Уотърс Сара

Крадлата

Сара Уотърс

Крадлата

На Сали О-Джей

За автора:

Сара Уотърс е родена в Уелс през 1966 г. Завършила е английска литература и е преподавала в Свободния университет в Бъкингъмшир. Носител е на наградите "Бети Траск" и "Съмърсет Моъм" и има две номинации за наградата "Джон Луелин Рийс" на "Мейл он Сънди" През 2000 г. получава наградата за млад писател на "Сънди Таймс". Третият ѝ роман "Крадлата" е номиниран за наградите "Ориндж" и "Ман Бусър" и получава наградата на Асоциацията на авторите на криминални романи "Илис Питърс Дагър" за криминална литература с исторически сюжет, както и наградата "Саут банк поу" за литература. През 2003 г. е отличена от "Гранта" като най-добър млад белетрист на Великобритания. Притежава три награди за автор на годината: едната от тях е по линията на Британските награди за литература, а другите две – на Асоциацията на британските книгоразпространители и на книгоразпространителската верига "Уотърстоун".

Предишните ѝ два романа – Tipping the Velvet и Affinity,  също са издадени от "Вираго". По романа Tipping the Velvet е  създаден телевизионен филм за "Би Би Си". Автор на сценария е британският писател Андрю Дейвис. Сара Уотъс живее в Лондон.

БЛАГОДАРНОСТИ

Изказвам своята признателност на Лени Гудингс, Джули Грау, Джудит Мъри, Маркъс Хофман, Бриджит Ибс, Каролайн Халидей, Лора Гоуинг, Кейт Тейлър, Джоан Калогъръс, Джудит Бенет, Синтия Херъп, Хирани Химона и Вероника Раго.

ПЪPBA ЧАСТ

1

По онова време се казвах Сюзан Триндър. Наричаха ме Сю. Знам през коя година съм се родила, но дълго време не знаех на коя дата и празнувах рождения си ден на Коледа. Мисля, че съм сираче. Знам, че майка ми е умряла. Никога обаче не я бях виждала и тя не означаваше нищо за мен. Бях дете на мисис Съксби, ако въобще съм била нечие дете, а за свой баща смятах мистър Ибс, който държеше ключарска работилница на Лант стрийт в Бъроу, близо до Темза.

Спомням си кога за първи път се замислих за света и за своето място в него.

Имаше едно момиче, казваше се Флора, което плащаше на мисис Съксби по едно пени, за да ме води да прося, когато имаше представление в театъра. Навремето хората често ме водеха да прося заради светлата ми коса; Флора също беше руса и ме пробутваше за своя сестра. Театърът, където ме заведе през онази нощ, за която си мисля сега, беше "Съри", на Сейнт Джордж Съркъс. Играеше се пиесата "Оливър Туист". Спомням си, че беше много страшна. Спомням си наклона на балкона и капака, през който се слизаше към партера. Спомням си как някаква пияна жена стискаше панделките на роклята ми. Спомням си ярките светлини, от които сцената изглеждаше страховита, крясъците на актьорите и писъците на тълпата. Един от героите беше с червена перука и бакенбарди: бях сигурна, че е маймуна, облечена в палто, съдейки по подскоците му. Още по-страховито изглеждаше ръмжащото куче с розовите очи, но най-свиреп от всички беше господарят на кучето – Бил Сайкс, сводникът. Когато удари бедното момиче Нанси с тоягата си, всички хора на нашия ред се изправиха на крака. Някой хвърли обувка към сцената. Една жена до мен изкрещя:

– Звяр неден! Злодей! Тя струва колкото четирийсет побойници като теб!

Не знам дали защото хората започнаха да стават от местата си, от което балконът сякаш се раздвижи, или заради виковете на жената, или може би заради вида на Нанси, която лежеше бледа като платно в краката на Бил Сайкс и не мърдаше, но аз се сковах от ужас. Помислих си, че ще ни убият до един. Започнах да пищя и Флора не можеше да ме успокои. А когато жената, която беше извикала, ме прегърна и ми се усмихна, се разпищях още по-силно. Тогава Флора се разплака – според мен тя беше на не повече от дванайсет-тринайсет години. Върна ме обратно вкъщи. Мисис Съксби ѝ удари плесница.

– Как я мислиш ти тая работа – да я заведеш да гледа такова нещо? – каза. – Трябваше да седиш с нея на стълбите. Не ви давам децата си, за да ми ги връщате в тоя вид – посинели от рев. На каква ми се правиш? – Взе ме в скута си и аз отново се разплаках. – Тихо, агънцето ми. – Флора стоеше безмълвна пред нея и дърпаше кичура, който беше увиснал върху зачервената ѝ буза.

Мисис Съксби приличаше на разгневен дявол. Погледна Флора и потропа с пантофа си по килима, като през цялото време се люлееше на стола – голям скърцащ дървен стол, на който не сядаше никой друг, освен нея, и ме удряше по треперещия гръб с дебелата си, тежка ръка.

А после:

– Знам ги аз твойте номера – добави тихо. Тя знаеше номерата на всеки от нас. – И с какво се сдоби? С няколко кърпички, нали? С няколко кърпички и едно дамско портмоне?

Флора дръпна кичура към устата си и го захапа.

– С едно портмоне – отвърна след секунда – и шише с парфюм.

– Дай да видя – каза мисис Съксби и протегна ръка. Лицето на Флора помръкна. Въпреки всичко тя бръкна с пръсти в една дупка на кръста си и можете да си представите изненадата ми, когато се оказа, че дупката е отвор на малък копринен джоб, пришит към роклята ѝ. Извади черно платнено портмоне и шише с тапа на сребърна верижка. В портмонето имаше монета от три пенса и половин мускатово орехче. Навярно го беше взела от пияната жена, която ме дърпаше за роклята. Шишето, вече без тапата, миришеше на рози. Мисис Съксби се навъси.

– Доста малка плячка, а? – попита.

Флора тръсна глава.

– Щеше да бъде по-голяма – отвърна и ме погледна, – ако тя не се беше засиняла.

Мисис Съксби се наведе и отново я удари.

– Ако знаех какво се каниш да направиш – каза, – нямаше да има и толкоз. Виж какво, ако искаш дете, с което да крадеш, вземи някоя от другите ми рожби. Недей да вземаш Сю. Чу ли?

Флора се нацупи, но отвърна, че е чула. Мисис Съксби каза:

– Добре. А сега се махай. И остави плячката, защото ще кажа на майка ти, че се влачиш с мъже.

После ме заведе до леглото си – първо потърка с ръце чаршафите, за да ги стопли, а след това се наведе и започна да духа на пръстите ми, за да стопли мен. Аз бях единственото от нейните деца, за което го правеше. Попита:

– Вече не те е страх, а, Сю?

Но мен все още ме беше страх и ѝ го казах. Казах, че ме е страх, че сводникът ще ме намери и ще ме удари с бастуна си. Тя отвърна, че е чувала за този сводник – само се перчел, нищо повече. Каза:

– Беше Бил Сайкс, нали? Та той е от Кларкънуел. Не се занимава с Бъроу. Момчетата от Бъроу са прекалено яки за него.

Отвърнах:

– Ох, мисис Съксби, само да можехте да видите как събори бедната Нанси и я уби!

– Уби ли я? – попита тя. – Нанси? Та тя беше тук преди час. Само лицето ѝ беше малко натъртено. Сега косата ѝ е накъдрена различно и човек никога не би си помислил, че я е докоснал дори и с пръст.

Попитах:

– Той няма ли пак да я набие?

Тогава тя ми каза, че Нанси най-после се е осъзнала, напуснала е Бил Сайкс завинаги и е срещнала някакъв добър човек от Уопинг, който я уредил да продава захарни мишлета и тютюн в едно магазинче.

Повдигна косата от врата ми и я приглади върху възглавницата. Както вече споменах, косата ми тогава беше много руса, макар че стана кестенява, когато пораснах, и мисис Съксби я поливаше с оцет и я разресваше, докато най-накрая започваше да блести. Сега тя я приглади, а после вдигна един кичур и го докосна с устни. Попита:

– Нали ще ми кажеш, ако Флора пак се опита да те вземе със себе си, когато отива да краде?

Отвърнах, че ще го направя.

– Добро момиче! – каза тя. После излезе от стаята. Отнесе свещта със себе си, но остави вратата открехната, а пердето на прозореца беше от дантела и уличните лампи се виждаха през него. Там никога не беше съвсем тъмно, нито съвсем тихо. На горния етаж имаше няколко стаи, в които от време на време отсядаха момичета и момчета, които се смееха и тропаха, изпускаха монети и понякога танцуваха. Зад стената лежеше сестрата на мистър Ибс, която не ставаше от леглото и често се будеше от кошмари, пищейки. А из цялата къща, наредени едно до друго в люлки като хамсии в сандъци със сол, бяха пръснати бебетата на мисис Съксби. Те започваха да хленчат или да плачат с глас по всяко време през нощта – и най-малкото нещо можеше да ги събуди. Тогава мисис Съксби ги обикаляше с шише джин и им даваше от него с малка сребърна лъжичка, която подрънкваше по стъклото.

Тази нощ обаче според мен стаите на горния етаж бяха празни, а сестрата на мистър Ибс мълчеше и навярно заради тишината бебетата спяха. Тъй като бях свикнала с шума, лежах будна. Лежах и отново се сетих за жестокия Бил Сайкс и за мъртвата Нанси в краката му. От някоя от съседните къщи се чуваше глас на мъж, който псуваше. После удари часовникът на една от църквите – звънът му прозвуча странно по ветровитите улици. Чудех се дали Флора все още я боли зашлевената буза. Чудех се дали Кларкънуел е близо до Бъроу и колко бързо би стигнал до него човек, който е с бастун.

Имах богато въображение, дори по онова време. Когато по Лант стрийт се чуха стъпки, които спряха пред прозореца и бяха последвани от скимтене на куче, от драскане на лапи, от внимателно завъртане на дръжката на вратата на нашата работилница, главата ми отскочи от възглавницата и бях готова да изпищя, но преди да успея да го направя, кучето излая, а в лая му долових нещо, което ми се стори познато: то не беше чудовището с розовите очи от пиесата, а нашето куче Джак. Джак можеше да се бие като бесен. После се чу подсвиркване. Бил Сайкс не свиреше толкова приятно. Устните бяха на мистър Ибс. Беше излязъл, за да купи топъл пудинг с месо за вечеря за себе си и за мисис Съксби.

– Бива си го, а? – чух го да казва. – Виж само как мирише сосът...

После гласът му се превърна в мърморене и аз отново се отпуснах на възглавницата. Мисля, че бях на пет-шест години. Спомням си обаче съвсем ясно. Спомням си, че лежах и чувах потракването на ножовете, вилиците и порцелана, въздишките на мисис Съксби, проскърцването на стола ѝ, потропването на пантофа ѝ по пода. Спомням си също, че осъзнах нещо, което до този момент не бях осъзнала: как е устроен светът, осъзнах, че в него има хора като лошия Бил Сайкс, като добрия мистър Ибс и като Нанси, за която можеше да се каже и едното, и другото. Мислех си, че се радвам много, че съм в онази част от него, в която най-сетне беше попаднала Нанси – имам предвид в добрата му част, със захарните мишлета.

Чак след много години, когато гледах за втори път "Оливър Туист", разбрах, че Нанси наистина е била убита. Тогава Флора вече я биваше много като крадла: "Съри" го нямаше за нищо, работеше в театрите и салоните в Уест енд и преминаваше като светкавица през тълпите. Но никога повече не ме взе със себе си. Както всички останали и тя се страхуваше прекалено много от мисис Съксби. Накрая я хванаха, бедничката, с ръце върху гривната на една госпожа и я изпратиха в каторга заради кражбата.

Горе-долу всички на Лант стрийт бяхме крадци. Бяхме обаче от онзи тип крадци, които не толкова упражняваха този занаят, колкото го улесняваха. Макар и да се опулих, когато видях Флора да пъха ръка в дупката на роклята си и да вади оттам портмоне и парфюм, никога повече не се изненадах толкова силно и денят беше много скучен, ако никой не дойдеше в работилницата на мистър Ибс с портмоне или с пакет в подплатата на палтото, шапката, ръкава или чорапа си.

– Добре ли сте, мистър Ибс? – питаше човекът.

– Да, сине – отговаряше мистър Ибс. Говореше по-скоро през носа си. – Нещо ново?

– Почти нищо.

– Имаш ли нещо за мен?

Мъжът намигаше.

– Да, имам, мистър Ибс, нещо много специално и много рядко...

Винаги казваха това или нещо от сорта. Мистър Ибс кимаше, а после спускаше транспаранта на вратата на работилницата и превърташе ключа, защото беше предпазлив човек и никога не разглеждаше плячката близо до прозореца. Зад тезгяха му имаше завеса от зелено сукно, а зад нея – коридор, по който се стигаше до кухнята. Ако крадецът му беше познат, той го водеше до масата. – Хайде, синко – казваше. – Не го правя за всеки. Ти обаче си толкова врял и кипял, че спокойно би могъл да бъдеш част от семейството. – После караше човека да сложи нещата, които беше донесъл, между чашите, коричките и чаените лъжички.

Понякога мисис Съксби беше там и хранеше с каша някое бебе. Крадецът я виждаше и сваляше шапката си.

– Добре ли сте, мисис Съксби?

– Добре съм, скъпи мой.

– Добре ли си, Сю? Колко си пораснала!

Смятах ги за по-добри и от магьосниците. Защото от палтата и ръкавите им излизаха портфейли, копринени кърпички и часовници или бижута, сребърни прибори, месингови свещници, фусти – понякога цели катове дрехи. – Първокласна стока, не ще и дума – казваха те, докато подреждаха нещата на масата, а мистър Ибс потриваше ръце с изпълнен с очакване поглед. После обаче разглеждаше плячката и лицето му помръкваше. Имаше вид на много кротък, много честен човек. Беше със съвсем бледи бузи и с хубави устни и бакенбарди. Лицето му толкова помръкваше, че на човек му се късаше сърцето.

– Парцали – измърморваше той, като клатеше глава и въртеше в ръка някоя банкнота. – Много трудно можеш да ги пласираш. – Или: – Свещници. Миналата седмица ми донеcoxa дузина първокласни свещници, задигнати от една къща на Уайтхол. Нищо не можах да направя с тях. Не успях да ги пласирам.

Стоеше прав и се правеше, че пресмята цената, но сякаш не смееше да я назове, за да не обиди човека. После предлагаше някаква сума, а крадецът изглеждаше отвратен.

– Мистър Ибс – казваше той, – тия пари няма да ми заплатят труда, който си направих, за да дойда от Лондон Бридж дотук. Хайде, бъдете справедлив.

Мистър Ибс обаче вече беше взел сандъчето и броеше шилингите на масата: един, два, три... После спираше с четвъртия в ръка. Крадецът виждаше как блести среброто – точно по тази причина мистър Ибс винаги излъскваше монетите – и това му действаше като червено на бик.

– Не може ли да ги направите пет, мистър Ибс?

Мистър Ибс вдигаше честното си лице и свиваше рамене.

– Иска ми се, синко. Много ми се иска. Ако ми беше донесъл нещо ценно, щях да ти платя подобаващо. Тия неща обаче – махваше с ръка към купчината от копринени кърпички, банкноти или блестящ месинг – не са нищо повече от безполезен боклук. Караш ме да ограбя себе си. Да открадна храната от устичките на рожбите на мисис Съксби.

Подаваше шилингите на крадеца, който ги слагаше в джоба си и закопчаваше палтото си, кашляше или си бършеше носа.

После, изглежда, размисляше и отново пристъпваше към сандъчето. – Не си ял нищо тая сутрин, нали, синко? – питаше. Крадецът отвръщаше: – Не съм слагал троха в устата си. – Тогава мистър Ибс му даваше монета от шест пенса и му заръчваше на всяка цена да си купи с тях закуска, а не да ги изхарчи, залагайки на някой кон, а крадецът отвръщаше:

– Вие сте съкровище, мистър Ибс, истинско съкровище.

Мистър Ибс можеше да спечели десет или дванайсет шилинга от такъв човек, макар и да изглеждаше честен и справедлив. Защото, разбира се, онова, което говореше за парцалите или за свещниците, бе за парлама – той беше в състояние да отсее житото от плявата. След като крадецът си тръгнеше, той улавяше погледа ми и ми намигаше. Потриваше отново ръце и се оживяваше.

– А сега, Сю – казваше, – дали да не вземеш един парцал и да излъскаш тия неща, а? А после може, ако имаш малко време, скъпа, ако мисис Съксби няма някаква работа за теб, можеш да се захванеш с бродерията върху ония кърпички. Пробвай съвсем леко с ножичката си, с малката си ножичка, а може би и с карфица, защото това е батиста, нали виждаш, скъпа , и ще се скъса, ако дърпаш прекалено силно...

Мисля, че по този начин научих азбуката: не с писане, а с разпаряне на букви. Знам, че научих как изглежда собственото ми име от кърпичките, върху които беше избродирано "Сюзан". Що се отнася до четенето, ние никога не си давахме труд да се занимаваме с него. Мисис Съксби можеше да чете, когато ѝ се налагаше, мистър Ибс можеше да чете и даже да пише, но за всички останали четенето беше само някакво занимание, да речем, като да говориш еврейски или да правиш салтомортале – наясно си, че всяко от тях се практикува, защото има евреи и акробати, но след като е тяхна работа, защо да го превръщаш в своя?

Във всеки случай тогава мислех така. Научих се обаче да смятам. Научих се, докато обработвах монетите. Истинските монети, разбира се, пазехме за себе си. Фалшивите блестяха прекалено много и трябваше да ги потъмняваме с вакса и грес, преди да се отървем от тях. Научих се да го правя. За коприната и лена си има специален начин на пране и гладене, за да изглеждат като нови. Скъпоценните камъни излъсквах с обикновен оцет. Сребърните сервизи използвахме на вечеря, но само един-единствен път заради гербовете и марките и когато приключвахме с храненето, мистър Ибс прибираше чашите и купичките и  ги претопяваше в слитъци. Същото правеше и със златото и оловото. Никога не рискуваше и затова се справяше толкова добре. Всяко нещо, попаднало в нашата кухня, изглеждаше по съвсем различен начин, когато я напускаше. И макар че влизаше през предния вход – откъм работилницата, откъм Лант стрийт, никога не излизаше през него. Излизаше през задния. Там нямаше улица. Имаше къс покрит пасаж и малък тъмен двор. Човек можеше да стои в двора и да няма представа накъде да тръгне, – имаше обаче пътека, ако знаеш как да я намериш. Тя водеше към тясна уличка, която излизаше на лъкатушещ черен път, стигащ до арките на железопътната линия; от една от арките, няма да споменавам точно коя, макар и да знам, започваше друг черен път, по който човек можеше бързо да отиде до реката, без да бъде забелязан. Познавахме двама-трима мъже, които държаха лодки там. И по всички тези криволичещи улички и пътища живееха наши приятели, например племенниците на мистър Ибс, които аз наричах братовчеди. Можехме да изпращаме по всеки един от тях плячката от нашата кухня към всички части на Лондон. Можехме да пласирахме всичко, абсолютно всичко, със скорост, от която ще ви падне шапката. Прекарвахме лед през август, преди една четвърт от него да е успяла да се превърне във вода. Можехме да прекарваме и слънчева светлина, стига мистър Ибс да успееше да намери клиент.

С две думи, почти всичко, внесено в нашата кухня, се изнасяше моментално от нея. Всъщност имаше само едно нещо, което се беше появило и някак си се беше застояло, едно нещо, което издържа на огромния напън на придвижването на плячката, едно нещо, на което мистър Ибс и мисис Съксби, изглежда, не възнамеряваха да поставят цена.

Имам предвид, естествено, себе си.

За това трябваше да съм благодарна на майка си. Нейната история беше трагична. Беше дошла на Лант стрийт една нощ през 1844 година. Беше дошла "огромна, скъпо момиче, носеше теб", както се изрази мисис Съксби, от което, преди да разбера какво всъщност е имала предвид, заключих, че майка ми навярно ме е донесла напъхана в джоб, пришит към полата ѝ или към подплатата на палтото ѝ. Защото знаех, че е била крадла. – Каква крадла беше! – казваше мисис Съксби. – Толкова храбра! И красива!

– Наистина ли, мисис Съксби? Руса ли беше?

– По-руса от теб, но с остри черти като твойте и слаба като клечка. Настанихме я на горния етаж. Никой, освен мен и мистър Ибс не знаеше, че е тук, защото я търсеха полицаи от четири участъка и ако я бяха намерили, щеше да увисне на въжето. С какво се занимаваше ли? Каза, че се занимава само с крадене. Аз обаче си мисля, че е било нещо по-лошо. Знам, че беше корава като камък, защото носеше теб и, заклевам се, нито веднъж не измърмори, нито веднъж не извика. Само те гледаше и те целуваше по главичката. Даде ми шест лири, за да се грижа за теб; всичките бяха истински. Каза, че трябвало да свърши за последно една работа, от която щяла да забогатее. Смяташе да се върне да те вземе, когато пътят е чист...

Така ми разказа историята ѝ мисис Съксби и макар че в началото беше спокоен, накрая гласът ѝ започваше да трепери, а очите ѝ се наливаха със сълзи. Защото беше чакала майка ми да дойде, я тя повече не се беше появила. Вместо нея бяха пристигнали лоши новини. Работата, от която мислела, че ще забогатее, завършила зле. Един мъж бил убит, докато се опитвал да спаси сребърните си сервизи. Бил убит с ножа на майка ми. Собственият ѝ приятел я изпортил. Най-накрая полицаите я хванали. Прекарала един месец в затвора. После я обесили.

Обесили я така, както по онова време обесваха убийците, върху покрива на портала на затвора на Хорсмангър лейн. Мисис Съксби стояла до прозореца на стаята, в която съм се родила, и гледала как майка ми увисва на бесилката.

Гледката оттам беше прекрасна – най-добрата гледка в южен Лондон, както разправяха всички. Хората бяха готови да платят много щедро, за да се настанят до този прозорец, когато бесеха някого. И макар че някои момичета пищяха, когато капакът падаше с трясък, аз никога не го правех. Нито веднъж не се разтреперих, нито примигнах.

– Това е Сюзан Триндър – прошепваше някой. – Майка ѝ е била обесена като убийца. Държи се смело, нали?

Харесваше ми да чувам хората да го казват. На кого не би му харесало? Истината обаче е – вече въобще не ми пука дали някой го знае или не, истината е, че въобще не бях смела. Защото за да проявиш смелост, когато става въпрос за подобно нещо, трябва да съжаляваш за него. А как можех да съжалявам за някого, когото не познавам? Мислех си, че е жалко, че майка ми е завършила живота си на бесилката, но след като така или иначе я бяха обесили, се радвах, че е било заради нещо смело, като убийството на някакъв скъперник, треперещ за сервизите си, а не за нещо много жестоко, като например задушаване на дете. Мислех си, че е жалко, че по тази причина съм останала сираче, но пък познавах няколко момичета, чиито майки бяха пияници или луди; тези момичета мразеха майките си и не се разбираха с тях. Предпочитах мъртва майка пред някоя като тях!

Предпочитах мисис Съксби. Тя беше далеч по-добра. Беше ѝ платено да се грижи за мен един месец, а го правеше вече седемнайсет години. Ако и това не е любов, здраве му кажи. Могла е да ме даде в сиропиталище. Могла е да ме остави да плача на течение в някое креватче. А тя толкова държеше на мен, че не ме пускаше да крада от страх да не ме хване някой полицай. Позволяваше ми да спя до нея, в собственото ѝ легло. Излъскваше ми косата с оцет. Човек се отнася по този начин със скъпоценните камъни.

А аз не бях скъпоценен камък, даже не бях перла. Косата ми в крайна сметка се оказа съвсем обикновена. Лицето ми не се отличаваше с нищо. Можех да отварям прости ключалки, можех да срязвам прости резета, можех да пускам монети да подскачат и да познавам по звука им дали са истински или фалшиви. Всеки обаче може да прави тези неща, стига някой да го е научил. Навсякъде около мен се появяваха деца, оставаха за малко, после майките им сити вземаха или им намираха нови майки, или пък умираха, а мен, разбира се, никой не ме потърси, нито умрях, а растях, докато най-накрая станах достатъчно голяма, за да минавам сама покрай люлките с шишето с джин и със сребърната лъжичка. Понякога ми се струваше, че мистър Ибс се взира в мен с някаква светлина в очите, и си мислех, че изведнъж ме е възприел като плячка и се чуди защо съм се задържала толкова дълго и на кого би могъл да ме пласира, Когато обаче хората казваха, както се случваше от време на време, че кръвта вода не става, мисис Съксби помръкваше,

– Ела тук, скъпо момиче – викаше ме тя. – Дай да те погледна. – Слагаше ръце на главата ми, галеше ме с палци по бузите и се взираше замислено в лицето ми. – Виждам я в тебе – казваше. – Гледа ме така, както ме гледаше през оная нощ. Мисли си, че ще се върне и ще те направи богата. Как би могла да знае? Бедното момиче, тя никога няма да се върне! Ще дойде обаче време, когато ти ще бъдеш богата. Ти ще забогатееш, Сю, а и ние покрай теб...

Така казваше тя, много пъти. Винаги когато мърмореше или въздишаше, винаги когато се изправяше, след като се беше надвесила над някоя люлка, разтривайки болния си гръб, взираше се в мен, а погледът ѝ се проясняваше и се изпълваше със задоволство.

"Сю обаче е тук, сякаш казваше. Сега ни е тежко. Сю е тук. Тя ще ни помогне да се оправим..." Оставях я да вярва, че ще стане така, но си мислех, че истината е друга. Веднъж бях чула, че е имала дете, много отдавна, което се беше родило мъртво. Предполагах, че сигурно виждаше неговото лице, докато се взираше толкова упорито в моето. Потръпвах от тази мисъл, защото е странно да смяташ, че те обичат не заради самата теб, а заради някого, когото не познаваш...

Тогава си мислех, че знам всичко за любовта. Смятах, че знам всичко за живота. Ако ме бяхте попитали как си представям, че ще продължа нататък, със сигурност щях да ви отговоря, че бих искала да отглеждам чужди деца. Навярно ми се е искало да се оженя за някой крадец или за прекупвач на крадени вещи. Имаше едно момче, когато бях на петнайсет, което открадна заради мен някаква фиба и ми каза, че иска да ме целуне. По-късно едно друго момче заставаше пред задната врата на къщата и нарочно подсвиркваше "Дъщерята на ключаря", за да ме накара да се изчервя. Мисис Съксби ги изгони и двамата. Беше загрижена за мен в това отношение, както и във всяко друго.

– За кого те пази? – питаха момчетата. – За принц Еди ли?

Мисля, че хората, които идваха на Лант стрийт, смятаха, че съм бавна.

Имам предвид, че бавно загрявам. Може и така да е било според разбиранията в Бъроу. На мен обаче ми се струваше, че съм достатъчно схватлива. Не е възможно да израснеш в къща, в която се върти такава търговия, без да имаш ясна представа кое какво е – с кое какво може да се направи и какво ще се получи накрая.

Следите ли мисълта ми?

Чакате да започна историята си. Навярно тогава и аз съм я чакала да започне. Тя обаче вече е била започнала, само че и аз като вас не съм знаела.

Ето кога си мисля, че започна тя в действителност.

През една зимна нощ, няколко седмици след Коледа, на която отпразнувах седемнайсетия си рожден ден. Беше тъмна нощ, сурова нощ, изпълнена с мъгла, която по-скоро беше дъжд, и с дъжд, който по-скоро беше сняг. Тъмните нощи са благодат за крадците и за прекупвачите на плячка; тъмните нощи през зимата са най-хубавите нощи, защото тогава обикновените хора не напускат домовете си, а богаташите са далече на село и величествените лондонски къщи са празни и плачат да бъдат разбити. През такива нощи се сдобивахме с богата плячка и печалбите на мистър Ибс бяха най-големи. Студът кара крадците да се спазаряват много бързо.

На Лант стрийт студът не се усещаше много силно, защото освен обичайната камина в кухнята гореше и мангалът на мистър Ибс. Той постоянно подклаждаше огъня в него, защото никога не се знаеше дали няма да се появи нещо, което да се нуждае от преправяне или претопяване. През тази нощ до мангала бяха застанали три-четири момчета, които извличаха златото от лирите. Мисис Съксби седеше до тях на огромния си стол, а до нея имаше люлка с няколко бебета. В стаята бяха и едно момче и едно момиче, които тогава живееха у нас – Джон Врум и Дейнти Уорън.

Джон беше слабо, мургаво, заядливо момче на около четиринайсет години. Ядеше непрекъснато. Мисля, че имаше глисти. Тази нощ той белеше фъстъци и хвърляше шлюпките на пода.

Мисис Съксби го видя.

– Би ли се държал прилично? – каза. – Правиш боклук и Сю ще трябва да го почисти.

Джон отвърна:

– Бедната Сю, направо ми се къса сърцето.

Той изобщо не ме харесваше. Мисля, че ми завиждаше. И той като мен беше дошъл в къщата като бебе. Неговата майка също беше умряла и го беше оставила сираче. Той обаче беше толкова своенравно дете, че никой не искаше да отърве мисис Съксби от грижите за него. Тя го гледа до четири-петгодишна възраст, а после го даде в сиропиталище, но дори и тогава ѝ беше дяволски трудно да се освободи от него, защото той непрекъснато бягаше оттам – отваряхме вратата на работилницата и го намирахме заспал на стъпалото. Най-накрая тя уреди да го вземе капитанът на един кораб и той стигна чак до Китай. Когато се върна в Бъроу, имаше пари, с които да се фука. Парите му стигнаха за един месец. Сега живееше на Лант стрийт, вършеше разни неща за мистър Ибс и въртеше далавери на дребно, а Дейнти му помагаше.

Тя беше едро червенокосо момиче на двайсет и три години, малко глуповато. Имаше обаче хубави бели ръце и беше ненадмината в шиенето. Джон я караше да прикрепва кожи върху откраднати кучета, за да изглеждат така, сякаш са от по-красиви породи от онези, от които бяха в действителност.

Джон беше сключил сделка с един крадец на кучета. Мъжът имаше няколко кучки; когато кучките се разгонеха, той обикаляше улиците с тях и подмамваше мъжките кучета, а после искаше от стопаните им по десет лири откуп, за да им ги върне. Този номер минава най-много при ловните кучета и при кучетата на сантиментални госпожи; някои собственици обаче не плащаха – даже и да отрежеш опашката на кученцето и да им я изпратиш, нямаше да видиш и пукната пара, толкова бяха коравосърдечни. Приятелят на Джон удушаваше кучетата, с които се сдобиваше, и му ги продаваше на по-ниска цена. Не мога да кажа какво правеше Джон с месото – пробутваше го, може би, за заешко или самият той го изяждаше. Кожите обаче, както вече споменах, даваше на Дейнти и я караше да ги пришива към кожите на обикновените улични кучета, които продаваше на Уайтчапъл Маркет като отбрани породи.

Дейнти съединяваше парчетата кожа, които оставаха, за да му изработи палто. През тази нощ тя го шиеше. Беше направила яката, раменете и наполовина ръкавите и в него вече имаше кожи от около четирийсет различни кучета. Миризмата на палтото се усещаше силно пред камината и докарваше до бяс нашето собствено куче, което не беше старшият боец Джак, а едно друго, кафяво, което наричахме Чарли Уаг, на името на крадеца от онази история[1].

От време на време Дейнти вдигаше палтото, за да го видим колко добре изглежда.

– Дейнти има късмет, че не си много висок – казах, когато тя го вдигна за пореден път.

– Ти имаш късмет, че не си мъртва – отвърна той. Беше нисък и беше чувствителен на тази тема. – За което всички ние съжаляваме. Иска ми се върху ръкавите на палтото да имаше парче от твоята кожа – може би на маншетите, в които си трия носа. Щеше да стоиш много добре до някой булдог или боксер. – Вдигна ножа, който винаги му беше подръка, и изпробва острието върху палеца си. – Все още не съм решил, но ще взема да дойда някоя нощ и да отрежа парче от кожата ти, докато спиш. Какво ще кажеш, Дейнти, ако ти го дам да го зашиеш?

Дейнти си покри устата с ръка и изпищя. Носеше пръстен, който ѝ беше голям; беше намотала конец на пръста си под него и конецът беше почернял.

– Изрод! – изкрещя.

Джон се усмихна и почука с острието на ножа върху един от зъбите си, който беше счупен. Мисис Съксби каза:

– Престани или ще ти откъсна проклетата глава. Няма да ти позволя да изнервяш Сю.

Веднага отговорих, че по-скоро бих си прерязала гърлото, отколкото да се оставя на бебе като Джон Врум да ме изнерви. Джон заяви, че би искал той да ми го пререже. После мисис Съксби се наведе на стола и го удари – както през онази нощ се беше навела и беше ударила горката Флора, както се беше навеждала и беше удряла други деца през последвалите годините – всеки път заради мен.

За секунда Джон се поколеба дали и той да не я удари, а после ме погледна така, сякаш му се искаше да удари мен още по-силно. Дейнти се размърда на стола си, а той се обърна и удари нея.

– Не мога да си обясня – каза той, след като я беше ударил, – защо всички ми се нахвърлихте.

Дейнти се беше разплакала. Посегна да го хване за ръкава.

– Не обръщай внимание на жестоките им думи, Джони – каза. – Нали аз съм до теб?

– До мен си, няма що – отвърна той. – Залепила си се като лайно за лопата. – Отблъсна ръката ѝ, а тя седеше и се люлееше на стола; беше се навела над палтото от кучешки кожи и плачеше, забила нос в шевовете.

– Млъкни, Дейнти – скара ѝ се мисис Съксби. – Съсипваш хубавата дреха, която шиеш.

Дейнти плака само минута. После някое от момчетата до мангала си опари пръста с една гореща монета и започна да псува, а тя се изкиска. Джон лапна следващия фъстък и изплю шлюпката на пода.

След това близо половин час седяхме смълчани. Чарли Уаг лежеше до огъня и мърдаше с уши, гонейки файтони в съня си – опашката му беше крива на мястото, където беше попаднала под колелото на един от тях. Извадих карти, за да наредя пасианс. Дейнти шиеше. Мисис Съксби дремеше. Джон седеше, без да прави нищо; от време на време обаче поглеждаше към картите, за да ми каже къде да ги слагам.

– Вале пика върху дама купа – казваше. Или: – Господи! Ама че си тъпа!

– Ама че си противен! – отвръщах и продължавах да редя картите, така както си искам. Тестето беше старо, а картите бяха меки като парцали. Преди време един мъж беше убит в някакъв скандал заради нечестна игра, в която бяха използвали тези карти. Наредих ги за последен път и завъртях леко стола си, за да не може Джон да вижда къде ги слагам.

В този момент едно от бебетата се стресна в съня си и ревна, а Чарли Уаг се събуди и излая. Изведнъж в кухнята нахлу силен вятър и пламъците се издигнаха в комина, а дъждът се посипа върху въглените и те изсъскаха. Мисис Съксби отвори очи.

– Какво беше това? – попита.

– Кое какво беше? – попита Джон.

Тогава го чухме: беше тропот в коридора, който водеше към задната част на къщата. Последва нов тропот, който премина в шум от стъпки. Стъпките спряха пред кухнята – за секунда стана тихо, а после се почука бавно и силно на вратата.

Чук-чук-чук. Ето така. Като чукане на врата в някоя пиеса, когато духът на мъртвеца се връща. Във всеки случай не беше чукане на крадец – то е бързо и леко. Човек знае за какво става дума, когато го чуе. Би могло обаче да бъде всичко, абсолютно всичко. Би могло да бъде нещо лошо.

Така си помисли всеки от нас. Спогледахме се, а мисис Съксби посегна към люлката, за да извади от нея бебето и да спре плача му, притискайки го към пазвата си. Джон хвана Чарли Уаг и му затвори устата. Момчетата до мангала се смириха като мишки. Мистър Ибс попита тихо:

– Очакваме ли някого? Момчета, приберете тия неща. Нищо, че ще си изгорите пръстите. Ако са сините[2], спукана ни е работата.

Момчетата започнаха да прибират лирите и златото, което бяха извлекли, завиваха ги в носни кърпи и криеха кърпите под шапките или в джобовете на панталоните си. Едно от тях, най-големият племенник на мистър Ибс, Фил, бързо стигна до вратата и залепи гръб за нея с ръка, пъхната в палтото. Фил беше лежал два пъти в затвора и непрекъснато се кълнеше, че няма да лежи трети път.

После се почука отново. Мистър Ибс попита:

– Всичко ли прибрахте? А сега спокойно, момчета, спокойно. Сю, скъпа, защо не отвориш тая врата?

Погледнах отново към мисис Съксби и след като тя кимна, се приближих и изтеглих резето, – вратата се отвори бързо и се удари силно в мен. Фил си помисли, че някой я е блъснал с рамо – видях го как се подпря на стената, извади ножа си и го вдигна. Вратата обаче се беше отворила от вятъра: той нахлу в кухнята, изгаси половината свещи, разпали мангала и издуха всичките ми карти. В коридора стоеше мъж, облечен в тъмни дрехи, от които капеше вода, а до краката му имаше кожена чанта. Бледите бузи и бакенбардите му се виждаха на слабата светлина, но очите му бяха скрити в сянката на шапката. Нямаше да го позная, ако не беше проговорил. Каза:

– Сю! Ти ли си, Сю? Слава богу! Изминах четирийсет мили, за да те видя. Тук ли ще ме държиш? Боя се, че студът ще ме убие!

Тогава го познах, макар и да не го бях виждала повече от година. Нито един от мъжете, които идваха на Лант стрийт, не говореше като него. Казваше се Ричард Ривърс или Дик Ривърс, а понякога – Ричард Уелс. Ние обаче го наричахме с друго име и аз го произнесох, след като мисис Съксби ме видя, че се взирам, и извика:

– Кой е?

– Господина – отвърнах.

Всъщност изговаряхме думата не както би я изговорил един истински господин, захапвайки я с всичките си зъби, а сякаш беше риба и я бяхме разрязали на две – "Го сина".

– Господина е – повторих, а Фил веднага прибра ножа, изплю се и се върна при мангала. Мисис Съксби обаче се завъртя на стола, а бебето извърна червеното си лице от пазвата ѝ и отвори уста.

– Господине! – извика тя. Бебето започна да пищи, а Чарли Уаг, когото Джон беше пуснал, се втурна с лай към Господина и сложи лапи върху палтото му. – Как ни изплашихте само! Дейнти, вземи един фитил и запали свещите. Сложи водата на огъня за чая.

– Предположихме, че са сините – казах аз, след като Господина влезе в кухнята.

– Мисля, че и аз съм посинял – отвърна той. Остави чантата на пода, потрепери, свали си подгизналата шапка и ръкавиците, а после и палтото, от което капеше вода; от него веднага започна да се вдига пара. Потри ръце, а после ги прокара по главата си. Косата и бакенбардите му винаги бяха дълги и сега, след като се бяха изправили от дъжда, изглеждаха още по-дълги, черни и гладки. На ръцете му имаше пръстени, а на жилетката му беше закачен часовник със скъпоценен камък на верижката. Без да ги разглеждам внимателно, знаех, че пръстените са фалшиви, а камъкът е стъклен; бяха обаче дяволски добра имитация.

Стаята стана по-светла, след като Дейнти се погрижи за свещите. Господина се огледа, като продължаваше да потрива ръце и да кима.

– Как сте, мистър Ибс? – попита непринудено той. – Как сте, младежи?

Мистър Ибс отвърна:

– Много добре, умнико.

Момчетата не отговориха.

Фил попита, без да се обръща към някого:

– Влезе отзад, нали? – Едно от момчетата се изсмя.

Тези момчета смятаха мъжете като Господина за педерасти.

Джон също се изсмя, но по-силно от останалите. Господина го погледна.

– Здрасти, кърлежче – каза. – Да не си паднал от маймунката си?

Бузите на Джон бяха толкова бледи, че всички го смятаха за италианец. След като чу думите на Господина, той си докосна носа с пръст.

– Можете да ме целунете по задника – отвърна.

– Може ли? – попита Господина и се усмихна. Намигна на Дейнти, а тя наведе бързо глава. – Здрасти, чаровнице – поздрави я той. После се надвеси над Чарли Уаг и го дръпна за ушите. – Здравей, гангстер. Къде са полицаите? А? Къде са полицаите? Изпъди ги! – Чарли Уаг полудя. – Добро момче – каза Господина, докато се изправяше и махаше космите от себе си. – Добро момче. Хайде стига.

После се приближи до стола на мисис Съксби и застана до него.

– Здравейте, мисис С.

Бебето вече си беше получило дозата от джина и беше притихнало, след като се беше наплакало. Мисис Съксби протегна ръка. Господина я хвана и я целуна – първо по кокалчетата, а после по върховете на пръстите. Мисис Съксби каза:

– Стани от стола, Джон, за да седне Господина.

За миг Джон заприлича на буреносен облак, а после се премести на столчето на Дейнти. Господина седна и протегна крака към огъня. Беше висок и краката му бяха дълги. Беше на двайсет и седем – двайсет и осем години. До него Джон изглеждаше на не повече от шест.

Мисис Съксби задържа погледа си върху Господина, докато той се прозяваше и си търкаше лицето. После срещна очите ѝ и се усмихна.

– Е, хубаво – каза. – Как върви търговията?

– Добре, не можем да се оплачем – отвърна тя. Бебето лежеше спокойно, а тя го потупваше така, както понякога потупваше мен. Господина кимна.

– А това мъниче – продължи той – е дадено за отглеждане или е част от семейството?

– Дадено е за отглеждане, разбира се – отвърна тя.

– Мъжко мъниче или женско мъниче?

– Мъжко е, да са му живи и здрави венците! Още едно нещастно дете без майка, което ще трябва да откърмя.

Господина се наведе към нея.

– Щастливец! – каза, а после намигна.

– Ах! – изкрещя мисис Съксби и поруменя като роза. – Нахалник такъв!

Педераст или не, той определено можеше да накара една жена да се изчерви.

Наричахме го Господина, защото наистина беше джентълмен – казваше, че е завършил училище за истински джентълмени и че има баща, майка и сестра, всичките богаташи, чиито сърца за малко не бе разбил. Някога имал пари, но ги проиграл на комар и баща му се заканил, че повече няма да му даде и пени от семейното богатство, ето защо му се наложило да се сдобива с пари по най-стария и сигурен начин – чрез кражби и измами. Този живот толкова му прилягаше, че всички смятахме, че в потеклото му има лоша кръв, която се е проявила у него.

Когато поискаше, можеше да бъде добър художник; известно време рисува фалшификати в Париж, а след като тази работа се провали, прекара, мисля, една година, превеждайки френски книги на английски или английски книги на френски, без значение точно какви, като ги променяше леко по няколко пъти, слагаше им различни заглавия и изкарваше от една стара история двайсет съвсем нови. Занимаваше се обаче основно с мошеничество, като злоупотребяваше с доверието на хората, и лъжеше на карти в големите казина, защото, разбира се, се движеше в светското общество и изглеждаше честен като всички останали. Дамите направо си губеха ума по него. Разправяха, че три пъти за малко не се оженил за богати наследнички, но бащите им ставали подозрителни и сделката се разваляла. Беше съсипал безброй хора, продавайки им акции от несъществуващи банки. Беше красив като картина и мисис Съксби душа даваше за него. Идваше на Лант стрийт веднъж годишно, донасяше плячка на мистър Ибс и си тръгваше с фалшиви монети, предупреждения и съвети.

Предположих, че и този път е дошъл с плячка; същото си мислеше и мисис Съксби, защото след като той се стопли до огъня и Дейнти му даде чай с ром, тя сложи спящото бебе в люлката, оправи полата си и каза:

– Е, Господине, много се радваме, че дойдохте. Очаквахме ви след месец-два. Носите ли нещо, което ще се хареса на мистър Ибс?

Господина поклати глава.

– Страхувам се, че нямам нищо за мистър Ибс.

– Как тъй нищо? Чувате ли, мистър Ибс?

– Много жалко – отвърна мистър Ибс от мястото си до мангала.

Мисис Съксби попита с поверителен тон:

– А за мен имате ли нещо?

Господина обаче отново поклати глава.

– И за вас нямам нищо, мисис С. – отвърна. – Нито за вас, нито за Гарибалди – имаше предвид Джон, – нито за Дейнти, нито за Фил и момчетата, нито даже за Чарли Уаг.

Обходи с очи стаята и накрая погледна към мен и замълча. Бях взела в ръце разбърканите карти и ги подреждах по боя. Когато видях втренчения му поглед – Джон и Дейнти и мисис Съксби, която все още беше доста зачервена, също гледаха към мен, оставих картите. Той веднага се пресегна, взе ги и започна да ги разбърква. Беше от онези мъже, чиито ръце непрекъснато трябва да са заети.

– Добре, Сю – каза, без да сваля очи от мен. Очите му бяха ясносини.

– Какво добре? – отвърнах.

– Какво ще кажеш за това? Дойдох заради теб.

– Заради нея! – изкрещя възмутено Джон.

Господина кимна.

– Имам нещо за теб. Едно предложение.

– Предложение! – извика Фил. Беше чул думата. – Внимавай, Сю, той просто иска да се омъжи за теб!

Дейнти изпищя, а момчетата се изхилиха. Господина примигна и най-после извърна очи от мен и се наведе към мисис Съксби, за да каже:

– Моля ви да се отървете от нашите приятели, които са до мангала. Задръжте обаче Джон и Дейнти. Тяхната помощ ще ми е нужна.

Мисис Съксби се поколеба, а после погледна крадешком към мистър Ибс, който веднага каза:

– Хайде, стига, момчета, тия лири толкова са изстискани, че бедната кралица е заприличала на сянка. Ако продължавате така, ще ни съдят за измама. – Вдигна ведрото и започна да пуска монетите във водата, една по една. – Чуйте, жълтите приятелчета крещят "Тихо!". Трябва да слушаме златото. Е, какво казва златото?

– Тъй да бъде, чичо Хъмфри – отвърна Фил. Навлече си палтото и си вдигна яката. Другите момчета направиха същото. – Довиждане – казаха, като кимнаха на мен, на Джон, на Дейнти и на мисис Съксби. На Господина не казаха нищо. Той ги наблюдаваше, докато минаваха покрай него.

– Пазете си гърбовете, младежи! – извика, след като вратата се затвори след тях. Чухме как Фил отново се изплю.

Мистър Ибс превъртя ключа в бравата. После си наля чаша чай и сипа ром в него, както беше направила Дейнти за Господина. Ароматът на рома се издигна с парата и се смеси с миризмата на огъня, на разтопеното злато, на кучешките кожи и на изпаренията от мокрото палто. Дъждовните капки вече падаха по-тихо върху решетката на камината. Джон сдъвка един фъстък и махна шлюпката от езика си. Мистър Ибс беше преместил свещите. Масата, лицата и ръцете ни се виждаха ясно, но всичко друго беше в сянка.

В продължение на минута никой не проговори. Господина продължаваше да разбърква картите, а ние седяхме и го наблюдавахме. Мистър Ибс го наблюдаваше най-внимателно от всички: беше присвил очи и наклонил глава, сякаш се прицелваше в него.

– И тъй, синко, каква е историята? – попита.

Господина вдигна поглед.

– Историята – отвърна, – историята е следната. – Взе една карта и я постави с лицето нагоре върху масата. Беше поп каро. – Представете си един човек. Възрастен човек, по своему мъдър, всъщност благороден, учен, но със странни навици. Живее в една затънтена къща близо до едно затънтено село на няколко мили от Лондон – засега няма значение точно къде. Има голяма стая с книги и гравюри, не се интересува от нищо друго, освен от тях и се занимава със съставянето на някакъв, да го наречем, речник. Това е речник на всичките му книги, но той храни надежди и за картините си – решил е да ги подвърже в луксозни албуми. Работата обаче му идва в повече. Помества обява в един вестник: нуждае се от услугите на – сложи още една карта, вале пика, до първата – интелигентен млад мъж, който да му помогне да си подреди колекцията, и един определен интелигентен млад мъж, по онова време прекалено добре известен в лондонските игрални домове и изпитващ силно желание да си намери някаква лека, специална работа, която да върви заедно с квартира и храна, отговаря на обявата и бива разпитан и одобрен.

– И интелигентният млад мъж сте вие – каза мистър Ибс.

– И интелигентният млад мъж съм аз. Колко бързо схващате!

– А къщата на село – намеси се Джон, увлечен от разказа на Господина въпреки лошото си настроение, – е, да речем, фрашкана със съкровища. И вие възнамерявате да счупите ключалките на шкафовете и скриновете. Дошли сте при мистър Ибс, за да вземете назаем няколко хлапета и една фльорца и искате Сю, която е същинска божа кравичка с невинните си очи, да бъде вашето канарче.

Господина наклони глава, пое си въздух и вдигна закачливо пръст. А после:

– Студено! – отвърна. – Къщата на село е противно място, тя е стогодишна, мрачна, в нея си правят среща ветровете и е ипотекирана от основите до покрива, който, между другото, тече. Боя се, че няма нито един килим, ваза или сервиз, заради който да си струва да се напънеш. Господинът използва порцеланови съдове, точно като нас.

– Дърт пръч! – извика Джон. – Но скръндзи като него държат парите си в банката, нали? И вие сте го накарали да ви подпише документ, с който оставя всичко на вас, и сте дошли за шише отрова...

Господина поклати глава.

– За нито една капка ли? – попита обнадежден Джон.

– За нито една капка. За нито един грам. И никакви пари в банката, не и на името на стареца. Той живее толкова кротко и толкова странно, че едва ли знае за какво се използват парите. А и, виждате ли, не живее сам. И ще ви кажа кой му прави компания: една дама купа.

– Ха, ха! – изсмя се дяволито Джон. – Съпруга, която е готова на всичко.

Господина обаче отново поклати глава.

– Или пък дъщерята? – попита Джон.

– Няма съпруга. Няма дъщеря – отвърна Господина, а очите и пръстите му бяха върху нещастното лице на дамата.

– Има племенница. На години – погледна към мен – колкото Сю. На външен вид, да речем, красива. На усет, разум и знания – усмихна се, – да речем, съвсем скромна.

– Тъпанарка! – заяви доволно Джон. – Кажете ми поне, че разполага с пари.

– Разполага с пари, о, да – отвърна Господина и кимна. – Но само в смисъла, в който гъсеницата разполага с криле, а детелината – с нектар. Тя е наследница, Джони, богатството ѝ е сигурно, чичо ѝ не може да го пипа, но е свързано с едно особено условие. Тя няма да види нито пени до деня, в който се омъжи. Ако умре стара мома, парите ще отидат при един неин братовчед. Ако обаче се сдобие със съпруг – погали с белия си пръст картата, – ще е богата като кралица.

– Колко ще е богата? – попита мистър Ибс. До този момент той не беше казал нито дума.

Господина го чу, вдигна очи и срещна втренчения му поглед.

– Десет хиляди в брой – отвърна тихо. – Пет хиляди в ценни книжа.

Един въглен подскочи в камината. Джон подсвирна през счупения си зъб, а Чарли Уаг излая. Погледнах към мисис Съксби – главата ѝ беше наведена, а лицето ѝ беше мрачно. Мистър Ибс отпи замислено от чая си.

– Обзалагам се, че старецът я държи изкъсо, нали така? – попита, след като преглътна чая.

– Съвсем изкъсо – отвърна Господина, като кимна и се отдръпна назад. – Превърнал я е в своя секретарка, през всичките тези години – кара я да му чете с часове. Според мен едва ли е разбрал, че е пораснала и е станала дама. – Усмихна се тайнствено. – Мисля обаче, че тя го е разбрала. Още щом започвам да работя върху картините, тя открива, че има страст към рисуването. Иска да взема уроци, а аз да ѝ бъда учител. Е, аз съм достатъчно разумен, за да се правя, че не забелязвам, а тя, в невежеството си, не прави разлика между пастел и брус. Но е отдадена изцяло на заниманията. Работим една седмица: уча я как да изтегля линиите, как да прави светлосенките. През втората седмица минаваме от светлосенки към скици. През третата седмица вече рисуваме акварели. През четвъртата смесваме маслените бои. През петата...

– През петата седмица я тресвате! – възкликна Джон.

Господина затвори очи.

– През петата седмица уроците ни са отменени – отвърна. – Мислите ли, че подобно момиче може да бъде оставено само в една стая с учителя си? Караме ирландската ѝ прислужница да стои заедно с нас през цялото време – тя кашля и се изчервява винаги когато пръстите ми се оказват прекалено близо до пръстите на нейната господарка или дъхът ми се усеща прекалено силно върху малката ѝ бяла буза. Смятах я за невероятно целомъдрена, а излезе, че има скарлатина – в момента умира от тази болест, нещастната кучка. Госпожицата вече няма друга компаньонка, освен икономката, а тя е прекалено заета, за да стои с нас по време на уроците. Следователно уроците трябва да бъдат прекратени, а боите трябва да бъдат оставени да изсъхнат върху палитрата. Сега виждам госпожицата само на вечеря, седнала до чичо си, а понякога, докато минавам покрай вратата на стаята ѝ, я чувам как въздиша.

– И то – каза мистър Ибс, – след като сте се погаждали толкова добре.

– Точно така – отвърна Господина. – Точно така.

– Горката господарка! – възкликна Дейнти. В очите ѝ имаше сълзи. Тя беше в състояние да се разплаче за всяко нещо.

– И е хубавица, викате? В снагата и лицето?

Господина изглеждаше безразличен.

– Предполагам, че може да напълни окото на един мъж – отвърна и сви рамене.

Джон се изсмя.

– Ще ми се аз да ѝ напълня окото!

– А на мен ми се ще да напълня твоето – заяви спокойно Господина. А после примигна. – Имам предвид с юмрука си.

Бузите на Джон потъмняха и той скочи на крака.

– Ще ми се да видя как ще го направите!

Мистър Ибс вдигна ръце.

– Момчета! Момчета! Престанете! Няма да позволя да се държите така пред жените и децата! Джон, седни и спри да се ежиш. Господине, обещайте да ни разкажете историята си, а досега слушахме само за десерта. Къде е месото, синко? Къде е месото? И по-точно как ще помогне Сюзи за приготвянето му?

Джон ритна крака на столчето и седна. Господина беше извадил кутия цигари. Чакахме, докато най-накрая намери кибрит и драсна една клечка. Наблюдавахме отражението на жълтото пламъче в очите му. После той се облегна отново на масата и докосна трите карти, които беше наредил, оправяйки ръбовете им.

– Искате месото – отвърна. – Е, добре, ето ви го. – Потупа картата, която беше дама купа. – Ще се оженя за момичето и ще му взема богатството. Ще я открадна – плъзна картата настрани – от чичо ѝ под носа му. Вече съм на път да го сторя, както чухте, но тя е особнячка и не може да бъде оставена без надзор, и ако наеме за прислужница някоя умна, строга жена, с мен е свършено. Дойдох в Лондон, за да купя подвързии за албумите на стареца. Искам да изпратя Сю в къщата, преди да съм се върнал там. Искам да я настаня като прислужница на госпожицата, за да ми помогне да я придумам да ми стане съпруга.

Улови погледа ми. Продължаваше да си играе разсеяно с картата с бледата си ръка. А после сниши глас.

– Има и още нещо – каза, – за което ще ми трябва помощта на Сю. След като се оженя за онова момиче, повече не го искам. Познавам един човек, който ще ме освободи от нея. Той има къща, в която ще я държи. Къщата е лудница. Ще я държи изкъсо. Навярно ей толкова изкъсо... – обърна картата с лицето надолу, без да сваля пръстите си от опаката ѝ страна. – Трябва само да се оженя за нея и, както би се изразил Джони, трябва да я тресна веднъж, заради мангизите. После ще я заведа, без тя да подозира нищо, до портата на лудницата. Какво лошо има? Нали ви казах, че е глуповата? Аз обаче искам да се подсигуря. Ще ми е нужна Сю, за да я държи в заблуда и да я убеди, тъй като е глуповата, да се съгласи да участва в нашия заговор.

Дръпна отново от цигарата и както и преди, всички обърнаха очи към мен. Всички до един, с изключение на мисис Съксби. Тя слушаше, без да пророни дума, докато Господина говореше. Наблюдавах я как изля малко чай в чинийката, а после разклати чашата и я вдигна към устата си, докато историята продължаваше. Не понасяше горещ чай, разправяше, че от него устните ѝ загрубяват. Сигурна съм, че не познавам друга жена с меки устни като нейните.

Настъпи тишина, тя остави чашата и чинийката, а после извади носната си кърпичка и си избърса устата. Погледна към Господина и най-накрая проговори.

– Защо точно Сю – попита – от всички момичета в Англия? Защо мойта Сю?

– Защото е ваша, мисис С. – отвърна той. – Защото ѝ имам доверие, защото тя е добро момиче, тоест лошо момиче, което не спазва закона до последната буква.

Тя кимна.

– И как смятате да се спазарим? – попита.

Той отново ме погледна, но продължи да говори на нея.

– Тя ще получи две хиляди лири – отвърна и си приглади бакенбардите – и ще вземе всички рокли и бижута на младата дама, които ѝ харесват.

Такава беше сделката.

Замислихме се върху предложението му.

– Как ти се струва – попита най-накрая той, този път мен. И после, тъй като не отговорих: – Съжалявам – каза, – че ти го съобщавам толкова внезапно, но виждаш с колко малко време разполагам, за да свърша тази работа. Трябва бързо да намеря момиче. Иска ми се да си ти, Сю. Много ми се иска да си ти. Но ако няма да си ти, тогава ми кажи веднага, моля те, за да мога да намеря някоя друга.

– Дейнти става – обади се Джон, след като чу думите му.

– Дейнти е била прислужница, нали така, Дейнт? , на някаква госпожа в една голяма къща в Пекам.

– Доколкото си спомням – каза мистър Ибс и отпи от чая си, – Дейнти е загубила работата си, защото е забила един фуркет в ръката на госпожата.

– Тя се държа като кучка с мен – отвърна Дейнти – и ме вбеси. Туй момиче не ми изглежда да е кучка. Само е тъпанарка, нали тъй викате? Бих могла да прислужвам на тъпанарка.

– Попитаха Сю – изрече тихо мисис Съксби. – А тя все още не е отговорила.

Тогава всички погледнаха към мен, а очите им ме изнервиха. Завъртях глава на другата страна. – Не знам – отвърнах.

– Струва ми се, че планът е доста шантав да стана прислужница на дама? Как бих могла да знам какво трябва да правя?

– Ще те научим – отвърна Господина. – Дейнти ще те научи, защото разбира от тази работа. Да не мислиш, че е много трудно? Ще трябва само да седиш, да се усмихваш престорено и да държиш очистителното на господарката си.

Попитах:

– Ами ако тя не ме иска за своя прислужница? Защо ще иска точно мен?

Господина обаче бе помислили за това. Беше помислил за всичко. Отговори ми, че ще ме представи за дете на сестрата на старата си бавачка – градско момиче, за което са настъпили трудни времена. Смяташе, че госпожицата ще ме приеме заради него.

Каза:

– Ще ти изготвим препоръка, ще я подпишем от името на лейди Фани от Бъм стрийт или нещо подобно и тя няма да се усети. Никога не се е движила в светското общество, не прави разлика между Лондон и Йерусалим. Кого би могла да попита?

– Не знам – отвърнах отново. – Ами ако вие не ѝ допаднете толкова много, колкото се надявате?

Той придоби скромен вид.

– Е – каза, – мисля, че вече съм имал възможност да разбера кога едно неопитно момиче ме харесва.

– Ами ако не ви харесва достатъчно? – попита тогава мисис Съксби. – Ако се окаже поредната мис Бамбър или мис Финч?

Мис Бамбър и мис Финч бяха две от другите наследници, които Господина почти беше успял да оплете в мрежите си. Той обаче чу имената им и изсумтя. – Тя няма да се окаже като тях, сигурен съм – отвърна. – Онези момичета имаха бащи – амбициозни бащи, заобиколени от адвокати. Чичото на това момиче не вижда по-далече от последната страница на книгата си. Що се отнася до харесването, мога само да заявя следното: мисля, че тя ще ме хареса.

– Достатъчно, за да избяга от къщата на чичо си?

– Къщата е прекалено мрачна – отвърна той – за момиче на нейните години.

– Тъкмо годините ще са във ваш ущърб – заяви мистър Ибс. Разбира се, след като се занимава с подобна дейност, човек няма как да не понаучи законите. – Докато навърши двайсет и една години, тя ще има нужда от съгласието на чичо си. Колкото и бързо и тихо да я отведете, той ще дойде и ще я върне обратно вкъщи. Фактът, че сте ѝ съпруг, няма да свърши работа.

– Но фактът, че ми е съпруга, ще свърши работа, ако схващате за какво говоря – отвърна лукаво Господина.

Дейнти го погледна неразбиращо. Джон видя лицето ѝ.

– Трескането – измърмори той.

– Ще бъде обезчестена – каза мисис Съксби. – Никой друг господин няма да я иска.

Дейнти отвори широко уста.

– Няма значение – продължи мистър Ибс и вдигна ръка. А после се обърна към Господина: – Сложно е. Много е сложно.

– Не твърдя, че не е. Трябва обаче да поемем риска. Имаме ли нещо за губене? Ако не друго, поне ще е почивка за Сю.

Джон се изсмя.

– Ама че почивка! Ще бъде дяволски дълга почивка, ако ви хванат.

Прехапах устни. Той беше прав. Мен обаче не ме тревожеше толкова много самият риск. Не може да бъдеш крадец и непрекъснато да се притесняваш от опасностите, защото ще откачиш. Работата беше в това, че не бях сигурна, че искам каквато и да било почивка. Не бях сигурна, че искам почивка далеч от Бъроу. Веднъж бях ходила с мисис Съксби на гости у братовчедката ѝ в Бромли и се бях върнала с уртикария. Спомних си, че на село беше тихо и странно, а хората бяха или дървеняци, или цигани.

Как би могло да ми хареса да живея с едно глупаво момиче? Тя нямаше да прилича на Дейнти, която беше само леко смахната и понякога буйна. Възможно беше наистина да е луда. Можеше да се опита да ме удуши, а наоколо няма да има никой, на мили разстояние, който да ме чуе, че викам. Циганите щяха да бъдат безполезни, те мислеха само за себе си. Всеки знае, че циганинът няма да пресече улицата и да се изплюе върху теб, ако гориш.

Попитах:

– Какво е онова момиче? Казахте, че не е чалната.

– Не е чалната – отвърна Господина. – По-скоро бих я нарекъл щура. Наивна, дива. Държали са я настрани от хората. Сираче е, също като теб, но докато ти си имала мисис Съксби, която да те ошлайфа, тя си е нямала никого.

Тогава Дейнти го погледна.

Нейната майка беше пияница и се удави в реката. Баща ѝ я биеше. Преби до смърт сестра ѝ. Тя прошепна:

– Не е ли много грешно, Господине, туй, което се каните да направите?

Не смятам, че някой си го беше помислил до този момент. След като Дейнти го изрече, потърсих с очи останалите, но никой не ме погледна.

Тогава Господина се изсмя.

– Грешно? – повтори. – Жива да си ми, Дейнти, разбира се, че е грешно! Този грях обаче струва петнайсет хиляди лири... Ах! Това е сладък грях, както и да го увъртаме. Пък и нима мислиш, че тези пари са били получени по честен начин? Не си въобразявай! С парите никога не става така. Семейства като нейното се сдобиват с тях на гърба на бедните – за всеки изкаран шилинг са се скъсвали от работа по двайсетина бедняци. Чувала си за Робин Худ, нали?

– Как да не съм чувала! – отвърна тя.

– Е, двамата със Сю ще бъдем като него: ще вземем златото от богатите и ще го върнем на хората, от които те са го отмъкнали.

Джон сви презрително устни.

– Негодник! – изкрещя. – Робин Худ е бил герой, светец. Ще върнете парите на хората? Кои са вашите хора? Щом искате да ограбите една жена, отидете и ограбете майка си.

– Майка си ли? – отвърна Господина и почервеня. – Какво общо има моята майка? Моята майка да върви на бесилката! – После видя, че мисис Съксби го гледа, и се обърна към мен. – О, Сю извинявай много.

– Няма нищо – отвърнах бързо и вперих поглед в масата. Отново всички се смълчаха. Навярно си мислеха, както правеха в дните, когато бесеха престъпниците: "Колко е смела!" Надявах се, че си го мислят. В същото време обаче се надявах да не си го мислят, защото, както вече споменах, не бях смела, а само успявах да накарам хората да смятат, че е така, в продължение на седемнайсет години. И ето че на Господина му трябваше смело момиче и беше дошъл, изминавайки, както самият той каза, четирийсет мили в студеното и хлъзгаво време, за мен.

Повдигнах очи към неговите.

– Две хиляди лири, Сю – изрече тихо той.

– Сигурен съм, че ще лъщят – каза мистър Ибс.

– И всички ония рокли и бижута! – възкликна Дейнти. – О, Сю! Колко ще си красива с тях!

– Ще бъдеш същинска дама – каза мисис Съксби. Обърнах очи към нея и разбрах, че ме гледа – както беше правила толкова много пъти, и вижда лицето на майка ми в моето. "Ще дойде обаче време, когато ще бъдеш богата, почти я чух да изрича. Ще дойде време, когато ще забогатееш, Сю, а и ние покрай теб..."

И в крайна сметка беше излязла права. Богатството ми се беше появило от нищото, най-после се беше появило. Какво можех да кажа? Погледнах отново към Господина. Сърцето ми биеше силно като чук в гърдите. Отвърнах:

– Добре. Ще го направя. Но за три, а не за две хиляди лири. И ако госпожицата не ме хареса и ме изпрати обратно вкъщи, ще поискам сто, задето съм си направила труда да опитам.

Той се поколеба, размишлявайки. Всъщност само се правеше, че размишлява. След секунда се усмихна, протегна ръка и аз му подадох своята. Стисна ми пръстите и се засмя.

Джон свъси вежди.

– Обзалагам се десет към едно, че след седмица ще се върне разплакана – заяви.

– Ще се върна, облечена с кадифена рокля – отвърнах. – С ръкавици дотук, с шапка с воалетка и с чанта, пълна със сребърни пари. И ти ще трябва да ми викаш мис. Нали, мисис Съксби?

Той се изплю.

– По-скоро бих си откъснал езика, отколкото да го направя!

– Аз ще ти го откъсна преди теб! – изкрещях.

Държах се като дете. Та аз бях дете! Навярно и мисис Съксби си мислеше същото, защото не каза нищо, а продължи да седи и да ме гледа, сложила ръка върху меките си устни. Усмихваше се, но лицето ѝ беше тревожно. Почти бях сигурна, че е уплашена.

Вероятно е била.

Или сега си мисля така, понеже знам какви тайнствени и страховити неща щяха да последват.

2

Оказа се, че името на учения старец е Кристофър Лили. Племенницата му се казваше Мод. Живееха на запад от Лондон по посока на Мейдънхед до едно село, чието име беше Марлоу, в къща, която наричаха Брайър. Планът на Господина бе да ме изпрати там сама с влака след два дни. Той обясни, че трябвало да остане в Лондон най-малко още една седмица, за да се погрижи за подвързиите, които бяха необходими на стареца за албумите му.

Не ми харесваше много това, че щях да пътувам и да пристигна в къщата, без да ме придружава никой. Никога не бях стигала по-далече на запад от Кренморн Гардънс, където понякога ходехме с племенниците на мистър Ибс да гледаме танците в събота вечер. Видях как французойката пресече реката по опънатата жица и едва не падна – беше голяма работа. Разправят, че носела чорапи; краката ѝ обаче ми изглеждаха съвсем боси. Спомням се как стоях на Батърсий Бридж, докато тя вървеше по въжето, и гледах отвъд Хамърсмит към местността, осеяна с дървета и хълмове и без нито един комин или островърх покрив на църква и, ох! , от гледката ме полазваха тръпки. Ако тогава ми бяхте казали, че някой ден ще напусна Бъроу, в който бяха всичките ми приятели, мисис Съксби и мистър Ибс, и съвсем сама ще заема мястото на прислужница в една къща от другата страна на тези мрачни хълмове, щях да ви се изсмея в лицето.

Господина обаче заяви, че трябва да замина скоро, да не би дамата – мис Лили – да развали нашия план, като най-неочаквано вземе друго момиче за своя прислужница. На следващия ден, след като дойде на Лант стрийт, той седна и ѝ написа писмо. В него ѝ казваше, че се надява тя да му прости, задето се е осмелил да ѝ пише, но бил на гости при старата си бавачка, която му била като майка, когато бил малко момче, и я заварил обезумяла от мъка заради съдбата на дъщерята на покойната си сестра. Дъщерята на покойната сестра, разбира се, се явявах аз: според историята преди съм била прислужница на една дама, която се омъжвала и заминавала за Индия, ето защо съм си загубила работата и съм си търсела нова господарка; отвсякъде обаче ме дебнели изкушения да тръгна по лош път и той се надявал да се намери някоя дама с добро сърце, която да ми даде шанс да се измъкна от покварата на града, и т.н.

Казах:

– Ако повярва на подобни опашати лъжи, Господине, значи е още по-глупава, отколкото ни я представихте.

Той обаче отвърна, че имало стотина момичета между Странд и Пикадили, които се хранели много прилично с тази история пет нощи в седмицата, и след като богаташите в Лондон можели да се простят с шилингите си заради нея, няма да имало причина мис Мод Лили да не бъде достатъчно благоразположена, след като била сама, простодушна и тъжна и нямало кой да ѝ отвори очите?

– Ще видиш – каза. И запечата писмото, написа адреса и накара едно от съседските момчета да изтича с него до пощата.

После, тъй като беше абсолютно сигурен в успеха на плана си, добави, че трябва веднага да започнат да ме учат как би следвало да се държи една истинска прислужница на дама.

Първо ми измиха косата. По онова време много момичета в Бъроу носеха косата си разделена на три части – хваната с гребен отзад и с няколко едри къдрици от двете страни. Ако се изгладят със силно нагорещена ютия, като първо се намокрят със сладка вода, къдриците стават много твърди и издържат цяла седмица, даже по-дълго. Господина обаче смяташе, че прическата ми е прекалено префърцунена за селско момиче, ето защо ме накара да си измия косата, за да стане съвсем гладка, а после да я разделя на път и да я вдигна на обикновен кок на тила си. Накара и Дейнти да си измие косата и след като бях сресала и забола своята няколко пъти, докато най-накрая остана доволен, сресах и забодох и нейната по същия начин, все едно че беше косата на господарката, на мис Лили. Той се суетеше около нас като момиче. Когато приключихме, двете с Дейнти изглеждахме толкова невзрачни и зализани, че сякаш се готвехме да влезем в манастир. Джон заяви, че ако сложат наши снимки в мандрите, хората ще се сдобият с нов начин за квасене на мляко.

Когато чу думите му, Дейнти свали фуркетите от косата си и ги запрати в огъня. По някои от тях бяха залепнали косми, които изсъскаха в пламъците.

– Не можеш ли да правиш нещо друго с момичето си – попита го мистър Ибс, – освен да го разплакваш?

Джон се изсмя.

– Обичам да я гледам разплакана – отвърна. – Това я кара да се изпотява по-малко.

Той наистина беше зло момче.

Беше обаче силно увлечен от плана на Господина, против волята си. Както всички нас. За първи път мистър Ибс не вдигна транспаранта на прозореца на работилницата си и остави мангала да загасне. Когато на вратата чукаха хора, за да им направи ключове, той ги отпращаше. Поклати глава на двама-трима крадци, които му носеха плячка.

– Не мога, синко. Днес не мога. Преправям нещо. Пусна единствено Фил, рано сутринта. Настани го да седне и му показа всички точки от списък, който Господина беше съставил предишната нощ, а после Фил си нахлупи каскета върху очите и излезе. Върна се след два часа с торба и куфар, облечен с брезент, които беше взел от един познат, собственик на някакъв съмнителен склад на брега на реката.

Куфарът беше за мен – трябваше да го отнеса на село. В торбата имаше кафява вълнена рокля, която почти ми ставаше, наметало, обувки и черни копринени чорапи, и на всичко отгоре истинско бяло дамско бельо.

Мистър Ибс само развърза връзките на торбата, надникна в нея, погледна бельото и седна в отсрещния ъгъл на кухнята, където държеше една секретна брава, която обичаше да разглобява и да поръсва с талк, а после отново да сглобява. Накара Джон да отиде при него, за да държи винтовете. Господина обаче извади една по една всички части на дамското бельо и ги подреди на масата. Сложи до масата кухненски стол.

– А сега, Сю – каза, – представи си, че този стол е мис Лили. Как ще я облечеш? Да речем, че ще започнеш от чорапите и гащите.

– От гащите ли? – попитах. – Да не би да искате да кажете, че е гола?

Дейнти сложи ръка върху устата си и се изкиска. Тя седеше до краката на мисис Съксби, която ѝ навиваше косата.

– Гола ли? – повтори Господина. – Ами да, гола като пирон. Как иначе? Тя трябва да си свали дрехите, когато се измърсят; трябва да ги свали, за да се изкъпе. Твоята задача ще е да ги вземеш от нея, след като ги съблече. Твоята задача ще е да ѝ дадеш чисти дрехи.

Не бях се замисляла за това. Чудех се какво ли би било да застанеш и да подадеш чифт гащи на непознато голо момиче. Едно непознато голо момиче веднъж тичаше, пищейки, по Лант стрийт, следвано от полицай и медицинска сестра. Ами ако мис Лили се изплашеше и хукнеше, а аз трябваше да я хвана? Изчервих се и Господина ме видя.

– Е, хайде – каза, готов да се усмихне. – Не си чак толкова целомъдрена, нали?

Завъртях глава, за да покажа, че не съм. Той кимна, взе чифт чорапи, а после и чифт гащи. Провеси ги на седалката на кухненския стол.

– Какво следва? – попита ме.

Повдигнах рамене.

– Фланелата, предполагам.

– Ризата, така трябва да я наричаш – поправи ме той. – И не забравяй да я затоплиш, преди тя да я облече.

Вдигна ризата и я приближи до огъня. После я сложи внимателно върху гащите на облегалката на стола, сякаш столът беше облечен с нея.

– А сега корсетът – продължи. – Тя ще те кара да ѝ го връзваш, да го стягаш колкото намериш за добре. Хайде да видим как ще го направиш.

Облече корсета върху ризата, с връзките отзад, и докато се навеждаше към стола, за да го задържи да не се клати, ме накара да дръпна връзките и да ги вържа на фльонга. Те оставиха червени и бели следи по дланите ми, сякаш ме бяха шибали с камшик.

– Защо тя не носи от ония корсети, които се връзват отпред, като всяко нормално момиче? – попита Дейнти, докато ме наблюдаваше.

– Защото тогава – отвърна Господина – няма да ѝ е нужна прислужница. А ако не ѝ е нужна прислужница, няма да знае, че е дама. Сега стана ли ти ясно?

Намигна и сложи върху корсета риза и нагръдник, а после кринолин с девет обръча и няколко фусти, които бяха копринени. Накара Дейнти да изтича на горния етаж за парфюма на мисис Съксби, а мен – да пръсна от него на мястото, където сцепената облегалка на стола стърчеше през панделките на ризата, – това щяло да бъде шията на мис Лили.

През цялото време трябваше да казвам:

"Бихте ли си повдигнали ръцете, мис, за да оправя този волан?"

"Как да бъде, мис, с по-голям или с по-малък набор?"

"Готова ли сте да ви я облека, мис?"

"Силно ли да я стегна?"

"Опънато ли искате да бъде?"

"Ох! Моля да ме извините, ако съм ви ощипала."

Най-накрая от навеждането и суетенето се бях сгорещила като прасе. Мис Лили седеше пред нас със здраво стегнат корсет и със стелещи се по пода фусти и миришеше свежо като роза, но разбира се, по отношение на раменете и шията можеше да бъде и по-добре.

Джон каза:

– Не говори много, нали? – Той непрекъснато поглеждаше крадешком към нас, докато мистър Ибс слагаше талк на ключалката.

– Тя е дама – отвърна Господина и си поглади брадата – и е срамежлива по природа. Но ще напредне бързо с учители като Сю и мен. Нали, скъпа?

Клекна до стола и прокара пръсти по издутите дипли на фустите, а после пъхна ръка под тях и я провря надълбоко в пластовете от коприна. Направи го толкова ловко, че според мен наистина си разбираше от работата. Докато посягаше нагоре, бузите му порозовяха, коприната изшумоля, кринолинът подскочи и столът се разлюля силно върху пода, а краката му леко изскърцаха. После застана неподвижно.

– Така ти се пада, сладка малка кучко – измърмори тихо Господина. Извади си ръката и взе един чорап. Подаде ми го и се прозина. – А сега да предположим, че е време за сън.

Джон продължаваше да ни наблюдава, без да казва нищо, а само примигваше и си клатеше крака. Дейнти потърка очи; косата ѝ беше наполовина накъдрена и миришеше силно на карамел.

Започнах с панделките на нагръдника, а после развързах връзките на корсета и го разхлабих.

"Бихте ли си вдигнали крака, мис, за да го сваля от вас?"

"Моля ви, мис, дишайте малко по-леко, за да ви съблека по-лесно."

Господина ме накара да се трудя така цял час, а може би и по-дълго. После загря ютията.

– Плюй, Дейнти, моля те – каза и я приближи към нея. Дейнти се изплю и когато слюнката изсъска, той извади цигара и я запали, като я доближи до горещото дъно на ютията. А после, докато стоеше прав и пушеше, мисис Съксби, която на времето, много отдавна, преди още да реши да отглежда чужди деца, беше работила на гладачна преса в една пералня, ми показа как трябва да се глади и да се сгъва дамското бельо, което според мен ни отне още час.

След това Господина ме изпрати на горния етаж, за да облека роклята, която Фил беше донесъл за мен. Беше обикновена кафява рокля, горе-долу с цвета на косата ми, и тъй като стените на нашата кухня също бяха кафяви, когато слязох долу, бях почти невидима. Предпочитах роклята да е синя или виолетова, но Господина заяви, че била идеалната рокля за крадла или за прислужница и следователно била съвсем подходяща за мен, тъй като съм отивала в Брайър, за да бъда и едното, и другото.

Засмяхме се на думите му и след като се поразходих из стаята, за да свикна с полата (която беше тясна) и да дам възможност на Дейнти да види къде роклята е прекалено широка и трябва да бъде преправена, той ме накара да спра и да се опитам да се поклоня. Беше по-трудно, отколкото изглеждаше. Ако ме бяха попитали защо харесвам живота, който водя, щях да отговоря, че го харесвам, защото нямам господари: дотогава никога не се бях покланяла на никого. Сега Господина ме накара да се навеждам и да се изправям, докато най-накрая започнах да усещам, че ще повърна. Каза, че поклоните са толкова естествени за прислужниците на дамите, колкото и пускането на газове. Каза, че ако му хвана цаката, никога няма да забравя как се прави – и беше прав, ако не за друго, то поне за това, понеже все още мога да се поклоня както трябва, дори и в момента.

Или бих могла, ако искам. И така, когато приключихме с поклоните, той ме накара да науча историята си. А после, за да ме изпробва, ме накара да застана пред него и да я повторя подобно на момиче, което участва в четене на Катехизиса.

– А сега да започваме – каза. – Как ти е името?

– Не е ли Сюзан? – отвърнах.

– Не е ли Сюзан чия?

– Не е ли Сюзан Триндър?

– Не е ли Сюзан, сър. Не забравяй, че в Брайър за теб няма да съм Господина. Ще съм мистър Ричард Ривърс. Трябва да ме наричаш сър, трябва да наричаш мистър Лили сър, а господарката си трябва да наричаш мис, мис Лили или мис Мод, както ти заповяда тя. А ние ще те наричаме Сюзан. – Намръщи се. – Но не и Сюзан Триндър. Името може да ги насочи към Лант стрийт, ако нещо се обърка. Трябва да ти измислим по-хубава фамилия...

– Валънтайн – отвърнах без колебание. Какво да ви кажа? Бях едва седемнайсетгодишна. Падах си по сантименталните неща. Господина ме чу и сви презрително устни.

– Би ти паснало идеално – отвърна, – ако се канехме да те качим на сцената.

– Познавам момичета, които се казват Валънтайн! – отвърнах.

– Вярно е – намеси се Дейнти. – Флой Валънтайн и двете ѝ сестри. Бог ми е свидетел обаче, че мразя тия момичета. Ти не искаш да се казваш като тях, Сю.

Захапах си пръста.

– Навярно не.

– Не, разбира се – отвърна Господина. – Едно необикновено име би могло да ни провали. Това е въпрос на живот и смърт. Нужно ни е име, което да те скрие, а не да привлече вниманието на хората върху теб. Нужно ни е име... – той се замисли – име, което да не може да бъде проследено откъде идва, но все пак да е такова, което ще запомним... Браун? За да съответства на роклята ти[3]? Или... Защо не? Нека да бъде Смит. Сюзан Смит[4]. – Той се усмихна. – Та ти всъщност ще бъдеш майстор. Или нещо от този сорт.

Отпусна си ръката, а после сви средния си пръст и тъй  като знакът и думата, която имаше предвид[5], в Бъроу означаваха "крадец", ние отново се засмяхме.

Най-накрая се изкашля и си избърса очите.

– Боже мой, колко е забавно! – възкликна. – Та докъде бяхме стигнали? А, да. Как ти е името?

Повторих го, със "сър" след него.

– Много добре. А къде е домът ти?

– Домът ми е в Лондон, сър – отвърнах. – Тъй като майка ми е мъртва, живея със старата си леля – с госпожата, която ви е била бавачка, сър, когато сте били малко момче.

Той кимна.

– Много добре, що се отнася до подробностите. Не много добре обаче, що се отнася до маниера. Хайде, знам, че мисис Съксби те е възпитала както трябва. Все пак не продаваш теменужки. Повтори.

Направих физиономия, но после изрекох, по-внимателно:

– Госпожата, която ви е била бавачка, сър, когато сте били малко момче.

– Така е по-добре, по-добре. А каква беше работата ти преди това?

– Работех за една мила дама, сър, в Мейфеър, която се омъжва и тъй като се готви да замине за Индия, ще си вземе местно момиче да я облича и няма да се нуждае от мен.

– Боже мой! Ти си за съжаление, Сю.

– Да, сър.

– И си благодарна на мис Лили, задето те е взела в Брайър?

– О, сър! Малко е да се каже, че съм ѝ благодарна!

– Пак започна с теменужките! – Той махна с ръка. – Както и да е, стига толкова. Но не ме зяпай така нагло в очите! По-скоро гледай към обувката ми. Така е добре. А сега ми кажи нещо. Важно е. Какви са ти задълженията, докато се грижиш за новата си господарка?

– Трябва да я събуждам сутрин – отвърнах – и да ѝ наливам чая. Трябва да я мия, да я обличам и да ѝ сресвам косата. Трябва да поддържам бижутата ѝ чисти и да не ги крада. Трябва да се разхождам с нея, когато иска да се разхожда, и да седя с нея, когато иска да седи. Трябва да ѝ нося ветрилото, когато ѝ стане много горещо, и наметалото, когато започне да усеща студ, одеколона, когато я боли глава, и очистителното, когато ѝ е лошо. Трябва да бъда нейна компаньонка по време на уроците ѝ по рисуване и да не забелязвам, когато се изчервява.

– Прекрасно! И каква си по характер?

– Безкрайно честна.

– А каква е целта ти, която никой друг, освен нас не бива да узнае?

– Тя да ви обикне и да напусне чичо си заради вас. Тя да направи вас богат, а вие, мистър Ривърс, да направите мен богата.

Хванах полата си и му показах един от онези плавни поклони, като не отделях поглед от върха на ботуша му.

Дейнти ми изръкопляска. Мисис Съксби потърка ръце и възкликна:

– Три хиляди лири, Сю. О, боже мой! Дейнти, подай ми едно дете, искам да стискам нещо.

Господина се отдръпна и запали цигара.

– Не е лошо – заяви. – Никак не е лошо. Мисля, че всичко, от което се нуждае, е да я направим малко по-изтънчена. По-късно ще пробваме пак.

– По-късно ли? – попитах. – О, Господине, не приключихте ли вече с мен? Ако мисис Лили реши да ме наеме за своя прислужница, за да ви угоди, защо би я интересувало дали съм изтънчена или не?

– За нея може и да няма значение – отвърна той. – Мисля, че спокойно бихме могли да вържем престилка на Чарли Уаг и да изпратим него, тя едва ли би имала нещо против или би се учудила. Ти обаче ще трябва да заблудиш не само нея, но и стареца, а също и персонала му.

– Персонала му ли? – попитах. Не се бях сетила за това.

– Разбира се – отвърна той. – да не мислиш, че една голяма къща може да се управлява сама? Първо иконома, мистър Уей...

– Мистър Уей[6]! – възкликна Джон и изсумтя. – А викат ли му млечен?

– Не – отговори Господина и отново се обърна към мен.

– Мистър Уей – повтори. Предполагам обаче, че той няма да те притеснява много. Но има и икономка, мисис Стайлс – тя може би ще те наблюдава малко повече, трябва да внимаваш с нея. В къщата е и момчето на мистър Уей, Чарлс, има, мисля, и едно-две момичета за кухненската работа и една-две прислужници, а също и коняри и ратаи в конюшнята и градинари, но ти няма да ги виждаш често, така че не мисли за тях.

Погледнах го с ужас и попитах:

– Не сте ги споменавали досега. Мисис Съксби, споменавал ли ги е? Каза ли, че ще има стотина слуги, пред които ще трябва да се правя на прислужница на господарката?

Мисис Съксби държеше едно бебе и го месеше като тесто.

– Бъдете честен, Господине – отвърна, без да вдига очи. – Снощи вие действително бяхте доста потаен по отношение на прислугата.

Той сви рамене.

– Това са подробности.

Подробности? Беше типично за него. Да ти разкаже половината от историята и да смята, че си я научил цялата.

Обаче вече беше прекалено късно да променям решението си. На следващия ден Господина ме накара да поработя здраво, а на по-следващия получи писмо, от мис Лили.

Взе го от пощата в центъра на града, защото съседите ни щяха да се чудят какво става, ако писмото беше пристигнало вкъщи. Взе го, донесе го и го отвори, докато ние го наблюдавахме, а после стояхме смълчани и чакахме да чуем какво пише в него. Мистър Ибс потропваше леко с пръсти по масата, от което ми стана ясно, че е нервен, а и аз самата ставах все по-нервна.

Писмото беше кратко. В него мис Лили казваше, първо, че се е зарадвала, след като е получила бележката на мистър Ривърс, понеже той бил толкова внимателен и загрижен за старата си бавачка. Била убедена, че ѝ се иска повече мъже да бъдат внимателни и загрижени като него! Чичо ѝ се справял зле, след като помощникът му си заминал. Къщата изглеждала силно променена, била тиха и скучна, вероятно заради времето, което се било развалило. Що се отнасяло до прислужницата ѝ... Тук Господина наклони писмото, за да улови по-добре светлината. Що се отнасяло до прислужницата ѝ, бедната Агнес, за нея било голямо облекчение да може да му съобщи, че в крайна сметка Агнес изглеждала твърдо решена да не умира...

Чухме това и затаихме дъх. Мисис Съксби затвори очи, а аз видях как мистър Ибс погледна към студения си мангал и пресметна колко сделки е провалил през последните два дни. Господина обаче се усмихна. Прислужницата нямало да умре, но здравето ѝ било толкова разклатено и духът ѝ бил толкова слаб, че щели да я върнат обратно в Корк.

– Бог да поживи ирландците! – възкликна мистър Ибс, извади си носната кърпа и си избърса главата.

Господина продължи да чете.

"Ще се радвам да се срещна с момичето, за което говорите, пишеше мис Лили. Ще се радвам, ако я изпратите при мен, веднага. Признателна съм на всеки, който не ме е забравил. Не ми се случва много често хората да мислят за удобствата ми. Ако тя е добро и всеотдайно момиче, сигурна съм, че ще я обикна. Ще ми бъде още по-скъпа, мистър Ривърс, защото е дошла от Лондон, част от който сте вие."

Той отново се усмихна, приближи писмото до устата си и го прокара по устните си първо в едната, а после в другата посока. Фалшивият му пръстен проблесна на светлината на свещите.

Всичко, разбира се, се беше получило така, както лукавият дявол беше предрекъл.

През онази нощ – тя щеше да бъде последната ми нощ на Лант стрийт и първата от всички онези нощи, които трябваше да осигурят на Господина богатството на мис Лили, през онази нощ мистър Ибс се разпореди да бъде купено топло печено за вечеря и сложи железата в огъня, за да приготви питиета, с които да отпразнуваме случая.

Вечерята се състоеше от свинска глава, чиито уши бяха с плънка – едно от любимите ми ястия, което беше поръчано в моя чест. Мистър Ибс опря ножа в стъпалото на задната врата, нави си ръкавите и се наведе, за да наточи острието. Хвана се с ръка за касата на вратата. Докато го наблюдавах, имах странно усещане в корените на косата си, защото по дъската се виждаха резките на местата, където всяка година на Коледа, докато бях малко момиченце, той слагаше ножа над главата ми, за да види колко съм пораснала. Започна да движи острието напред-назад върху камъка, докато най-накрая то започна да свисти, а после подаде ножа на мисис Съксби, която разпредели месото на порции.

Винаги тя режеше месото в нашата къща. По едно ухо за мистър Ибс и за Господина, зурлата за Джон и за Дейнти, а бузите, които бяха най-крехките части от главата, за нея и за мен.

Всичко това, както вече споменах, беше в моя чест. Не знам обаче защо – навярно заради резките върху касата на вратата или заради мисълта за супата, която мисис Съксби щеше да приготви от кокалите на печената свинска глава, когато аз вече нямаше да бъда там, за да ям от нея, или навярно заради самата глава, която сякаш се мръщеше, или по-скоро заради клепачите ѝ и заради почернялата от загорелите лепкави сълзи четина, но ми стана тъжно. Джон и Дейнти поглъщаха лакомо храната, смееха се, караха се и от време на време избухваха, когато Господина ги дразнеше, или се цупеха. Мистър Ибс се трудеше прилежно върху чинията си, мисис Съксби също се трудеше прилежно върху своята, а аз чоплех свинското, защото нямах апетит.

Дадох половината от месото на Дейнти. Тя го даде на Джон. Той щракна с челюсти и нададе вой като куче.

След като разтребихме масата, мистър Ибс разби яйцата, захарта и рома, за да приготви питиетата. Напълни седем чаши, извади железата от мангала и ги размаха за секунда, за да поизстинат, а после ги потопи в чашите. Подгряването на питиетата приличаше на паленето на брендито върху коледния пудинг – всички обичаха да гледат и да ги слушат как съскат. Джон попита:

– Може ли аз да направя едно, мистър Ибс?

Лицето му беше зачервено от вечерята и блестеше, сякаш беше намазано с боя – приличаше на лице на момче от картина, изложена на витрината на магазин за играчки. Седяха и всеки говореше и се смееше, обсъждаха колко хубаво ще бъде, когато Господина забогатее, а аз се прибера вкъщи с цели три хиляди. Аз обаче продължавах да мълча и като че ли никой не забелязваше. Най-накрая мисис Съксби се потупа по корема и каза:

– Няма ли да ни дадете тон за някоя песен, мистър Ибс, с която да приспим бебето?

Мистър Ибс можеше да свири като чайник в продължение на един час, без да спира. Отмести чашата си, избърса си мустаците от питието и подхвана "Мушамената куртка" Мисис Съксби си тананикаше, докато очите ѝ се навлажниха, а после млъкна. Съпругът ѝ е бил моряк и беше изчезнал в морето. Беше изчезнал за нея, имам предвид. Живееше на Бермудите.

– Хубава е – отбеляза тя, когато песента свърши. – Но нека следващата да бъде по-весела, за бога! Иначе съвсем ще се размекна. Хайде да погледаме младите как танцуват.

Тогава мистър Ибс засвири една бърза мелодия, мисис Съксби заръкопляска, а Джон и Дейнти се изправиха на крака и бутнаха назад столовете си.

– Ще ми подържите ли обиците, мисис Съксби? – попита Дейнти. Танцуваха полка, докато най-накрая порцелановите украшения върху лавицата на камината заподскачаха, а прахта се издигна високо над тропащите им крака. Господина стоеше прав, облегнат на масата, наблюдаваше ги, пушеше цигара и подвикваше "Хоп!" и "Давай, Джони!" както би подвиквал, смеейки се, на участващ в бой териер, на който не е заложил.

Когато ме подканиха да се присъединя към тях, отговорих, че не искам. Прахта ме караше да кихам, пък и желязото, което беше подгряло питието ми, се беше нажежило прекалено много и яйцето се беше пресякло. Мисис Съксби беше отделила чаша и чиния с късове месо за сестрата на мистър Ибс и аз казах, че ще ѝ ги занеса.

– Добре, скъпо момиче – отвърна тя, като продължаваше да пляска в ритъма на мелодията. Взех чинията и чашата и една свещ и изтичах на горния етаж.

Винаги съм си мислила, че да излезеш от нашата кухня нощем през зимата е все едно да си тръгнеш от рая. Въпреки всичко, след като оставих храната до сестрата на мистър Ибс, която спеше, и се погрижих за едно-две бебета, които се бяха събудили от шума от танците на долния етаж, не се върнах при другите. Прекосих малката площадка и стигнах до вратата на стаята, която споделях с мисис Съксби, а после изкачих следващите няколко стъпала до тесния таван, на който се бях родила.

Тази стая винаги беше студена. Тъй като духаше вятър, а прозорецът не се затваряше добре, тази вечер беше по-студено от всякога. Подът беше от прости дъски, покрити с груби вълнени постелки. Стените бяха голи, с изключение на малкото парче мушама, забодено с кабърчета на една от тях, за да я пази от водата, която се разплискваше от умивалника. В момента на умивалника бяха провесени една жилетка, една риза и няколко яки на Господина. Той винаги спеше тук, когато идваше на гости, макар че можеше да легне при мистър Ибс долу в кухнята. Аз знам кое място бих избрала, ако ставаше дума за мен. На пода стояха прегънати високите му кожени ботуши; беше ги изстъргал от калта и ги беше лъснал. До тях беше сложена чантата му, от която се беше изсипало бялото му бельо. На седалката на стола имаше няколко монети, паднали от джоба му, кутия цигари и червен восък. Монетите бяха леки. Восъкът беше трошлив като карамел.

Леглото беше оправено, но надве-натри. Върху него вместо покривка беше метната кадифена завеса, от която халките бяха свалени: беше задигната от една горяща къща и все още миришеше на сажди. Взех я и я сложих на раменете си, като наметало. После загасих с пръсти пламъка на свещта и застанах до прозореца. Треперех и гледах към покривите и комините и към затвора на Хорсмангър Лейн, където бяха обесили майка ми.

Върху стъклото на прозореца се бяха образували първите цветя от скреж; сложих си пръста върху тях и ледът се превърна в мръсна вода. Все още долавях подсвиркването на мистър Ибс и думкането на краката на Дейнти, а пред мен улиците на Бъроу бяха тъмни. Само тук-там се виждаше слаба светлина, процеждаща се през някой прозорец като моя, после се показа фенер на карета, който хвърляше сенки, и някакъв човек, тичащ силно в студа, бърз и тъмен като сенките, който изчезна също така внезапно, както се беше появил. Мислех си за крадците, които сигурно се спотайваха по улиците, и за децата на крадците, за нормалните мъже и жени, които живееха собствения си странен и обикновен живот в други къщи, на други улици в по-светлите части на Лондон. Мислех си за Мод Лили, в огромната ѝ къща. Тя не знаеше името ми; аз също не знаех нейното, допреди три дни. Не знаеше, че стоях до прозореца и кроях планове как тя да бъде съсипана, докато Дейнти Уорън и Джон Врум танцуваха полка в моята кухня.

Как ли изглеждаше тя? Преди познавах едно момиче, което се казваше Мод; едната половина на устната ѝ липсваше. Обичаше да си измисля, че е загубила другата половина при някакво сбиване, но аз със сигурност знаех, че е била родена така и че не можеше да набие даже и маджун. В крайна сметка тя умря – не защото я бяха пребили, а защото беше яла развалено месо. Едно нищо и никакво парче развалено место я беше убило.

Тя обаче беше много мургава. Господина беше казал, че другата Мод, неговата Мод, е руса и доста красива. Когато обаче си мислех за нея, си я представях слаба, кафява и изправена като кухненския стол, на който бях завързала корсета.

Опитах се да се поклоня. Кадифената завеса ми пречеше. Опитах отново. Започнах да се потя, обхваната от внезапен страх.

В този момент вратата на кухнята се отвори и по стъпалата се чуха стъпки и гласът на мисис Съксби, която ме викаше. Не отговорих. Тя се изкачи до спалните на етажа под мен, за да ме потърси там. Настъпи тишина, а после отново долових стъпките ѝ по стъпалата към тавана и най-накрая се появи светлината на свещта ѝ. Беше се задъхала леко от изкачването, съвсем леко, защото, макар и доста пълна, мисис Съксби беше много пъргава.

– Тук ли си, Сю? – попита тихо. – Съвсем самичка в тъмното?

Огледа се, обхождайки с очи всяко нещо, както бях направила аз – монетите, червения восък, ботушите на Господина и кожената чанта. После дойде до мен и сложи топлата си, суха ръка на бузата ми, а аз казах... сякаш ме беше погъделичкала или ме беше ощипала, защото думите се изтръгнаха от мен като кикот или като крясък, който не можех да спра, а аз казах:

– Ами ако не ме бива за такова нещо, мисис Съксби? Ако не успея да го направя? Какво ще стане, ако си изпусна нервите и ви проваля? Не трябва ли все пак да изпратим Дейнти?

Тя поклати глава и се усмихна.

– Хайде стига – отвърна. Заведе ме до леглото и двете седнахме; дръпна главата ми и тя се отпусна на скута ѝ, отметна завесата от бузата ми и ме погали по косата. – Хайде стига.

– Не е ли много далече? – попитах и вдигнах очи към лицето ѝ.

– Не е чак толкоз далече – отвърна тя.

– Ще мислите ли за мен, докато съм там?

Тя издърпа един кичур, който се беше пъхнал зад ухото ми.

– Всяка една минута – изрече тихо. – Нали си мойто момиче? Нима няма да се притеснявам? Но поне Господина ще бъде покрай теб. Никога не бих те пуснала, ако някой обикновен негодник го беше поискал от мен.

Поне това беше вярно. Сърцето ми обаче продължаваше да бие силно. Отново си помислих за Мод Лили, която седи, въздишайки в стаята си, и ме чака да ѝ развържа корсета и да подържа нощницата ѝ до огъня. "Горката господарка!", беше възкликнала Дейнти.

Захапах устната си откъм вътрешната ѝ страна. А после попитах:

– Трябва ли все пак да го направя, мисис Съксби? Не е ли цялата тази работа много подъл номер?

Тя улови погледа ми, а после вдигна очи и посочи с глава гледката през прозореца. Отвърна:

– Знам, че тя би го направила, без да се поколебае. Знам какво щеше да почувства в сърцето си – какъв ужас, но и каква гордост, а гордостта щеше да надделее, когато те видеше, че го правиш.

Това ме накара да се замисля. Поседяхме за миг, без да говорим. И онова, за което я попитах после, беше нещо, за което никога преди не бях питала, нещо, за което през всичките години, прекарани на Лант стрийт сред всички онези мошеници и крадци, никога не бях чувала някой да пита, нито веднъж. Прошепнах:

– Мислите ли, че боли, мисис Съксби, когато увиснеш на въжето?

Ръката ѝ, която приглаждаше косата ми, застина на едно място. После отново започна да ме гали уверено, както преди. Тя отвърна:

– Бих казала, че не усещаш нищо друго, освен въжето около врата си. Според мен е като гъделичкане.

– Като гъделичкане ли?

– Или, да речем, като боцкане.

Ръката ѝ продължаваше да гали косата ми.

– А когато отворят капака? – попитах. – Тогава не се ли усеща?

Мисис Съксби си премести крака.

– Май се получава гърч – призна, – когато капакът се отвори.

Спомних си за хората, които бях видяла да увисват на въжето в затвора на Хорсмангър Лейн. Те се гърчеха и още как. Гърчеха се и ритаха като маймуни, увиснали на клон.

– Но пък е толкоз бързо – продължи тя, – че според мен от бързината болката изчезва. А когато става дума за жена... е, нали знаеш, тогава връзват възела по такъв начин, че краят настъпва много по-бързо.

Погледнах я отново. Беше оставила свещта на пода; светлината огряваше лицето ѝ от долу нагоре и бузите ѝ изглеждаха подпухнали, а очите – старчески. Потреперих, а тя премести ръката си на рамото ми и ме разтри силно през кадифената завеса. После наведе глава.

– Сестрата на мистър Ибс пак се е объркала – каза – и вика майка си. Вика я, горката, вече цели петнайсет години. Не искам и с мен да стане така, Сю. Смятам, че от всички начини, по които тялото може да си отиде, най-бързият и най-чистият е най-добрият.

Каза го и намигна.

Каза го и като че ли наистина го мислеше.

Понякога се чудя дали не го каза просто от любезност.

Тогава обаче не смятах така. Станах и я целунах, а тя оправи косата ми там, където я беше разрошила, докато ме галеше. После отново се чу хлопването на кухненската врата и шум от стъпки по стълбите, които този път бяха по-тежки, и гласът на Дейнти.

– Къде си, Сю? Няма ли да дойдеш да потанцуваме? Мистър Ибс се засиня и долу пада голям смях.

Виковете ѝ събудиха половината от бебетата, а те събудиха останалите. Мисис Съксби каза, че ще се погрижи за тях, а аз слязох долу и този път танцувах, с Господина за партньор. Той ме поведе с валсова стъпка. Беше пиян и ме държеше здраво. Джон отново танцува с Дейнти. В продължение на половин час подскачахме из кухнята, Господина през цялото време подвикваше "Давай, Джони!" и "По-живо, момче! По-живо!", а мистър Ибс спря веднъж и си намаза устните с масло, за да може да свири по-благозвучно.

На следващия ден, по обед, заминах. Прибрах всичките си вещи в облечения с брезент куфар и облякох простата кафява рокля и наметалото, а върху пригладената си коса сложих боне. Бях усвоила всичко, което Господина успя да ми покаже по време на тридневните ни занимания. Знаех историята си и новото си име – Сюзан Смит. Оставаше да се свърши само още едно нещо и докато седях и се хранех за последен път в кухнята – с хляб и сушено месо, което беше прекалено сухо и се лепеше по венците ми, Господина свърши и него. Извади от чантата си лист хартия, писалка и мастило и ми написа препоръка.

Написа я, без да се замисли нито за миг. Беше свикнал, разбира се, да фалшифицира документи. Вдигна листа, за да изсъхне мастилото, а после прочете на глас написаното. То започваше така:

"Да послужи, където трябва. Лейди Алис Дънрейвън от Уелк стрийт, Мейфеър, препоръчва мис Сюзан Смит" и продължаваше в същия дух, забравила съм останалото, но ми прозвуча добре. Господина сложи отново листа на масата и се подписа с наклонен женски почерк. После го подаде на мисис Съксби.

– Как ви се вижда, мисис С.? – попита, усмихнат. – Ще помогне ли на Сю да получи работата?

Мисис Съксби обаче отвърна, че не смята, че би могла да прецени.

– Вие си знаете, скъпо момче – каза и погледна встрани.

Естествено, ако въобще някога се беше случвало да наемем прислужница на Лант стрийт, гледахме тя да е без препоръка. Имаше едно дребно като джудже момиче, което идваше от време на време, за да изварява пелените на бебетата и да мие пода, но тя беше крадла. Нямаше как да вземем честни момичета. За три минути те щяха да видят достатъчно от заниманията ни в къщата, за да стигне за всички нас. Просто нямаше как да стане.

Така че мисис Съксби махна с ръка към листа, а Господина прочете написаното още веднъж, намигна ми, сгъна го, залепи го и го сложи в куфара ми. Преглътнах последните парчета сушено месо и хляб и си закопчах наметалото. Оставаше само да се сбогувам с мисис Съксби. Джон Врум и Дейнти никога не ставаха преди пладне. Мистър Ибс беше отишъл да разбие една каса в Боу: беше ме целунал по бузата преди час и ми беше дал един шилинг. Сложих си шапката. Беше тъмнокафява като роклята ми. Мисис Съксби я оправи. После доближи ръце до лицето ми и се усмихна.

– Бог да те поживи, Сю! – възкликна. – Ще ни направиш богати!

После обаче усмивката ѝ се изкриви. Никога не се бях разделяла с нея за повече от един ден. Тя се обърна настрани, за да скрие сълзите си, които капеха.

– Отведете я бързо – каза на Господина. – Отведете я бързо и не ми позволявайте да гледам, докато я отвеждате!

И така, той обгърна с ръка раменете ми и ме изведе от къщата. Намери едно момче, което да върви след нас и да ми носи куфара. Щеше да ме заведе до пиацата за файтони и да ме откара на гарата в Падингтън, а после да ме качи на влака.

Денят беше отвратителен. Въпреки всичко, тъй като не ми се случваше чак толкова често да пресичам реката, казах, че бих искала да повървя до Съдърк Бридж, за да погледам пейзажа. Мислех си, че оттам ще видя целия Лондон, но докато вървяхме, мъглата се сгъсти. При моста беше най-зле. Виждаше се куполът на църквата "Сейнт Пол", виждаха се шлеповете по реката, тъмните сгради на града, но не и панаирът – той беше изчезнал или се беше превърнал в сенки.

– Странно нещо, като си помисли човек за реката там долу – отбеляза Господина, докато се взираше над бордюра на парапета. Наведе се и се изплю.

Мъглата не влизаше в сметките му. Тя забави движението и то започна да пълзи. Макар че хванахме файтон, след десет минути платихме на кочияша и отново продължихме пеша. Трябваше да се кача на влака в един часа. Докато прекосявахме бързо някакъв огромен площад, чухме как удари един, после един и петнайсет, един и половина – полудели от влагата и останали почти без сили, звуците се чуваха така, сякаш езиците и камбаните, които отброяваха часовете, бяха обвити в мек вълнен плат.

– Не е ли по-добре да се върнем – попитах – и да опитаме отново утре?

Господина обаче каза, че в Марлоу щяла да бъде изпратена двуколка, за да посрещне влака, и било по-добре да закъснея, отколкото въобще да не пристигна.

Все пак, когато най-накрая се добрахме до Падингтън, се оказа, че всички влакове са закъснели и се движат бавно подобно на останалите превозни средства. Наложи се да чакаме един час, преди кондукторът да подаде сигнал, че пътниците могат да се качват на влака за Бристол, който щеше да бъде моят влак до Мейдънхед, а там трябваше да го сменя с друг. Стояхме под тиктакащия часовник, въртяхме се неспокойно и си духахме на ръцете. Огромните лампи бяха запалени, но мъглата се беше спуснала и се беше смесила с парата – влачеше се от една арка към друга арка и затъмняваше светлината. Стените бяха покрити с черен креп от времето, когато принц Алберт[7] беше починал; платът беше изпоцапан от птиците. Стори ми се много мрачно за такова внушително място. И разбира се, бяхме заобиколени от огромна тълпа от хора, които чакаха и ругаеха или се блъскаха, или пък оставяха децата и кучетата си да тичат в краката ни.

– Мамка му! – изкрещя Господина със силен, сърдит глас, когато колелото на една инвалидна количка мина през пръста на крака му. Наведе се, за да избърше прахта от ботуша си, а после се изправи, запали цигара и се закашля. Беше вдигнал високо яката си и носеше черна широкопола мека шапка. Бялото на очите му беше пожълтяло, сякаш беше изцапано с питието, което мистър Ибс приготвяше. В този момент той въобще не приличаше на мъж, по когото едно момиче би си загубило ума.

Отново се закашля.

– Майната му и на тютюна! – изкрещя и махна едно късче, което беше паднало на езика му. После улови погледа ми и лицето му се промени. – Майната му на този скапан живот във всичките му форми, нали, Съки? Двамата с теб ще приключим с него, съвсем скоро.

Извърнах очи, без да отговоря. Бях танцувала бърз валс с него предишната нощ. Сега, далече от Лант стрийт, от мисис Съксби и мистър Ибс, сред всички тези мъже и жени, които се бяха скупчили и мърмореха около нас, той ми изглеждаше като непознат човек и аз се стеснявах от него. Помислих си: "Вие не означавате нищо за мен". И отново бях на път да кажа, че трябва да се върнем у дома, но знаех, че ако го бях направила, той щеше да се разсърди още повече и щеше да избухне, ето защо си замълчах.

Той си изпуши цигарата, а после изпуши още една. Отиде да се изпишка, а после и аз на свой ред отидох да се изпишкам. Чух свирката, докато си оправях полата, а когато се върнах, видях, че кондукторът беше дал знак и половината от тълпата, огромна потна маса, се беше втурнала към чакащия влак. Тръгнахме с хората, Господина ме заведе до един второкласен вагон и подаде куфара ми на мъжа, който закрепяше чантите и сандъците върху покрива. Седнах до някаква жена с бяло лице и бебе на ръце; срещу нея се бяха настанили двама яки мъже с вид на фермери. Мисля, че жената се зарадва, щом ме видя да се качвам, защото съвсем естествено, тъй като бях облечена толкова чисто и спретнато, не можеше да познае, хаха! , че съм крадла от Бъроу. След мен дойдоха едно момче и старият му баща, с канарче в клетка. Момчето седна до фермерите. Старият му баща седна до мен. Вагонът се наклони и изскърца и всички отметнахме назад глави и се взряхме в прашинките и люспите от лак, сипещи се от тавана, над който багажът изтропа и започна да се плъзга насам-натам.

Вратата остана отворена още малко, а после я затвориха. В суетнята около качването във влака почти не бях погледнала към Господина. След като ме настани, той се беше обърнал, за да поговори с кондуктора. После се приближи до отворения прозорец и каза:

– Боя се, че ще закъснееш много, Сю. Смятам обаче, че двуколката ще те чака в Марлоу. Сигурен съм, че ще чака. Трябва да се надяваш да стане така.

Веднага разбрах, че няма да стане така, и ме обзеха мъка и страх. Отвърнах бързо:

– Не може ли да дойдете с мен? И да ме изпратите до къщата?

Но как би могъл да го направи? Поклати глава и от вида му личеше, че съжалява. Двамата пътници с вид на фермери, жената, момчето и старият баща ни наблюдаваха и навярно се чудеха какво означава "къщата" и защо един мъж с широкопола мека шапка и с подобен глас говори за нея на момиче като мен.

После носачът слезе от покрива, отново се чу свирката, влакът се наклони много силно и започна да се движи. Господина си свали шапката и вървя след него, докато локомотивът набра скорост, а после се отказа – видях го как се обърна, сложи си отново шапката, вдигна си яката и изчезна. Вагонът изскърца още по-силно и започна да се клати. Жената и мъжете се хванаха за кожените дръжки, а момчето долепи лице до прозореца. Канарчето допря клюна си до пръчките на клетката. Бебето се разплака. Плака в продължение на половин час.

– Нямате ли джин? – попитах най-накрая жената.

– Джин ли? – отвърна тя, все едно че бях казала "отрова".

После направи физиономия и се обърна с рамо към мен – не беше особено доволна от това, че седях до нея, надутата му кучка.

Като се вземат предвид жената и бебето, пърхащата птичка, старият баща, който заспа и захърка, момчето, което правеше книжни топчета, мъжете с вид на фермери, които пушеха и ставаха все по-намръщени, и мъглата, заради която влакът друсаше, спираше и направи закъснение от два часа до Мейдънхед, така че изпуснах влака за Марлоу и ми се наложи да чакам следващия, пътуването ми беше много неприятно. Не носех никаква храна, защото всички смятахме, че ще пристигна в Брайър навреме за чая с прислугата. Не бях слагала троха в устата си от онзи обед с хляба и сушеното месо, което беше полепнало по венците ми; седем часа по-късно в Мейдънхед обаче вече ми се струваше, че обедът е бил прекрасен. Гарата там не приличаше на Падингтън с будките за кафе, мляко и закуски и със сладкарницата. Тук имаше само една бакалница, но тя беше затворена. Седнах на куфара. Очите ми смъдяха, от мъглата. Когато си издухах носа, кърпичката ми почерня. Един мъж ме видя.

– Не плачи – каза и се усмихна.

– Не плача! – отвърнах.

Той ми намигна и ме попита за името ми.

В града можеше да се флиртува. Но сега не бях в града. Не му отговорих. Когато влакът за Марлоу пристигна, аз се качих отзад във вагона, а той седна отпред, но с лице към мен, и в продължение на един час се опитваше да улови погледа ми. Спомних си, че Дейнти ми разказа как веднъж седяла във влака близо до някакъв господин, а той си разкопчал панталоните, показал ѝ пишката си и я накарал да я подържи, тя я подържала, а той ѝ дал една лира. Чудех се как щях да постъпя аз, ако този мъж ме беше накарал да му пипна пишката – дали щях да изпищя, или щях да погледна на другата страна, или пък щях да я пипна или да направя нещо друго.

Пък и лирата едва ли щеше да ми бъде нужна, като се има предвид къде ме пращаха!

Във всеки случай с подобни пари трудно можеш да свършиш нещо. Дейнти не успя да похарчи своите, защото се страхуваше, че баща ѝ ще ги види и ще разбере, че е кривнала от правия път. Скри лирата зад една откъртена тухла в стената на фабриката за нишесте и сложи специален знак, за да знае само тя за мястото. Каза, че ще ни разкрие къде е, когато е на смъртно легло, за да я погребем с нея.

И така, мъжът във влака ме наблюдаваше много внимателно, но дори и да си е разкопчал панталоните, аз не го видях. Най-накрая той си повдигна шапката, кимна ми и слезе. Последваха още спирки и на всяка слизаше по някой пътник от по-далечния край на влака, но не се качваше никой. Гарите ставаха все по-малки и по-тъмни, докато най-накрая на тях нямаше нищо друго, освен по едно дърво. Никъде не се виждаше нищо друго, освен дървета, а зад тях – мъгла, сива мъгла, а не кафява, а над нея беше тъмното нощно небе. Когато дърветата и храстите се сгъстиха най-много, а небето стана по-тъмно, отколкото си представях, че може да бъде едно небе, влакът спря за последен път, в Марлоу.

Тук не слезе никой друг, освен мен. Бях последният пътник. Кондукторът съобщи името на спирката и дойде да свали куфара ми. Каза:

– Това нещо иска носене. Никой ли не е дошъл да ви посрещне?

Отговорих, че трябва да има един човек с двуколка, който ще ме закара до Брайър. Мъжът ме попита дали имам предвид двуколката, която идвала да вземе пощата, защото тя сигурно била дошла и се била върнала обратно преди три часа. Измери ме с очи.

– Пристигате от Лондон, нали? – попита. После извика на коларя, който гледаше от кабриолета си: – Пристига от Лондон и трябва да продължи до Брайър. Обясних ѝ, че двуколката от Брайър сигурно е дошла и се е върнала обратно.

– Да, дошла е и се е върнала обратно – извика коларят. – Дошла и се е върнала обратно според мен преди три часа.

Стоях и треперех. Тук беше по-студено, отколкото у дома. Беше по-студено и по-тъмно и въздухът миришеше особено, а хората, не го ли казах? , бяха бъбриви глупаци.

Попитах:

– Няма ли някой файтон, който да ме закара?

– Файтон ли? – отвърна кондукторът. После изкрещя на коларя: – Тя търси файтон!

– Файтон!

Двамата се засмяха и не спряха, докато не се закашляха. Кондукторът извади носна кърпа и си избърса устата, а после извика:

– Майко мила! Ох, майко мила! Файтон в Марлоу?

– О, върви на майната си! – отвърнах. – Вървете на майната си и двамата!

Вдигнах куфара и се отправих с него към мястото, където проблясваха няколко светлини, които според мен идваха от къщите на селото. Кондукторът изкрещя:

– Ах ти, безсрамна... Ще кажа за теб на мистър Уей. Да видим какво ще си помисли той. Дошла си тук с тоя език на лондончанка!

Не мога да кажа какво възнамерявах да направя по-нататък. Не знаех на какво разстояние е Брайър. Дори не знаех по кой път да поема. Лондон беше на четирийсет мили, а аз се страхувах от крави и бикове.

Но в крайна сметка пътищата на село не са като пътищата в града. Не са повече от три-четири и накрая стигат до едно и също място. Тръгнах и бях вървяла една минута, когато зад гърба ми се чу шум от копита и скърцащи колела. А после до мен се приближи двуколка и кочияшът спря и вдигна фенера, за да погледне лицето ми.

– Ти сигурно си Сюзан Смит – каза – и си пристигнала от Лондон. Мис Мод се притеснява за теб цял ден.

Беше възстар мъж и името му беше Уилям Инкър. Беше конярят на мистър Лили. Взе куфара ми и ми помогна да се настаня на седалката до неговата, извика "Дий!" на конете и когато забеляза, че треперя – вятърът ме шибаше, докато пътувахме, посегна към едно карирано вълнено одеяло и ми покри краката.

Разстоянието до Брайър беше шест-седем мили и конят го измина в лек тръст, докато мъжът пушеше лула. Разказах му за мъглата – все още се забелязваха леки следи от нея, дори сега, дори тук, и за закъснелите влакове.

Той отвърна:

– Лондон е такъв. Известен е с мъглите си, нали? Била ли си някога на село?

– Почти не – отвърнах.

– Работила си като прислужница в града, а? Добро ли беше последното ти място?

– Доста добро – отвърнах.

– Говориш особено за прислужница – каза. – Ходила ли си във Франция?

Замълчах за секунда, приглаждайки одеялото на скута си.

– Един-два пъти – отвърнах.

– Французите са ниски, струва ми се? С къси крака, имам предвид.

Познавах само един французин – крадец, който разбиваше къщи, викаха му Джак Германеца, не знам защо. Той беше достатъчно висок, но за да угодя на Уилям Инкър, казах:

– Да, мисля, че са с възкъси крака.

– И аз мисля така – отвърна той.

Пътят беше съвсем тих и съвсем тъмен и аз си представях как звукът от копитата на коня, от колелата и от нашите гласове се носи над полята. После чух доста наблизо бавен звън на камбана – стори ми се, че звукът е много тъжен и че не прилича на веселите камбани на Лондон. Камбаната удари девет пъти.

– Камбаната на Брайър – каза Уилям Инкър. – Отброява часа.

Умълчахме се. След малко стигнахме до висока каменна стена и поехме по пътя, който минаваше покрай нея. Стената завършваше с огромна арка, а после видях зад нея покрива и заострените прозорци на една сива къща, наполовина обрасла с бръшлян. Стори ми се доста величествена, но не чак толкова величествена, нито чак толкова мрачна, колкото я беше описал Господина. Когато обаче дръпна юздите на коня, за да го накара да забави ход, а аз махнах одеялото от себе си и посегнах да взема куфара, Уилям Инкър извика:

– Чакай, миличка, има още половин миля! – А после се обърна към мъжа, който се беше появил с фенер на вратата: – Добър вечер, мистър Мак. Можете да затворите портата след нас. Това е мис Смит, вижте, здрава и читава, най-после.

Сградата, за която си бях помислила, че е Брайър, беше просто къщата на пазача! Ококорих се, но не казах нищо. Продължихме между две редици от голи тъмни дървета, които следваха извивките на пътя, а после се спуснахме в нещо като падина, където въздухът, който сякаш се беше разредил по откритите селски пътища, отново се сгъсти. Стана толкова гъст – усещах влагата по лицето си, по миглите и устните си, че затворих очи.

После влагата изчезна. Погледнах и отново се ококорих. Пътят се беше издигнал, бяхме оставили зад себе си редиците от дървета и бяхме стъпили на покрита с чакъл площ. Тогава пред нас изникна – огромна, извисяваща се отвесно в пухкавата като вълна мъгла, с тъмни или покрити с капаци прозорци, със стени, обрасли с безжизнен бръшлян, с комини, някои от които изпускаха струйки сив дим, и тогава пред нас изникна Брайър, къщата на Мод Лили, която оттук нататък трябваше да наричам свой дом.

Не тръгнахме към фасадата ѝ, а продължихме да се движим успоредно на нея; после хванахме по един път, който завиваше зад къщата, където следваха безразборно дворове, бараки и навеси, тъмни стени и прозорци с капаци и се чуваше лай на кучета. Високо горе, върху стената на една от сградите, се виждаха кръглият бял циферблат и огромните черни стрелки на часовника, чийто звън бях чула да се носи из полето. Уилям Инкър спря коня под часовника и ми помогна да сляза. В една от стените се отвори врата и се появи жена, която се взираше в мен, скръстила ръце, за да се предпази от студа.

– Това е мисис Стайлс, чула е, че колата пристига – каза Уилям. Прекосихме двора, за да идем при нея. Стори ми се, че видях пламък на свещ над нас до един малък прозорец, който примигна и изгасна.

Вратата водеше към коридор, а той – към огромна светла кухня, около пет пъти по-голяма от нашата кухня на Лант стрийт, с гърнета, закачени в редици върху варосаната стена, и няколко заека, висящи на куки от гредите на тавана. До широка очукана маса седяха едно момче, една жена и три-четири момичета; те, разбира се, впериха очи в мен. Оглеждаха бонето ми и кройката на наметалото ми. Тъй като носеха рокли и престилки на прислужници, не си направих труда да ги огледам.

Мисис Стайлс заяви:

– Е, едва ли можеше да закъснееш повече. Още малко и щеше да останеш в селото. Тук си лягаме рано.

Беше около петдесетгодишна, с бяла шапка с къдрички и беше от хората, които избягват да те гледат в очите, докато разговарят с теб. Носеше ключове, закачени на верижка на кръста ѝ. Прости, старомодни ключове – можех да направя копие на всеки един от тях.

Поклоних ѝ се леко. Не казах, макар че спокойно бих могла да го направя, че трябва да бъде благодарна, задето не се върнах от Падингтън обратно вкъщи, че ми се искаше да се бях върнала, че онова, което преживях, докато се опитвах да пропътувам четирийсетте мили между Лондон и Брайър, идваше да покаже, че не е трябвало да напускам града. Казах само:

– Несъмнено съм много благодарна, че все пак сте изпратили двуколката.

Момичетата на масата се изкискаха, когато проговорих. Жената до тях – беше готвачката, стана и започна да ми приготвя вечерята върху един поднос. Уилям Инкър обясни:

– Мис Смит идва от едно доста добро място в Лондон, мисис Стайлс. И няколко пъти е била във Франция.

– Така ли? – попита мисис Стайлс.

– Само един-два пъти – отвърнах. Навярно всички си помислиха, че се хваля.

– Мъжете там били с много къси крака.

Мисис Стайлс кимна. Момичетата на масата отново се изкискаха, а едно от тях прошепна нещо, което накара момчето да се изчерви. Подносът ми вече беше готов и мисис Стайлс каза:

– Маргарет, можеш да го занесеш в моя килер. Мис Смит, смятам, че трябва да те заведа някъде, където би могла да си изплакнеш ръцете и лицето.

Реших, че възнамерява да ми покаже клозета, и отвърнах, че бих искала да ме заведе до него. Тя ми подаде свещ и аз тръгнах след нея по един друг къс коридор към един друг двор, в който имаше клозет с изкопана в земята дупка и закачена на шиш хартия.

После ме заведе до стаичката си. В нея върху лавицата над камината имаше бели восъчни цветя, снимка на моряк в рамка, навярно на капитан Стайлс, който беше отплувал в морето, и портрет на ангел, изработен изцяло от косми, навярно на мистър Стайлс, който беше отпътувал в отвъдното. Мисис Стайлс седеше и ме наблюдаваше, докато вечерях. Вечерята се състоеше от ядене с овнешка кайма, хляб и масло, нищо особено, и, както вероятно предполагате, ми отне малко време да се справя с нея, тъй като бях много гладна. Докато се хранех, долетя бавният звън на часовника, който бях чула преди това, беше девет и половина. Попитах:

– Цяла нощ ли бие часовникът?

Мисис Стайлс кимна и отвърна:

– Цяла нощ и цял ден на кръгъл и на половин час. Мистър Лили обича да води редовен живот. Сама ще се убедиш, че е така.

– А мис Лили? – попитах, докато изчиствах трохите от ъгълчето на устата си. – Какво обича тя?

Мисис Стайлс си оправи престилката.

– Обича онова, което обича чичо ѝ – заяви.

После размърда устни. Каза:

– Ще видиш, мис Смит, че мис Мод е съвсем младо момиче, макар и да е господарка на тази огромна къща. Прислужниците не я притесняват, защото са отговорни пред мен. Смея да твърдя, че съм била икономка достатъчно дълго, за да знам как да осигуря прислужница на собствената си господарка, но даже икономката трябва да върши каквото ѝ заповядат, а мис Мод го уреди зад гърба ми. Направо зад гърба ми. Не смятам, че е особено разумно за момиче на нейните години, но ще видим какво ще излезе от тази работа.

Отвърнах:

– Сигурна съм, че всичко, което върши мис Лили, е за добро.

Тя заяви:

– Разполагам с многоброен персонал от прислужници, за да мога да се погрижа да бъде така. Това е добре управлявана къща, мис Смит, и се надявам, че ще ти хареса. Не знам какво си правила на предишното си място. Не знам какви са разбиранията в Лондон относно задълженията на прислужницата на една дама. Никога не съм ходила там, никога не е ходила в Лондон! , и не мога да кажа. Ако обаче уважаваш другите момичета, сигурна съм, че и те ще те уважават. Що се отнася до мъжете и момчетата, които работят в конюшнята, надявам се, че никога няма да те виждам да разговаряш с тях повече, отколкото е необходимо...

Продължи в този дух четвърт час и през цялото време, както вече споменах, почти не ме погледна. Обясни ми в кои части на къщата ми е позволено да ходя, къде трябва да се храня, колко захар и колко бира ми се полагат и кога мога да очаквам да ми бъдат изпрани долните дрехи. Бившата прислужница на господарката давала на момичетата в кухнята чая, който оставал в чайника на мис Мод. Крайчетата на свещите от свещниците на мис Мод пък отивали при мистър Уей. А мистър Уей знаел какво ще получи, понеже самият той раздавал свещите. Тапите вземал Чарлс – момчето, което точело ножовете. Кокалите и кожите били за готвачката.

– Коричките сапун, които мис Мод оставя в умивалника си, защото са прекалено сухи, за да пускат пяна, тях можеш да ги използваш ти – каза.

Какво да се прави, такива са слугите – винаги изкярват по нещо. Не че ме е грижа за крайчетата на свещите и коричките на сапуна! Ако преди не го бях осъзнала напълно, сега разбрах какво е да очакваш да се сдобиеш с три хиляди лири.

После мисис Стайлс ми каза, че ако съм приключила с вечерята, с удоволствие щяла да ме заведе в стаята ми. Трябвало обаче да ме помоли да не вдигам шум, докато вървим натам, понеже мистър Лили обичал къщата да е тиха и не понасял да бъде обезпокояван, а нервите на мис Мод били досущ като неговите – не можела да допусне някой да ѝ пречи да си почива или да я дразни.

Така каза, взе лампата си, а аз взех своята свещ и тръгнах след нея по коридора, а после по тъмното стълбище.

– Това е стълбището за прислугата – добави, докато вървяхме, – и ти винаги трябва да използваш него, освен ако мис Мод не ти нареди да минаваш по другото.

Докато вървяхме нагоре, гласът и шумът от стъпките ѝ ставаха все по-тихи. Най-накрая, след като бяхме изкачили три реда от стълби, тя ме заведе до една врата и ми прошепна, че през нея се влиза в стаята ми. Доближи пръст до устните си и бавно натисна дръжката на бравата.

Никога не бях имала собствена стая. И сега не исках особено много да имам собствена стая. Но тъй като се налагаше да имам, предположих, че тази ще свърши работа. Беше малка и съвсем обикновена – щеше да изглежда по-добре, ако имаше една-две хартиени гирлянди или няколко гипсови кученца. В нея обаче имаше огледало върху лавицата на камината и килимче пред камината. До леглото – сигурно Уилям Инкър го беше донесъл – беше сложен куфарът ми.

Близо до таблата откъм главата имаше още една врата, която беше затворена плътно и в ключалката нямаше ключ.

– Накъде води тази врата? – попитах мисис Стайлс, мислейки си, че води към друг коридор или към някакъв дрешник.

– Към стаята на мис Мод – отвърна тя.

Попитах:

– Мис Мод е оттатък, заспала в леглото си, така ли?

Навярно съм изрекла думите доста високо, защото мисис Стайлс потрепери, сякаш бях изкрещяла или бях издрънчала с хлопка.

– Мис Мод спи много неспокойно – отвърна тихо тя. – Ако се събуди през нощта, вика прислужницата си да отиде при нея. Теб няма да те извика, защото още не те познава – ще сложим Маргарет на един стол пред вратата ѝ и тя ще ѝ занесе закуската утре и ще я облече. След това трябва да си готова да те приеме и да те разпита.

Каза, че се надява мис Мод да ме хареса. Отвърнах, че и аз се надявам мис Мод да ме хареса.

После ме остави сама. Вървеше много тихо и преди да излезе, докосна ключовете на верижката. Видях я и изстинах, защото изведнъж страшно ми заприлича на надзирателка в затвор. Преди да успея да се спра, попитах:

– Нали няма да ме заключите вътре?

– Да те заключа вътре ли? – отвърна тя и се намуси. – Защо да го правя?

Казах ѝ, че не знам. Тя ме изгледа, а после забоде брада в гърдите си, затвори вратата и излезе.

Вдигнах палеца си[8]. Помислих си "Целуни го!".

После седнах на леглото. То беше твърдо. Чудех се дали са сменили чаршафите и одеялата, след като болната от скарлатина прислужница си е заминала. Беше прекалено тъмно и не можех да видя. Мисис Стайлс беше отнесла лампата си, а аз бях оставила свещта на течение: пламъкът ѝ се люлееше и хвърляше огромни черни сенки. Разкопчах си наметалото, но не го свалих от раменете си. Болеше ме всичко от студа и от пътуването; бях изяла яденето с каймата прекалено късно, беше ми станало тежко и стомахът ме присвиваше. Беше десет часът. У дома се присмивахме на хората, които си лягат преди полунощ.

Помислих си, че спокойно можех да съм в затвора. В затвора обаче щеше да бъде по-оживено. Тук цареше някаква противна тишина: вслушваш се в нея и тя ти дразни ушите. А когато станах и се доближих до прозореца, за да погледна навън, едва не ми прилоша, щом видях на каква голяма височина съм, колко са тъмни дворът и конюшните и колко са застинали и смълчани полята отвъд тях.

Спомних си за свещта, която бях видяла да трепти до един прозорец, докато вървях с Уилям Инкър. Зачудих се от коя ли стая беше дошла онази светлина.

Отворих куфара, за да погледна нещата, които бях донесла от Лант стрийт. Всъщност нито едно от тях не беше мое: имаше само фусти и ризи, които Господина ме беше накарал да взема. Свалих си роклята и я задържах за миг пред лицето си. Тя също не беше моя, но открих шевовете, които Дейнти беше направила, и ги помирисах. Мислех си, че иглата ѝ е оставила в нея миризмата от палтото от кучешки кожи на Джон Врум.

Сетих се за супата, която мисис Съксби щеше да направи от кокалите на онази свинска глава, и се почувствах много странно, както може да се предположи, представяйки си как всички седят, ядат от нея и си мислят за мен или може би за нещо съвсем друго.

Ако бях ревливо момиче, сигурно щях да се разрева, представяйки си всичко това.

Аз обаче не бях момиче, което би ронило сълзи. Облякох си нощницата и си сложих наметалото върху нея; стоях права с чорапите и с обувките, които не бях разкопчала. Погледнах към затворената врата до таблата на леглото и към ключалката ѝ. Чудех се дали Мод държи ключ откъм своята страна и дали го е превъртяла. Чудех се какво щях да видя, ако отидех, ако се наведях и погледнех. Кой човек би си помислил подобно нещо, без да го направи? Когато най-накрая се приближих на пръсти до вратата и се наведох към ключалката, видях бледа светлина, сянка – нищо друго, никакъв признак, че там има спящо, будно или неспокойно момиче, или каквото и да било друго.

Чудех се дали бих могла да доловя дишането ѝ. Изправих се, затаих дъх и доближих ухо до вратата. Чух как сърцето ми бие и как кръвта ми бучи. Чух лек, приглушен звук, който сигурно идваше от някой пълзящ червей или буболечка в дървото.

Освен този звук не се долавяше нищо друго, макар че се вслушвах в продължение на една минута, а може би и на две. После се отказах. Свалих си обувките и жартиерите и се пъхнах в леглото: чаршафите бяха студени и влажни, като точени кори. Разстлах наметалото си върху завивките, за да ми стане по-топло и за да мога бързо да го взема, ако някой дойдеше при мен през нощта и ми се приискаше да избягам. Знае ли човек какво би могло да стане? Оставих свещта запалена. Ако мистър Уей се оплачеше, че му липсва една недогоряла свещ, щеше да бъде много жалко.

В крайна сметка крадлите също имат слабости. Сенките продължаваха да танцуват из стаята. Точените кори не се затоплиха. Огромният часовник удари десет и половина, единайсет, единайсет и половина, дванайсет. Лежах, треперейки, и копнеех с цялото си сърце за мисис Съксби, за Лант стрийт, за своя дом.

3

Събудиха ме в шест часа. Сякаш все още беше полунощ, защото свещта, разбира се, беше изгоряла докрай, а завесите на прозорците бяха плътни и не пропускаха оскъдната светлина. Когато Маргарет, прислужницата, почука на вратата, си помислих, че съм в стаята си на Лант стрийт. Бях сигурна, че Маргарет е крадла, която е излязла от затвора, и белезниците и трябва да бъдат изпилени от мистър Ибс. Това понякога се случваше; някои от крадците бяха добри хора, които ни познаваха, а други бяха отявлени негодници. Веднъж един мъж опря нож в гърлото на мистър Ибс – каза, че пилата се движела много бавно. И така, след като чух почукването на Маргарет, аз скочих от леглото и изкрещях: "Ох! Дръж!" – макар че не бих могла да кажа какво трябваше да бъде хванато и от кого, а вероятно и Маргарет не би могла да каже. Тя надникна през вратата и прошепна: – Извика ли нещо, мис? – Носеше кана с топла вода за мен; влезе, запали огъня, а после протегна ръка под леглото и взе нощното гърне, изпразни го в кофата с помията и го избърса с влажната кърпа, която беше закачена на престилката ѝ.

У дома аз миех нощните гърнета. Сега, виждайки как Маргарет изсипва пикнята в кофата, не бях сигурна, че ми е приятно. Въпреки всичко отвърнах:

– Благодаря, Маргарет. – А после съжалих за думите си, понеже Маргарет отметна глава, като че ли искаше да каже коя си ти, та да ми благодариш.

Прислужници. Обясни ми, че ще закусвам в килера на мисис Стайлс. После се обърна и излезе; стори ми се, че пътем погледна бързо към роклята ми, към обувките и към отворения куфар.

Изчаках огъня да се разгори, а после станах и се облякох. Беше прекалено студено, за да се мия. Роклята ми беше лепкава. Когато дръпнах завесата на прозореца и пуснах дневната светлина да влезе, видях онова, което не бях успяла да видя предишната нощ на светлината на свещта – по тавана имаше кафяви следи от влага, а дървото по стените беше на бели петна.

От съседната стая долетя шепот. Чух Маргарет да казва: "Да, мис". После се затвори някаква врата.

Настъпи тишина. Слязох долу, за да закуся, като преди това се загубих в тъмните коридори в подножието на стълбището за прислугата и се озовах в двора с клозета. Видях, че клозетът е заобиколен с коприва, а тухлите в двора са пропукани от плевелите. Стените на къщата бяха обрасли с бръшлян, а някои от прозорците бяха без стъкла. Господина беше прав в крайна сметка, че не си струваше този дом да бъде разбит. Беше прав и за прислужниците. Когато най-после намерих килера на мисис Стайлс, там имаше някакъв мъж с бричове и копринени чорапи и с напудрена перука. Беше мистър Уей. Работел като иконом на мистър Лили от четирийсет и пет години, както каза, и видът му го потвърждаваше. Когато едно момиче донесе закуската, сервираха първо на него. Ядохме шунка с яйца и изпихме по чаша бира. Тук пиеха бира с всяко ядене; имаше една цяла стая, в която я варяха. А разправят, че лондончаните били пияници!

Мистър Уей почти не говореше с мен, но обсъждаше с мисис Стайлс онова, което трябваше да се свърши в къщата.

Само ме попита кое семейство съм напуснала току-що, а когато отговорих, че съм работила за семейство Дънрейвън, на Уелк стрийт, той кимна, погледна ме хитро и заяви, че мисли, че познава стопанина. Което идва да покаже какъв шмекер беше.

Тръгна си към седем часа. Мисис Стайлс не стана от масата, докато той не се изправи на крака. После каза:

– Ще се зарадваш да чуеш, мис Смит, че мис Мод е спала добре.

Не знаех какво да отговоря. Тя обаче продължи:

– Мис Мод става рано. Помоли да те изпратя при нея. Би ли си измила ръцете, преди да се качиш горе? Мис Мод е придирчива, като чичо си.

Според мен ръцете ми бяха достатъчно чисти, но все пак ги измих в един малък каменен умивалник в ъгъла на килера.

Усещах бирата, която бях изпила, и ми се искаше да не го бях правила. Искаше ми се да бях използвала клозета, когато попаднах на него в двора. Сигурна бях, че повече никога няма да го намеря.

Бях нервна.

Мисис Стайлс ме заведе горе. Минахме, както и преди по стълбището за прислугата, но после продължихме по един по-хубав коридор, който водеше към няколко врати. Тя почука на една от тях. Не чух отговора, който последва, но предполагам, че тя го чу. Изправи гръб, завъртя желязната дръжка и ме въведе вътре.

Стаята беше тъмна като всички стаи в къщата. Стените ѝ бяха облицовани изцяло със старо черно дърво, а подът, който беше гол, с изключение на няколко невзрачни и износени до основата турски килима, постлани тук-там върху него, също беше черен. Имаше няколко грамадни тежки маси и едно-две твърди канапета. Имаше картина, изобразяваща кафяв хълм, ваза, пълна със сухи листа, и умряла змия в стъклен съд с бяло яйце в устата. Прозорците откриваха сивото небе и мокрите голи клони. Стъклата им бяха малки, оловни, и дрънчаха в рамките.

В огромна стара камина пукаше слаб огън, а до него мис Мод Лили, господарката на къщата, главната фигура, около която беше изграден нашият заговор, се взираше в пламъчетата и дима; тя се обърна, когато чу стъпките ми, трепна и започна да мига.

Съдейки по всичко онова, което беше казал Господина, очаквах тя да бъде невероятно красива. Но не беше или поне на мен не ми се стори красива, докато я оглеждах; според мен външността ѝ беше съвсем обикновена. Беше по-висока от мен с един-два инча, което ще рече, че беше с нормален ръст, тъй като мен хората ме смятат за ниска, косата ѝ беше по-руса от моята, но не много руса, а очите ѝ, които бяха кафяви, бяха по-светли. Устните и бузите ѝ бяха много пълни и гладки – признавам, че в това отношение наистина ме превъзхождаше, понеже аз обичах да си хапя устните, бузите ми бяха луничави, а за чертите ми по принцип казваха, че са остри. Казваха, че изглеждам малка за годините си, но ми се искаше хората, които смятаха така, да бяха видели мис Мод, докато стоеше пред мен. Защото ако аз изглеждах по-малка, отколкото бях всъщност, то тогава тя беше дете, беше пиленце, невинно гълъбче. Видя ме да влизам, трепна, както споменах, и направи няколко крачки, за да ме посрещне, а бледите ѝ бузи поруменяха. После спря и сложи ръцете си отпред, плътно до полата. Полата ѝ – никога не бях виждала такова нещо върху момиче на нейната възраст – полата ѝ беше набрана и къса и откриваше глезените ѝ, а на талията, която беше удивително тънка, имаше широк колан. Косата ѝ беше прибрана в кадифена мрежичка. Носеше пантофи от червен прюнел. На ръцете ѝ имаше чисти бели ръкавици, закопчани на китките. Каза:

– Мис Смит. Ти си мис Смит, нали? И си дошла, за да ми станеш прислужница, от Лондон! Може ли да те наричам Сюзан? Надявам се, че ще харесаш Брайър, Сюзан, надявам се, че ще харесаш и мен. Макар че и в двата случая няма кой знае какво за харесване. Смятам, че можеш да го постигнеш много лесно, наистина много лесно.

Говореше с тих, приятен, пресекващ глас, с наклонена глава, като почти не ме гледаше, а бузите ѝ все още бяха румени. Отвърнах:

– Сигурна съм, че ще ми харесате, мис. – После си спомних за упражненията на Лант стрийт, стиснах здраво полата си и се поклоних. Когато се изправих, тя се усмихна, приближи се до мен и взе ръката ми в своята.

Погледна към мисис Стайлс, която все още стоеше до вратата зад мен.

– Не е нужно да оставате повече, мисис Стайлс – каза любезно. – Знам, че сте се държали мило с мис Смит. – Улови погледа ми. – Навярно си чула, че съм сираче, Сюзан, също като теб. Дойдох в Брайър, когато бях още дете: бях много малка и си нямах никого, който да се грижи за мен. Не мога да ти опиша всичко, с което оттогава насам мисис Стайлс ми показва какво означава майчината любов.

Усмихна се и наклони глава. Мисис Стайлс избягваше да я гледа в очите, но по бузите ѝ пропълзя червенина и клепачите ѝ затрептяха. Никога не бих я сметнала за всеотдайна майка, но прислужниците стават сантиментални по отношение на богатите, за които работят, така както кучетата се привързват към гамените, които ги замерват с камъни. Така е, повярвайте ми.

Както и да е, тя примигна и за миг придоби хрисим вид, а после излезе от стаята. Мод се усмихна отново и ме заведе до едно от канапетата с твърди облегалки, което беше близо до огъня. Седна до мен. Попита ме как е минало пътуването ми:

– Помислихме, че си се изгубила! – После ме попита за стаята ми. Харесало ли ми е леглото? А закуската?

– Наистина ли си от Лондон? – попита. Откакто напуснах Лант стрийт, всички ми задаваха този въпрос, сякаш можеше да съм отнякъде другаде! Помислих си обаче, че ме пита по различен начин: не ме зяпаше, както правят хората на село, а ме гледаше почтително, жадно, сякаш Лондон беше много важен за нея и копнееше някой да ѝ говори за него.

Смятах естествено, че знам каква е причината.

После ми обясни какви ще бъдат задълженията ми, докато съм нейна прислужница, като основните бяха, както вече ми беше известно, да седя с нея в стаята ѝ и да ѝ правя компания, да се разхождам с нея в парка и да ѝ подреждам роклите. Тя сведе очи.

– Ще се увериш, че тук, в Брайър, сме доста далече от модата – каза. – Предполагам, че няма никакво значение, защото почти никой не ни идва на гости. Чичо ми държи единствено на спретнатия ми вид. Ти, разбира се, си свикнала с великолепните лондонски модни стилове.

Сетих се за косата на Дейнти, за палтото от кучешки кожи на Джон.

– Да, до голяма степен – отвърнах.

– А предишната ти господарка – продължи тя – беше доста изискана дама, така ли? Сигурно щеше да ми се присмее, ако можеше да ме види!

Изчерви се още повече, докато изричаше думите, и отново извърна очи от мен, а аз още веднъж си помислих: "Гълъбче!"

Онова, което казах обаче, беше, че лейди Алис – господарката, която Господина беше измислил, е била прекалено възпитана, за да се присмива на когото и да било, и винаги е смятала, че великолепните дрехи не означават нищо, тъй като трябва да се оценява човекът, който е облечен с тях. Общо взето мислех, че е доста умно от моя страна да го кажа; тя, изглежда, също мислеше така, защото ме погледна по нов начин, червенината се отдръпна от бузите ѝ, хвана ме отново за ръката и заяви:

– Струва ми се, че си добро момиче, Сюзан.

Отвърнах:

– Лейди Алис все така казваше, мис. – После си спомних за препоръката, която Господина беше написал за мен, и реших, че може би е дошъл моментът да я покажа. Извадих я от джоба си и ѝ я подадох. Тя стана, разчупи восъка, приближи се до прозореца и вдигна листа към светлината. Дълго време не откъсна очи от наклонения почерк, а после ме погледна крадешком; сърцето ми заби силно – реших, че е забелязала нещо странно. Не беше обаче това, понеже най-накрая видях, че ръката ѝ, която държеше листа, потрепери, и си помислих, че и тя като мен не е наясно какво представлява истинската препоръка и просто размишлява какво трябва да каже.

Едва не ми стана жал, защото предположих, че няма майка.

– Е – каза тя, след като сгъна няколко пъти листа и го прибра в джоба си, – лейди Алис наистина има много високо мнение за теб. Сигурно ти е било мъчно, когато е трябвало да напуснеш къщата ѝ.

– Много ми беше мъчно, мис – отвърнах. – Но, вижте, лейди Алис замина в Индия. Смятам, че слънцето там щеше да ми се стори доста силно.

Тя се усмихна.

– Предпочиташ сивото небе на Брайър? Знаеш ли, тук слънцето никога не грее. Чичо ми му е забранил. Печатните букви избеляват от ярката светлина.

Усмихна се и зъбите ѝ се показаха: бяха малки и много бели. И аз се усмихнах, но със стиснати устни, защото моите зъби, които сега са жълти, бяха, опасявам се, че трябва да го кажа, бяха доста жълти даже тогава, а и след като видях нейните, си въобразих, че са още по-жълти.

Тя попита:

– Знаеш ли, Сюзан, че чичо ми е учен?

– Чух за това, мис – отвърнах.

– Той има огромна библиотека. Най-голямата по рода си в цяла Англия. Предполагам, че ще я видиш в най-скоро време.

– Ще се радвам да я видя, мис, убедена съм.

Тя отново се усмихна.

– Ти, разбира се, обичаш да четеш?

Преглътнах.

– Да чета ли, мис? – Тя кимна, изчаквайки отговора ми.

– До голяма степен – отвърнах най-накрая. – Тоест, сигурна съм, че може би щях да обичам да чета, ако бях попаднала на книги и вестници. Имам предвид – прокашлях се, – ако ми бъде показано.

Тя се ококори.

– Имам предвид, ако се бях научила – добавих.

Тя се ококори още повече, а после се изсмя рязко с невярващ смях.

– Шегуваш се. Искаш да кажеш, че не можеш да четеш? Наистина ли? Не можеш да прочетеш нито една дума, нито една буква? – Усмивката ѝ премина в мръщене. До нея имаше малка маса, върху която лежеше някаква книга. Все още отчасти усмихната, отчасти намръщена, тя я взе и ми я подаде.

– Хайде – подкани ме мило. – Според мен скромничиш. Прочети ми нещо – няма значение, даже и да се запъваш.

Поех мълчаливо книгата; бях започнала да се изпотявам. Отворих я и погледнах една от страниците ѝ. Беше изпълнена от горе до долу със сбити черни печатни букви. Отворих на друга страница. Беше още по-зле. Усещах втренчения поглед на Мод като пламък върху сгорещеното си лице. Усещах тишината. Лицето ми стана още по-горещо. "Опитай", казах си.

– "Отче наш – започнах, – който си на небесата..." И тогава забравих какво следва. Затворих книгата, прехапах устна и погледнах към пода. Помислих си с горчивина: "Е, с нашия заговор е свършено. На нея не ѝ е нужна прислужница, която няма да може да ѝ чете книги или да пише красиво с наклонен почерк!". Вдигнах очи към нейните и казах:

– Някой би могъл да ме научи, мис. Много ми се иска. Сигурна съм, че бих могла да се науча, и то за много кратко време.

Тя обаче клатеше глава, а изражението на лицето ѝ беше многозначително.

– Да те научи ли? – отвърна, като се приближи до мен и внимателно взе книгата от ръцете ми. – О, не! Не, не, не бих го допуснала. Да не можеш да четеш! Ах, Сюзан, ако трябваше да живееш в тази къща в качеството си на племенница на моя чичо, щеше да разбереш какво означава това. Наистина щеше да разбереш!

Усмихна се. Докато все още ме гледаше в очите и ми се усмихваше, се чу бавният и силен звън на огромния часовник на къщата, който удари осем пъти. Лицето ѝ помръкна.

– А сега – добави и се извърна настрани – трябва да вървя при мистър Лили. Когато часовникът удари един часа, отново ще бъда свободна.

Прозвуча като момиче от някоя приказка. Нима не съществуват приказки за момичета с чичовци, които са магьосници, чудовища и какви ли още не? Каза:

– Ела при мен, Сюзан, в кабинета на чичо ми в един часа.

– Добре, мис – отвърнах.

Оглеждаше се някак си разсеяно. Над камината имаше огледало и тя се приближи до него и докосна с покритите си с ръкавиците ръце първо лицето, а после яката си. Наблюдавах я, докато се навеждаше. Късата ѝ рокля се повдигна отзад и откри прасците ѝ.

Тя улови погледа ми в огледалото. Поклоних се отново.

– Може ли да си вървя, мис? – попитах.

Тя отстъпи назад.

– Остани – отвърна и махна с ръка, – и ми разтреби стаите, моля те.

Стигна до вратата. Преди да хване дръжката обаче, спря. Каза:

– Надявам се, че ще бъдеш щастлива тук, Сюзан. – Отново се изчерви. Моите бузи изстинаха, когато я видях, че се изчерви. – Надявам се, че няма да липсваш прекалено много на леля си в Лондон. Мисля, че мистър Ривърс спомена за някаква леля? – Сведе очи. – Надявам се, че мистър Ривърс се чувстваше добре, когато се видя с него?

Зададе въпроса между другото, сякаш отговорът не беше важен за нея; познавах мошеници, които правеха същото – пускаха един истински шилинг в купчина от фалшиви монети, за да изглеждат всички монети неподправени. Като че ли ѝ дремеше на шапката за мен и за старата ми леля!

Отвърнах:

– Той се чувстваше много добре, мис. И ви изпраща поздрави.

Тя беше отворила вратата и се скри наполовина зад нея.

– Наистина ли? – попита.

– Наистина, мис.

Тя опря челото си в дървото.

– Мисля, че е мил – добави тихо.

Спомних си го как клекна до онзи кухненски стол и пъхна ръка надълбоко в пластовете на фустата, изричайки: "Така ти се пада, сладка кучко".

– Безспорно е много мил, мис – отвърнах.

В този момент от някоя част на къщата долетя рязък, сърдит звън на ръчна камбана.

– Това е чичо ми! – извика тя и надникна през рамо. Обърна се и побягна, като остави вратата наполовина отворена. Чувах шляпането на пантофите ѝ и скърцането на стъпалата, докато слизаше.

Изчаках една секунда, а после пристъпих до вратата, опрях крак в нея и я ритнах, за да се затвори. Приближих се до огъня и си стоплих ръцете. Не мисля, че бях успяла да се стопля, откакто бях напуснала Лант стрийт. Вдигнах глава, видях огледалото, в което се беше огледала Мод, изправих се и се взрях в собственото си лице – в луничавите бузи и в зъбите си. Изплезих се на себе си. После потрих ръце и се изкисках, защото тя се държеше точно така, както беше предрекъл Господина, и очевидно вече бе хлътнала по него; трите хиляди лири можеха спокойно да бъдат преброени, увити в хартия и надписани с моето име, а лекарят можеше да застане с усмирителната риза пред входа на лудницата.

Ето какво си мислех тогава, след като се бях срещнала с нея.

Мислех си го обаче с известно недоволство, а кикотът ми, трябва да призная, беше доста пресилен. Не бях съвсем наясно защо. Предполагам, че беше заради мрачната обстановка, понеже къщата изглеждаше още по-тъмна и по-тиха, след като тя излезе от стаята. Чуваше се само шумът от пепелта, която падаше в камината, и от подрънкващите стъкла. Приближих се до прозореца. Течението беше ужасно. Върху первазите бяха сложени червени торбички с пясък, за да го спират, но те не вършеха работа – бяха пропити с влага и плесенясали. Пипнах една от тях и пръстът ми позеленя. Стоях, треперейки, и обхождах с очи гледката, ако може да се нарече гледка нещо, което се състои от най-обикновена трева и дървета. Няколко черни птици вадеха червеи на поляната. Чудех се в каква посока се намира Лондон.

Страшно ми се искаше да чуя някое дете, което плаче, или пък сестрата на мистър Ибс. Бих дала пет лири за пакет с плячка или за няколко фалшиви монети, които трябваше да бъдат потъмнени.

После мисълта ми се насочи към нещо друго. "Разтреби ми стаите", беше казала Мод, а имаше само една стая, която според мен трябваше да бъде всекидневната ѝ, следователно някъде другаде имаше още една, където тя спеше в леглото си. Стените в къщата бяха изцяло облицовани с тъмен дъб и бяха много мрачни за окото и много тайнствени, защото вратите прилепваха плътно към касите и не се забелязваха. Аз обаче се вгледах внимателно и видях на отсрещната стена пролука, а после дръжка и накрая пред очите ми изскочи очертанието на вратата, ясно като бял ден.

Беше вратата към спалнята ѝ, точно както бях предположила, и естествено тази стая имаше още една врата, която беше вратата към моята стая, където бях стояла предишната нощ и бях напрягала слух, опитвайки се да доловя дишането ѝ. Онова, което бях направила, сега ми се стори много глупаво, след като видях какво има от другата ѝ страна – най-обикновена женска стая, не много, но достатъчно голяма, с едва доловим свеж аромат и високо легло с четири колони със завеси и балдахин от овехтяло моаре. Не бях сигурна дали, ако спях в такова легло, нямаше да кихам. Мислех си за прахта и за мъртвите мухи и паяци, които сигурно се бяха събрали върху балдахина, който изглеждаше така, сякаш не беше свалян от деветдесет години. Леглото беше оправено, но върху него имаше нощница – сгънах я и я прибрах под възглавницата, имаше и един-два руси косъма – вдигнах ги, отнесох ги до камината и приключих с разтребването. Върху издадената част на камината беше окачено огромно старо огледало, изпъстрено като мрамор със сребристи и сиви жилки. До него имаше малък старомоден шкаф, покрит изцяло с резбовани цветя и гроздове, с почерняла политура и пропукан на места. Бих казала, че по времето, когато е бил изработен, жените не са носели върху себе си нищо друго, освен листа, понеже в него имаше пет-шест невзрачни рокли, нахвърляни без ред, от което лавиците се бяха огънали, и един кринолин, който пречеше на вратите да се затворят. След като ги видях, отново съжалих, че Мод няма майка, защото ако имаше майка, тя сигурно щеше да се отърве от тези старомодни дрехи и щеше да намери нещо по-съвременно и по-изискано за дъщеря си.

Едно от нещата, на които занимания, подобни на нашите в Лант стрийт, биха ви научили, е да се отнасяте подобаващо с качествените стоки. Хванах роклите, всичките бяха странни – къси и момичешки, извадих ги и ги подредих грижливо върху лавиците. После настъпих с обувката си кринолина, за да го задържа сплескан, и вратите се затвориха както трябва.

Шкафът беше в една ниша. В друга ниша имаше тоалетна масичка. По нея бяха разхвърляни четки, шишета и фуркети – и тях ги подредих; отдолу имаше няколко украсени с орнаменти чекмеджета. Отворих ги едно по едно. Бяха пълни с... е, това си го биваше. Всичките бяха пълни с ръкавици. Имаше повече ръкавици, отколкото в галантериен магазин. Бели в горното чекмедже, черни копринени в средното и бежови с един пръст в долното.

На вътрешната страна на всяка, на китката, беше избродирано нещо с тъмночервен конец, което, предположих, беше името на Мод. Прииска ми се да поработя върху него с ножица и карфица.

Не го направих, естествено, а оставих ръкавиците така, както бяха подредени, и отново обиколих стаята, като докосвах и разглеждах всяко нещо в нея. Не беше останало много за разглеждане, освен една странна вещ – дървена кутийка, инкрустирана със слонова кост, която стоеше на масата до леглото ѝ.

Кутийката беше заключена и когато я вдигнах, издрънча глухо. Не видях ключ: предположих, че го държи у себе си, вероятно вързан на шнур. Ключалката обаче беше проста; на такива ключалки трябва само да им покажеш телчето и те сами се отварят, все едно даваш солена вода на стрида. Използвах един от фуркетите си.

Оказа се, че дървото е подплатено с плюш. Пантата беше сребърна и беше смазана, за да не скърца. Не съм сигурна какво очаквах да открия вътре – навярно нещо от Господина, сувенир, писмо, бележка с нежни думи. В нея обаче имаше миниатюрна снимка на красива русокоса жена в златна рамка, на която беше вързана избеляла панделка. Очите на жената бяха добри. Беше облечена в стил отпреди двайсет години, а рамката беше стара; жената не приличаше много на Мод, но почти бях готова да се обзаложа, че е майка ѝ. В същото време обаче си помислих, че ако беше майка ѝ, не беше нормално да държи снимката ѝ заключена в кутийка, вместо да я носи.

Толкова дълго се чудих, докато обръщах снимката и търсех някакви знаци, че рамката, която беше студена, когато я взех в ръце, както всичко останало в стаята, се стопли. Тогава чух звук, който дойде от някоя част на къщата, и си помислих какво ли щеше да стане, ако Мод – или Маргарет или мисис Стайлс – бяха влезли в стаята и ме бяха заварили изправена до отворената кутийка със снимката в ръка. Веднага върнах кутийката на мястото ѝ и я заключих.

Задържах фуркета, който бях изкривила, за да направя от него шперц. Не ми се искаше Мод да го намери и да си помисли, че съм крадла.

Нямаше какво повече да правя. Постоях още малко до прозореца. В единайсет часа една прислужница донесе поднос.

– Мис Мод не е тук – казах, когато видях сребърния чайник; чаят обаче беше за мен. Изпих го на малки глътки, за да ми стигне за по-дълго време. После върнах долу подноса с намерението да спестя още едно качване на прислужницата.

Когато ме видяха, че го нося в кухнята, момичетата се ококориха, а готвачката извика:

– И таз добра! Ако смяташ, че Маргарет няма да дойде достатъчно бързо, трябва да говориш с мисис Стайлс. Аз обаче съм сигурна, че мис Фий никога не е казвала за някого, че е мързелив.

Мис Фий беше ирландската прислужница, която се беше разболяла от скарлатина. Беше много жестоко да ме смятат за по-високомерна от нея, след като просто се опитвах да бъда учтива.

Не казах обаче нищо. Помислих си: "Вие може и да не ме харесвате, но мис Мод ме харесва!".

Защото от всички тя беше единствената, която беше разговаряла мило с мен; изведнъж страшно ми се прииска времето да мине по-бързо, не заради самото време, а заради това, че то щеше да ме върне обратно при нея.

Ако не друго, то поне в Брайър винаги се знаеше колко е часът. Удари дванайсет, а после дванайсет и половина и аз се отправих към задното стълбище и постоях там, докато най-накрая покрай мен мина една от прислужниците и ми показа накъде трябва да вървя, за да отида в библиотеката. Тя представляваше стая на първия етаж, до която се стигаше по открит коридор, водещ към огромно дървено стълбище, и вестибюл; вестибюлът обаче беше много тъмен, мрачен и мизерен, както всяко друго нещо в къщата – човек никога не би предположил, че се намира в дома на голям учен. До вратата на библиотеката върху дървен щит висеше глава на някакво същество с едно стъклено око. Застанах до него и докоснах с пръсти малките му бели зъби, изчаквайки часовника да удари един часа. През вратата проникваше гласът на Мод – много тих, но бавен и равен, сякаш четеше на чичо си от някаква книга.

После долетя звънът на часовника и аз вдигнах ръка и почуках. Чу се тънък мъжки глас, който ми каза да вляза.

Първо видях Мод: седеше до едно писалище с книга пред себе си, а ръцете ѝ бяха върху кориците ѝ. Ръцете ѝ бяха голи – беше сложила прилежно малките си бели ръкавици встрани от тях, и тъй като до нея имаше лампа с абажур, която осветяваше пръстите ѝ, те изглеждаха бледи като пепел върху печатните страници. Над главата ѝ имаше прозорец. Стъклото беше боядисано в жълто. Навсякъде върху стените на стаята имаше лавици, а върху тях – книги; едва ли някога сте виждали толкова много книги. Зашеметяващо количество. Колко истории са му нужни на човек? Погледнах книгите и ме побиха тръпки. Мод стана и затвори книгата пред себе си. Взе белите ръкавици и си ги сложи на ръцете.

Погледна надясно, към най-отдалечения край на стаята, който не можех да видя заради отворената врата. Някой попита със сърдит глас:

– Какво има?

Бутнах отново вратата и видях още един прозорец, чието стъкло също беше боядисано, още лавици, още книги и още едно писалище, което беше огромно. То беше отрупано с книжа и върху него също имаше лампа с абажур. Зад него седеше мистър Лили, старият чичо на Мод, и за да го опиша, така както го видях тогава, означава да кажа всичко за него.

Беше с кадифено палто и кадифена шапка със стърчащи червени вълнени конци на мястото, където вероятно някога е висял пискюл. В ръката му имаше писалка, която той държеше далече от хартията, а кожата на ръката му беше толкова тъмна, колкото беше светла кожата на ръката на Мод, защото цялата беше изцапана с туш, така както ръката на един обикновен човек би могла да бъде изцапана с тютюн. Косата му обаче беше бяла. Беше избръснат гладко. Устата му беше малка и безцветна, но езикът му – който беше твърд и остър, беше почти черен, навярно понеже си облизваше палеца и показалеца при обръщането на страниците.

Очите му бяха влажни и слаби. Носеше очила със зелени стъкла. Видя ме и попита:

– Коя, по дяволите, си ти?

Мод се занимаваше с копчетата на китката си.

– Това е новата ми прислужница, чичо – отвърна тихо тя. – Мис Смит.

Видях как очите на мистър Лили се завъртяха нагоре и още повече се навлажниха зад зелените стъкла.

– Мис Смит – повтори той, като гледаше към мен, но говореше на племенницата си. – И тя ли е папистка като предишната?

– Не знам – отвърна Мод. – Не съм я питала. Папистка ли си, Сюзан?

Не знаех какво означава да си папистка. Казах обаче:

– Не, мис, не смятам, че съм такава.

Мистър Лили веднага си покри ухото с ръка.

– Не ми се нрави гласът ѝ – заяви. – Не може ли да е по-тиха? Не може ли да е по-деликатна?

Мод се усмихна.

– Може, чичо – отвърна.

– Тогава защо е тук и защо ме безпокои?

– Дошла е да ме вземе.

– Да те вземе ли? – попита той. – Часовникът удари ли?

Бръкна в джобчето на жилетката си, извади огромен златен пеещ часовник, наведе глава, за да чуе звъна му, и отвори уста. Погледнах към Мод, която стоеше права и продължаваше да се мъчи да си закопчае ръкавицата, и пристъпих към нея с намерението да ѝ помогна. Но когато ме видя, че пристъпвам, старецът подскочи като мистър Пънч[9] от куклената пиеса и черният му език се показа навън.

– Пръстът, момиче! – изкрещя. – Пръстът! Пръстът!

Насочи собствения си черен пръст към мен и започна да изтръсква писалката, докато мастилото потече. Впоследствие видях, че килимът под писалището му беше почернял, и предположих, че доста често изтръсква писалката. В онзи момент обаче изглеждаше толкова странен и говореше толкова пискливо, че сърцето ми едва не се пръсна. Помислих си, че сигурно често изпада в гняв. Направих още една крачка, което го накара да запищи още по-силно, – най-накрая Мод се приближи до мен и ме докосна по ръката.

– Не се страхувай – прошепна. – Той просто има предвид това, погледни. – И тя посочи към краката ми, където в тъмните дъски на пода между прага и края на килима беше вградена плоска месингова ръка със сочещ пръст.

– Чичо не обича очите на прислужниците да попадат върху книгите му – каза, – защото се бои да не ги съсипят. Чичо ми настоява нито една от прислужниците да не влиза по-навътре в стаята от този знак.

Сложи върха на пантофа си върху месинга. Лицето ѝ беше гладко като восък, а гласът ѝ се лееше като вода.

– Тя вижда ли го? – попита чичо ѝ.

– Да – отвърна Мод и си отдръпна пантофа. – Вижда го много добре. Следващия път ще знае, нали така, Сюзан?

– Да, мис – отвърнах; нямах почти никаква представа какво да кажа и как и към кого да погледна, понеже не бях чувала, че ако се взираш в напечатан ред, той може да се съсипе. Но какво знаех аз по този въпрос? Пък и старецът беше толкова особен и ме беше изплашил толкова много, че си мислех, че може и да е вярно.

– Да, мис – повторих, а после добавих: – Да, сър.

И се поклоних. Мистър Лили изсумтя и ме изгледа строго през зелените си очила. Мод си закопча ръкавицата и двете се обърнахме и се приготвихме да излезем от стаята.

– Направи я деликатна, Мод – каза той, докато племенницата му затваряше вратата зад нас.

– Добре, чичо – измърмори тя.

Сега вестибюлът изглеждаше още по-тъмен. Мод ме преведе по открития коридор и нагоре по стълбите към втория етаж, където бяха нейните стаи. Там беше сервиран обедът, имаше и кафе в друг сребърен чайник, но след като видя какво е изпратила готвачката, тя се намръщи.

– Яйца – каза. – Деликатни, каквато трябва да бъдеш ти. Как ти се стори чичо ми, Сюзан?

– Безспорно е много умен, мис – отвърнах.

– Наистина е много умен.

– И пише, предполагам, някакъв огромен речник?

Тя примигна, а после кимна.

– Речник, да. Многогодишен труд. Стигнали сме до буквата "Д" .

Взря се в очите ми, сякаш искаше да види какво мисля по въпроса.

– Удивително – отвърнах.

Тя примигна отново, а после доближи лъжицата до едно от яйцата и отряза върха му. После погледна към белтъка и към жълтата каша в него, отново се намръщи и го бутна настрани.

– Трябва да го изядеш вместо мен – каза. – Трябва да ги изядеш всичките. А аз ще ям хляб с масло.

Яйцата бяха три. Не знам какво видя тя в тях, та стана толкова придирчива. Подаде ми ги и докато ги ядях, ме наблюдаваше, като отхапваше от хляба и отпиваше от кафето; потърка за минута едно петънце върху ръкавицата си и каза:

– Капка от жълтъка, виж, паднала е на пръста ми. О, колко ужасно изглежда жълтото на фона на бялото!

После я видях как се цупи на петното, докато приключихме с обеда. Когато Маргарет дойде, за да отнесе подноса, тя стана и влезе в спалнята си, а когато се върна, ръкавиците ѝ отново бяха бели – беше отишла до чекмеджето и беше взела нов чифт. Открих старите по-късно, когато сипвах въглища за огъня в спалнята ѝ: беше ги хвърлила там, в задната част на камината; ярешката кожа се беше свила от пламъците и те бяха заприличали на ръкавици за кукли.

Мод определено можеше да бъде сметната за особнячка. Но дали беше луда или глуповата, както беше казал Господина на Лант стрийт? Тогава не мислех така. Мислех само, че е доста самотна, начетена и отегчена, но кой ли не би бил в подобна къща? След като приключихме с обеда, отидохме до прозореца: небето беше сиво и се задаваше дъжд, но тя поиска да се поразходи. Попита:

– А какво да облека? – и двете застанахме пред вратата на малкия черен шкаф и започнахме да преглеждаме палтата, бонетата и обувките ѝ. Така убихме почти един час. Мисля, че тя го направи тъкмо заради това. Докато ѝ завързвах несръчно връзката на обувката, сложи ръцете си върху моите и каза:

– По-бавно. Защо да бързаме? Няма заради кого, нали?

Усмихна се, но очите ѝ бяха тъжни. Отвърнах:

– Така е, мис.

В крайна сметка си сложи бледосиво наметало, а върху ръкавиците – друг чифт, с един пръст. Имаше малка кожена чанта, в която държеше носна кърпичка, шише с вода и ножица; накара ме да я нося, без да ми обясни за какво ѝ е ножицата, а аз предположих, че възнамерява да реже с нея цветя. Заведе ме до вратата по огромното стълбище, а мистър Уей ни видя и се затича да изтегли резетата.

– Как сте, мис Мод? – попита той, покланяйки се. – А ти, мис Смит?

Вестибюлът беше тъмен. Когато излязохме навън, започнахме да мигаме; бяхме си сложили ръцете върху очите, за да закрием небето и воднистото слънце.

Къщата изглеждаше мрачна, когато я видях за първи път, в мъглата, и бих искала да мога да кажа, че на дневна светлина не беше толкова мрачна, но тя всъщност изглеждаше още по-зле. Предполагам, че някога наистина е била величествена, но сега комините ѝ бяха наклонени като пияници, а покривът ѝ беше позеленял от мъха и от гнездата на птиците. Цялата беше покрита с някакво безжизнено пълзящо растение и с петна, останали на местата, където преди много години се бяха захващали още повече стъбла, а долната част на стените ѝ бяха обточени с пънчетата на отсечения бръшлян. Къщата беше с огромна входна врата, с две крила, но от дъжда дървото се беше издуло и се отваряше само едната половина. Мод трябваше да притиска кринолина и да върви странично, ако въобще искаше да излезе от къщата.

Беше странно да я гледа човек как пристъпва навън от това тъжно място подобно на перла, която излиза от черупката на стрида.

Още по-странно беше да я наблюдава как влиза обратно вътре и да вижда как черупката на стридата се отваря, а после се затваря зад гърба ѝ.

В парка нямаше почти нищо, заради което си струваше да стоим там. Спомням си онази алея с дърветата, която водеше към къщата. Покритата с чакъл площ, върху която беше построена къщата. Мястото, което наричаха билкова градина, бе обрасло предимно с коприва и гъста гора, която запречваше пътеките. На края на гората имаше малка каменна постройка без прозорци, за която Мод обясни, че е ледница.

– Хайде просто да отидем до вратата и да погледнем вътре – казваше тя и стоеше, втренчена в матовите блокове от лед, докато най-накрая се разтреперваше. Зад ледницата започваше кален тесен път, водещ към заобиколен с тисове стар червен параклис, който беше заключен. Не бях виждала по-странно и по-тихо място. Никога не чух в него да пее птица. Не обичах да ходя там, но Мод често поемаше в тази посока. Защото до параклиса бяха гробовете на всички представители на рода Лили, които бяха живели преди нея, и имаше един, изграден от обикновен камък – гробът на майка ѝ.

Тя седеше там цял час и го гледаше, като почти не мигаше с очи. Използваше ножицата не за да бере цветя, а за да подстригва тревата, която растеше около гроба, а с влажната си носна кърпичка търкаше мястото, където името на майка ѝ беше изписано с вкопани в камъка оловни букви, за да изчисти петната.

Търкаше, докато главата ѝ започваше да се клати и дишането ѝ се учестяваше. Никога не ми позволи да ѝ помогна. През онзи първи ден, когато се опитах да го направя, тя каза:

– Задължение на дъщерята е да се грижи за гроба на майка си. Поразходи се малко и не ме гледай.

И така, аз я оставих да го върши сама и обиколих гробовете. Почвата беше твърда като желязо и кънтеше под обувките ми. Вървях и си мислех за собствената си майка. Тя нямаше гроб, на убийците не им се полагат гробове. Потапят телата им в негасена вар.

Някога сипвали ли сте сол върху гърба на гол охлюв? Джон Врум го правеше, а после се смееше, докато гледаше как охлювът съска. Веднъж ми заяви:

– Майка ти е съскала така. Съскала е, а десет души са умрели, след като са я помирисали!

Никога повече не повтори тези думи. Взех една кухненска ножица, опрях я в гърлото му и заявих:

– Тук има лоша кръв, която трябва да се изкара навън. – Само да бяхте видели как изглеждаше лицето му!

Чудех се как би изглеждала Мод, ако знаеше каква лоша кръв тече в мен.

Тя обаче така и не се сети да ме попита. Само седеше и се взираше в името на майка си, докато аз обикалях и тропах с крака. Най-накрая въздъхна и се огледа, прокара ръка по очите си и си вдигна качулката.

– Това е тъжно място – каза. – Хайде да повървим още малко.

Поведе ме обратно покрай разположените в кръг тисове по тесния път между живия плет, а после покрай гората и ледницата към края на парка. Оттам, ако се следваше пътеката, която минаваше покрай някаква стена, се стигаше до една порта. Мод имаше ключ от нея. Портата водеше до брега на река. Реката не се виждаше от къщата. Там имаше стар пристан, наполовина изгнил, и малка лодка, обърната с дъното нагоре, която можеше да служи за пейка. Реката беше тясна, а водата ѝ беше много тиха и кална. Беше пълна с риби, които се стрелкаха насам-натам. Брегът беше обрасъл с тръстики. Те бяха гъсти и избуяли. Мод вървеше бавно покрай тях, взирайки се неспокойно в тъмнината, която се образуваше на мястото, където те опираха във водата. Предположих, че се бои от змии. Откъсна едно стъбло от тръстика и го счупи, а после седна и доближи края му до пълните си устни.

Седнах до нея. Денят беше безветрен, но студен и толкова тих, че човек го заболяваха ушите. Усещаше се мирис на разреден въздух.

– Красива водна шир – казах от любезност.

Покрай нас мина шлеп. Мъжете ни видяха и ни поздравиха, докосвайки шапките си. Махнах им.

– Пътуват за Лондон – каза Мод, докато гледаше след тях.

– За Лондон ли?

Тя кимна. Тогава не знаех, защото кой би могъл да предположи, че това незначително количество вода е Темза? Реших, че имаше предвид, че по-нататък шлепът ще продължи в някоя по-голяма река. Въпреки всичко мисълта, че ще стигне до града и че може би ще мине под Лондон Бридж, ме накара да въздъхна. Обърнах се и гледах, докато шлепът зави по течението на реката, а после изчезна. Шумът от мотора му заглъхна, а димът от комина се сля със сивото небе. Въздухът отново се разреди. Мод продължаваше да седи, допряла отчупеното стъбло от тръстика до устните си, а погледът ѝ беше отнесен. Взех няколко камъка и започнах да ги хвърлям във водата. Тя ме наблюдаваше и примигваше при всеки плисък. После ме заведе обратно в къщата.

Върнахме се в стаята ѝ. Тя извади някакво ръкоделие – безцветно, безформено парче плат; нямам представа дали от него трябваше да се получи покривка за маса или някаква подобна вещ. Никога не я видях да работи нещо друго. Шиеше, без да си сваля ръкавиците, много грозно – правеше криви бодове, а после разпаряше половината от тях и ме изнервяше. Седяхме до пукащия огън и разговаряхме вяло, не си спомням за какво; започна да се стъмва и една прислужница донесе свещи, а после вятърът се усили и прозорците задрънчаха оглушително. Казах си: "Боже мой, дано Господина дойде по-скоро! Мисля, че една седмица, прекарана по този начин, ще ме убие!", и се прозинах. Мод улови погледа ми. После и тя се прозина, което ме накара да се прозина още по-продължително. Най-накрая остави ръкоделието си, подви крак, отпусна глава върху страничната облегалка на канапето и сякаш заспа.

Повече нямаше какво да правим, преди часовникът да удари седем часа. Когато го чу, Мод се прозина много дълго, покри си очите с пръсти и стана. Седем часът беше времето, когато трябваше да се преоблече и да си смени ръкавиците с копринени, за да вечеря с чичо си.

Прекара с него два часа. Аз естествено не я видях какво прави, понеже вечерях в кухнята с прислужниците. Те ми казаха, че след като се нахранел, мистър Лили обичал племенницата му да седне с него в гостната и да му почете. Така си представяше той развлечението, предполагам, защото почти никога не му идваха гости, или ако това се случеше, те винаги бяха други начетени господа от Оксфорд и от Лондон и тогава той изпитваше удоволствие да кара Мод да им чете.

– Нищо друго ли не прави, бедното момиче, освен да чете? – попитах.

– Чичо ѝ не ѝ позволява – отвърна една от прислужниците. – Той я цени много. Почти не я пуска да излиза – бои се, че тя ще се разчупи на две. Всъщност той я кара непрекъснато да носи ръкавици.

– Стига! – изкрещя мисис Стайлс. – Какво ще каже мис Мод?

Прислужницата млъкна. Седях и си мислех за мистър Лили с червената шапка и златния пеещ часовник, със зелените очила, с черния пръст и език, и за мис Мод, която се цупеше на яйцата и търкаше силно гроба на майка си. Струваше ми се странно, че я цени много, след като я е преобразил по този начин.

Мислех си, че знам всичко за нея. Разбира се, не знаех нищо. Вечерях, заслушана в разговора на прислужниците, като почти през цялото време мълчах; после мисис Стайлс ме попита дали бих искала да изям пудинга си с нея и с мистър Уей в килера ѝ. Предположих, че трябва да го направя. Седях, загледана в портрета, изработен изцяло от косми. Мистър Уей ни прочете части от вестника на Мейдънхед – в историите се разказваше за бикове, които бяха съборили огради, или за викарии, които бяха изнесли интересни литургии; след като ги изслуша, мисис Стайлс поклати глава и попита:

– Чувала ли си някога такива неща?

А мистър Уей изхихика и заяви:

– Ще видиш, мис Смит, че по отношение на новините много приличаме на Лондон!

Докато мистър Уей четеше, се долавяха смях и скърцане на столове – готвачката, жените, които помагаха в кухнята, Уилям Инкър и момчето, чието задължение бе да точи ножовете, се забавляваха.

После големият часовник на къщата удари, а веднага след него се чу камбаната за прислугата, което означаваше, че мистър Лили беше готов да бъде сложен в леглото от мистър Уей, а мисис Мод беше готова да бъде сложена в леглото от мен.

Едва не се загубих, докато се качвах горе, но въпреки всичко, когато ме видя, Мод попита:

– Ти ли си, Сюзан? По-бърза си от Агнес. – Усмихна се. – Мисля, че си и по-красива. Не смятам, че едно момиче може да бъде красиво, нали така? , ако е с червена коса. Или с руса. Бих искала да съм чернокоса, Сюзан!

Мод беше пила вино на вечеря, а аз – бира. Според мен и двете бяхме доста пийнали. Тя ме накара да застана до нея пред огромното сребърно огледало над камината и дръпна главата ми към своята, за да сравним цвета на косите си.

– Твоята е по-тъмна – каза.

После се отдръпна от огъня, за да мога да ѝ сложа нощницата.

Това не приличаше много на събличането на стола в старата ни кухня в крайна сметка. Тя извика, треперейки:

– По-бързо! Ще замръзна! О, боже! – Защото в спалнята ѝ духаше не по-малко, отколкото навсякъде другаде; пръстите ми бяха студени и тя подскочи. След минута обаче те се стоплиха. Свалянето на дрехите на една дама не е лесна работа. Корсетът ѝ беше дълъг, със стоманени банели. Талията ѝ, както вече споменах, беше тънка: от онези талии, за който лекарите казват, че водели до заболявания при момичетата. Кринолинът ѝ беше направен от пружина за часовници. Под мрежичката косата ѝ беше прибрана на тила с половин фунт фуркети и сребърен гребен. Фустите и ризите ѝ бяха от хасе. Под всичките тези неща обаче тя беше мека и гладка като масло. Смятах я за прекалено мека. Представих си я как се наранява. Приличаше на стрида без черупка. Стоеше по чорапи, докато отидох да взема нощницата ѝ, с вдигнати над главата ръце, с плътно затворени очи; обърнах се за секунда и я погледнах. Тя не се притесни от погледа ми. Видях гърдите, дупето, перушината ѝ – цялата беше бяла, с изключение на перушината, която беше кафява като перушината на патица, и приличаше на статуя върху колона в някой парк. Толкова беше бяла, че сякаш светеше.

Белотата ѝ обаче беше смущаваща и аз почувствах облекчение, след като я покрих. Прибрах роклята ѝ в шкафа и блъснах вратата, за да се затвори. Тя седеше и чакаше, прозявайки се, да се върна и да я среша.

Косата ѝ беше хубава и много дълга, когато беше пусната свободно. Сресах я и я подържах; мислех си колко бих могла да изкарам от нея.

– За какво мислиш? – попита ме тя, а очите ѝ ме гледаха от огледалото. – За предишната си господарка ли? Нейната коса красива ли беше?

– Нейната коса беше много слаба – отвърнах. А после, изпитвайки съжаление към лейди Алис: – Но походката ѝ беше хубава.

– А моята хубава ли е?

– Да, мис.

Походката на Мод наистина беше хубава. Ходилата ѝ бяха малки, а глезените – тънки като талията ѝ. Тя се усмихна. Също както беше направила с главите ни, тя ме накара да сложа крака си до нейния, за да ги сравним.

– Твоят е почти толкова малък, колкото е моят – отбеляза мило тя.

После се пъхна в леглото. Каза, че не обича да лежи на тъмно. До възглавницата ѝ имаше лампа от напоена в лой сърцевина на тръстика с тенекиен абажур – от онези, които използват старите скъперници; накара ме да я запаля с моята свещ и не ми позволи да завържа завесите на леглото ѝ, за да може да вижда стаята.

– И, моля те, не си затваряй плътно вратата – каза. – Агнес никога не го правеше. Преди да дойдеш, не ми беше приятно Маргарет да седи на стол до мен. Страхувах се, че ще сънувам нещо и ще ми се наложи да я извикам. Когато ме докосва, Маргарет ме щипе. Твоите ръце, Сюзан, са здрави като нейните, но докосването ти е нежно.

Докато говореше, тя протегна ръце и бързо сложи пръстите си върху моите; от досега с ярешката кожа ме побиха тръпки, защото тя беше свалила копринените ръкавици и на тяхното място веднага беше закопчала чифт бели ръкавици. После си дръпна ръцете и ги пъхна под одеялото. Опънах одеялото, за да стане съвсем гладко. Попитах:

– Това ли е всичко, мис?

– Да, Сюзан – отвърна тя. Премести бузата си върху възглавницата. Не обичаше косата ѝ да я боде по шията: беше я отметнала назад и тя се губеше в сянката, права и тъмна, и тънка като въже.

Когато тръгнах да излизам със свещта, сянката се разпростря като вълна върху цялото ѝ тяло. Стаята беше осветена слабо от лампата, но леглото беше потънало в мрак. Оставих вратата на стаята си наполовина отворена. Чух я, че вдигна глава.

– Малко по-широко – извика тихо тя и аз я отворих още повече. После постоях права, търкайки лицето си. Бях прекарала в Брайър само един ден, но този ден беше най-дългият в живота ми. Ръцете ме боляха от стягането на връзки. Щом затворех очи, виждах кукички. Собственото ми събличане въобще не беше забавно, след като бях съблякла нея.

Най-накрая седнах и загасих свещта; тогава я чух, че се размърда. Къщата беше притихнала. Чух съвсем ясно, че вдигна глава от възглавницата и започна да се върти в леглото. Чух, че се пресяга и изважда ключето, а после го пъха в дървената кутийка. При изщракването на ключалката станах от леглото. Помислих си: "Е, за разлика от теб аз мога да бъда тиха. По-деликатна съм, отколкото предполагате двамата с чичо си", тръгнах към процепа на врата и надникнах в стаята ѝ. Тя се беше подала от леглото между завесите и държеше в ръка снимката на красивата жена – на майка си. Докато я гледах, тя вдигна снимката до устата си, целуна я и ѝ заговори тихо и тъжно. После я отдалечи от устните си и въздъхна. Държеше ключа в една книга до леглото си. Не се бях сетила да го потърся там. Заключи кутийката, сложи я внимателно на масата, докосна я веднъж, докосна я втори път, а после се върна обратно зад завесата и утихна.

Бях прекалено уморена, за да продължавам да я гледам, и се отдръпнах от вратата. В моята стая беше тъмно като в рог. Протегнах ръце, напипах одеялото и чаршафите и ги дръпнах надолу. Пъхнах се под тях; лежах студена като жаба в тясното легло, предназначено за прислужницата на господарката.

Не съм в състояние да кажа колко дълго съм спала. Когато се събудих, не можех да разбера какъв беше онзи ужасен звук, който ме изтръгна от съня. В продължение на една-две минути не знаех дали очите ми са отворени или затворени, защото беше толкова тъмно, че нямаше разлика; чак когато погледнах към вратата на стаята на Мод и видях бледата светлина, се убедих, че не сънувам, а съм будна. Стори ми се, че онова, което бях чула, беше силен трясък или тупване, а после може би вик. В мига, в който отворих очи, настъпи тишина, но когато вдигах глава и усетих, че сърцето ми се разтуптя, викът се чу отново. Беше Мод, която викаше със силен, уплашен глас. Викаше предишната си прислужница.

– Агнес! Ох! Ох! Агнес!

Нямах представа какво ще видя, когато вляза при нея – може би счупен прозорец и крадец, който я дърпа за главата и ѝ реже косата. Прозорецът обаче, макар и да продължаваше да хлопа, въобще не беше счупен и при нея нямаше никой. Тя се беше приближила до пролуката между завесите на леглото, одеялата бяха събрани накуп под брадичката ѝ, а косата и се беше разпиляла и закриваше наполовина лицето ѝ. Лицето ѝ беше бледо и странно. Очите ѝ, за които бях сигурна, че са кафяви, изглеждаха черни като семки на круша и приличаха на очите на Поли Пъркинс[10].

Тя отново извика:

– Агнес!

Отвърнах:

– Аз съм Сю, мис.

Тя попита:

– Агнес, чу ли онзи шум? Вратата затворена ли е?

– Вратата ли? – Вратата беше затворена. – Има ли някой там?

– Някакъв човек? – попита тя.

– Някакъв човек ли? Крадец?

– На вратата? Недей да ходиш там, Агнес! Боя се, че ще ти направи нещо лошо!

Тя наистина се боеше. Беше толкова уплашена, че започна да плаши и мен.

Отвърнах:

– Не мисля, че там има човек, мис. Нека да се опитам да запаля свещ.

Опитвали ли сте се обаче някога да запалите свещ с лампа от напоена в лой тръстика с тенекиен абажур? Не успявах да накарам фитила да започне да гори, а тя продължаваше да плаче и да ме нарича Агнес, докато ръката ми не затрепери така, че не можех да държа неподвижно свещта.

Казах:

– Трябва да се успокоите, мис. Няма никакъв човек, но даже и да има, ще извикам мистър Уей да дойде и да го хване.

Вдигнах лампата от масата.

– Не я вземай! – извика веднага тя. – Моля те, недей!

Отговорих ѝ, че само ще я занеса до вратата, за да ѝ покажа, че там няма никой; докато тя плачеше и стискаше завивките, аз се приближих с лампата до вратата на всекидневната ѝ и, треперейки и мигайки, я отворих.

Стаята зад нея беше много тъмна. Огромните кресла стояха изгърбени върху пода подобно на кошовете с крадците от пиесата "Али Баба". Помислих си колко печално щеше да бъде, ако се окажеше, че съм дошла в Брайър от Бъроу, за да бъда убита от крадци. Ами ако крадецът беше някой, когото познавам – да речем, някой племенник на мистър Ибс? Подобни странни неща наистина се случват.

Застанах, вперила поглед в тъмната стая с тези мисли в главата, и бях готова, в случай че там имаше крадци, да им извикам да се откажат, защото и аз съм като тях; там, разбира се, нямаше никой, беше тихо като в църква. След като видях това, отидох до вратата на всекидневната и погледнах в коридора; там също беше тъмно и тихо, чуваше се само тиктакане на часовник, много далече, и похлопване на прозорци. В крайна сметка обаче не беше много приятно да стоиш по нощница с лампа в ръка в огромна, тъмна и смълчана къща, понеже, даже и в нея да нямаше крадци, със сигурност имаше призраци. Затворих бързо вратата и се върнах в стаята на Мод; затворих и нейната врата, пристъпих към леглото ѝ и оставих лампата.

Тя попита:

– Видя ли го? О, Агнес, той там ли е?

Понечих да ѝ отговоря, но веднага се спрях. Бях погледнала към ъгъла на стаята, където стоеше черният шкаф; там имаше нещо, което изглеждаше странно. Имаше нещо дълго, бяло и блестящо, което се движеше по дървото... Вече споменах, нали? , че имам богато въображение. Бях убедена, че онова нещо е покойната майка на Мод, чийто призрак се е върнал, за да ме преследва. Сърцето ми подскочи толкова силно, че сякаш усетих вкуса му в устата си. Изпищях, Мод също изпищя, вкопчи се в мен и се разплака още по-силно.

– Не ме гледай! – извика тя. А после: – Не ме оставяй! Не ме оставяй!

В този миг видях какво всъщност беше бялото нещо, заподскачах от крак на крак и едва не се разсмях.

Защото то просто беше кринолинът на Мод, който беше изскочил от лавицата, където го бях натъпкала заедно с една от обувките ѝ. Вратата на шкафа се беше отворила и се беше блъснала в стената. Тъкмо този шум ни беше събудил. Кринолинът висеше на една кукичка и се люлееше. Пружините бяха подскочили от стъпките ми.

Видях го, както вече споменах, и едва не се разсмях. Когато обаче отново погледнах към Мод, очите ѝ все още бяха толкова черни и безумни, лицето ѝ бе толкова пребледняло, а ръцете ѝ ме стискаха толкова силно, че си помислих, че би било жестоко да ѝ позволя да ме види усмихната. Покрих устата си с ръце, дъхът ми излизаше през подскачащите ми пръсти, а зъбите ми започнаха да тракат. Беше ми много студено.

Отвърнах:

– Няма нищо, мис. Всъщност няма абсолютно нищо. Просто сте сънували.

– Сънувала ли съм, Агнес?

Опря глава на гърдите ми и потрепери. Махнах косата от бузата ѝ и я подържах в прегръдките си, докато се успокои.

– Вече сте добре – казах. – Нали отново ще се помъчите да заспите? Нека да ви завия, ето така.

Когато обаче се опитах да я сложа да легне, тя ме стисна още по-силно. – Не ме оставяй, Агнес! – повтори.

Отвърнах: – Аз съм Сю, мис. Агнес се разболя от скарлатина и се прибра в Корк. Спомняте ли си? А сега трябва да лежите, защото в противен случай студът ще разболее и вас.

Тогава тя ме погледна. Очите ѝ, които все още бяха тъмни, сякаш малко се бяха прояснили.

– Не ме оставяй, Сю! – прошепна. – Страхувам се от собствените си сънища!

Дъхът ѝ беше приятен. Дланите и ръцете ѝ бяха топли. Лицето ѝ беше гладко като слонова кост или като алабастър. След няколко седмици, мислех си, ако планът ни проработеше, тя щеше да лежи в леглото в лудницата. Дали тогава щеше да има някой, който да е мил с нея?

И така, освободих се от нея, но само за миг, покатерих се отгоре ѝ и се пъхнах под одеялата. Прегърнах я с едната си ръка и тя веднага се сгуши до мен. Като че ли това беше най-малкото нещо, което можех да направя. Придърпах я по-близо до себе си. Беше много крехка. Не приличаше на мисис Съксби. Въобще не приличаше на мисис Съксби. Приличаше повече на дете. Продължаваше да трепери леко, а когато примигна, усетих докосването на клепачите ѝ до гърлото си, сякаш бяха пера. След време обаче треперенето спря, клепачите ѝ отново ме докоснаха и тя се отпусна. Стана по-тежка и по-топла.

– Добро момиче – прошепнах достатъчно тихо, за да не я събудя.

На следващата сутрин се събудих минута преди нея. Тя отвори очи и ме видя; изглеждаше притеснена и се опита да го скрие.

– Събудиха ли ме сънищата ми през нощта? – попита тя, като отбягваше погледа ми. – Говорих ли някакви безсмислени неща? Казвали са ми, че дрънкам глупости в съня си, така както някои момичета хъркат. – Изчерви се и се засмя. – Много мило от твоя страна, че дойде да ми правиш компания!

Не споменах нищо за кринолина. В осем часа тя се запъти към чичо си, а в един отидох да я взема, като този път внимавах за сочещия пръст на пода. После се разходихме в парка и стигнахме до гробовете и до реката. Когато се върнахме, тя поши, подремна и я извикаха за вечеря, а аз стоях с мисис Стайлс до девет и половина, когато беше време да се кача отново горе и да я сложа в леглото. Беше точно както първия ден – всичко се повтори от начало до край. Тя каза "лека нощ" и си сложи главата на възглавницата, а аз постоях права в стаята си, чух я как отключи кутийката, надникнах през вратата и я видях как взе снимката, целуна я и я прибра на мястото ѝ.

Не бяха минали и две минути, откакто бях загасила свещта, когато тя ме извика с тих глас:

– Сю!

Каза, че не може да заспи. Каза, че ѝ е студено. Каза, че би искала отново да бъда близо до нея, в случай че се събудела уплашена.

Каза същото на следващия ден и на по-следващия.

– Нямаш нищо против, нали? – попита. Каза, че Агнес нямала нищо против. – Никога ли не си спала с лейди Алис в Мейфеър? – попита.

Какво можех да ѝ отговоря? Предполагах, че е нормално господарката и прислужницата ѝ да се сгушват една в друга като момичетата в леглото.

В началото беше нормално и за Мод и мен. Сънищата ѝ повече не я тревожеха. Спяхме като сестри. Досущ като сестри. Винаги съм искала да имам сестра.

После пристигна Господина.

4

Мисля, че той пристигна две седмици след мен. Бяха минали само две седмици, а часовете в Брайър се точеха толкова бавно и дните изглеждаха толкова еднакви – еднообразни, тихи и дълги, че ми се струваше, че съм прекарала там двойно повече време.

Във всеки случай достатъчно дълго време, за да се запозная с всичките странни порядки в къщата, достатъчно дълго, за да свикна с останалите прислужници и те да свикнат с мен. Известно време не можех да разбера защо не ме харесват. Слизах в кухнята и казвах "Здрасти!" на всеки, когото срещнех. "Здрасти, Маргарет!" "Всичко наред ли е, Чарлс?" (Това беше момчето, което точеше ножовете.) "Как сте, мисис Кейкбред?" (Това беше готвачката: тя наистина се казваше Кейкбред[11], не беше шега и никой не се смееше на името ѝ). Чарлс ме поглеждаше така, сякаш беше прекалено уплашен, за да говори, а мисис Кейкбред отвръщаше някак си злобно: "О, сигурна съм, че съм много добре, благодаря".

Предполагах, че се дразнят от присъствието ми, защото им напомнях за всички онези лъскави лондонски неща, които те никога нямаше да видят тук, в това тихо и затънтено място. После един ден мисис Стайлс ме дръпна настрана. Каза:

– Надявам се, че нямаш нищо против, мис Смит, да си поговорим? Не знам как е била управлявана къщата, в която си работила преди... – Тя винаги започваше с думите: "Не мога да кажа какво си правила в Лондон, но тук, в Брайър, обичаме да спазваме стриктно реда в къщата".

Оказа се, че мисис Кейкбред се е засегнала, понеже поздравявах с "добро утро" жената, която помагаше в кухнята, и момчето, което точеше ножовете, преди да съм поздравила нея, а Чарлс е смятал, че искам да го дразня, като му пожелавам "добро утро". Държанието им беше абсолютно дребнаво и глупаво и би могло да накара и една котка да се засмее, но за тях това беше много важно, едва ли не въпрос на живот и смърт. Предполагам, че всеки, на когото му предстоеше през следващите четирийсет години да разнася подноси и да пече сладкиши, щеше да се държи така. Както и да е, осъзнах, че за да се разбирам с тях, трябва да внимавам какво правя. Дадох на Чарлс парче шоколад, което бях донесла от Бъроу и не бях изяла; дадох на Маргарет калъп парфюмиран сапун, а на мисис Кейкбред дадох чифт от черните чорапи, които Господина беше накарал Фил да купи за мен от онзи съмнителен склад. Казах, че се надявам повече да няма лоши чувства. Ако сутрин срещнех Чарлс по стълбите, поглеждах на другата страна. После всички станаха много по-мили с мен. Какво друго може да се очаква от прислужниците? Прислужникът казва: "Господарят е на първо място" а има предвид "Аз съм на първо място". Точно това двуличие не мога да понасям. В Брайър всички мамеха по един или друг начин, но все за дребни работи, от които един истински крадец би се изчервил, като например да спестиш от мазнината за соса на мистър Лили и да я продадеш тайно на чирака на месаря, както правеше мисис Кейкбред. Или да откъснеш седефените копчета от блузите на Мод и да ги задържиш за себе си, казвайки, че са се загубили, както правеше Маргарет. Разкрих всички тези номера след тридневно наблюдение. В крайна сметка спокойно бих могла да бъда дъщеря на мисис Съксби. Или мистър Уей: той имаше петно отстрани на носа – в Бъроу бихме го нарекли джинова пъпка. И от какво, според вас, се беше получило то, на такова място? Той държеше закачен на верижка ключа от мазето на мистър Лили. Никога не сте виждали толкова лъскав ключ! Пък и след като приключвахме с вечерята в килера на мисис Стайлс, той се стараеше да се покаже, като подреждаше съдовете върху подноса, и аз го виждах как изсипва бирата от дъното на чашите в една купичка и я гаврътва, мислейки си, че никой не го гледа. Виждах го, но разбира се, си траех. Не бях отишла там, за да създавам неприятности. Не ми пукаше, че ще се напие до смърт. Пък и така или иначе прекарвах по-голямата част от времето си с Мод. Свикнах и с нея. И тя на моменти ставаше придирчива, но не чак толкова, че да не ѝ угаждам. А и мен ме биваше да доизкусурявам нещата: Започнах да изпитвам удоволствие от грижите за роклите ѝ, от подреждането на фуркетите, гребените и кутиите. Бях свикнала да обличам деца. Свикнах да обличам и нея.

– Вдигнете ръцете си, мис – казвах. – Вдигнете си крака. Стъпете тук. Готово.

А тя измърморваше: – Благодаря ти, Сю. – Понякога си затваряше очите. – Колко добре ме познаваш! – казваше. – Мисля, че познаваш извивките на всеки мой крайник.

С времето наистина ги опознах. Знаех какво обича тя и какво мрази. Знаех коя храна би изяла и коя би оставила и например, след като готвачката продължи да изпраща яйца, отидох при нея и я помолих да ги замени със супа.

– Бистра супа – казах. – Колкото е възможно по-бистра. Може ли?

Тя направи физиономия.

– Мисис Стайлс – отвърна – няма да я хареса.

– Не е нужно мисис Стайлс да яде от нея – заявих. – А и мисис Стайлс не е прислужница на мис Мод. Аз съм нейната прислужница.

После готвачката наистина изпрати супа. Мод я изяде всичката.

– Защо се усмихваш? – попита с обичайната си тревожност, след като свърши с храненето. Отвърнах, че не се усмихвам. Тя остави лъжицата. После се намръщи, както преди, поглеждайки към ръкавиците си. Бяха се изцапали.

– Това е просто вода – успокоих я, след като видях лицето ѝ. – Няма да ви навреди.

Тя прехапа устна. Постоя една минута с ръце на скута, като поглеждаше крадешком към пръстите си и ставаше все по-неспокойна. Най-накрая каза:

– Мисля, че във водата има малко мазнина...

Беше ми по-лесно да вляза в стаята ѝ и да ѝ занеса нов чифт ръкавици, отколкото да я гледам как се измъчва.

– Дайте на мен – казах и разкопчах копчето върху китката ѝ; макар и в началото да не ми позволяваше да докосвам голите ѝ ръце, след като ѝ обещах да внимавам, тя започна да ме оставя да го правя. Когато ноктите ѝ ставаха дълги, аз ги режех със сребърната ѝ ножичка, която беше с форма на летяща птица. Ноктите ѝ бяха меки и много чисти и растяха бързо като ноктите на дете. Когато ги режех, тя потрепваше. Кожата на ръцете ѝ беше гладка, но подобно на останалата част от тялото ѝ беше прекалено гладка и винаги когато я погледнех, не можех да не си мисля за нещата, за грубите неща, за острите неща, които щяха да оставят следи по нея или да я наранят. Чувствах облекчение, когато отново си слагаше ръкавиците. Частиците от ноктите, който бях отрязала, събирах в скута си и ги изхвърлях в огъня. Тя стоеше права и ги наблюдаваше как почерняват. Правеше същото и с космите, които изтеглях от четките и гребените – мръщеше се, докато те се гърчеха върху въглените като червеи, а после пламваха и се превръщаха в пепел. Понякога и аз стоях и гледах заедно с нея.

Защото у дома обръщахме внимание на неща, които бяха различни от нещата в Брайър. Тук наблюдавахме издигащия се дим, преминаващите по небето облаци. Всеки ден ходехме до реката, за да видим колко се е покачила или е спаднала.

– През есента тя излиза от коритото си – каза Мод – и залива тръстиките, което не ми харесва. А понякога нощем откъм водата изпълзява бяла мъгла, която стига почти до стените на къщата на чичо ми... – тя потрепери. Винаги казваше "на чичо ми", никога не казваше "моята". Почвата беше рохкава и когато започна да хлътва под краката ни, тя каза:

– Колко е трошлива тревата! Мисля, че реката ще замръзне. Мисля, че част от нея вече е замръзнала. Виждаш ли как се бори? Иска да тече, но студът ще я укроти. Виждаш ли, Сю? Ето там, между тръстиките?

Тя се взря и се намръщи. Наблюдавах как лицето и се променяше. И отвърнах, както бях отвърнала за супата.

– Това е просто вода, мис.

– Просто вода ли?

– Кафява вода.

Тя примигна.

– Студено ви е – казах. – да се връщаме в къщата. Прекалено дълго останахме навън. – Хванах я под ръка. Направих го неволно; ръката ѝ остана скована. На следващия ден обаче или може би на по-следващия тя ме хвана под ръка и вече не беше толкова скована; после, мисля, вече преплитахме ръце съвсем естествено... Не знам. Чак по-късно се зачудих дали е било така и се опитах да погледна назад във времето. Дотогава обаче виждах само, че понякога вървим разделени, а друг път заедно.

В крайна сметка тя беше просто едно момиче, макар и да я наричаха дама. Беше просто едно момиче, което никога не се беше забавлявало. Веднъж, докато разтребвах едно от чекмеджетата ѝ, открих тесте карти. Тя каза, че мисли, че са били на майка ѝ. Познаваше боите, но само толкова – наричаше валетата кавалери! , така че аз я научих на лъженица, на която играехме в Бъроу. Отначало залагахме кибритени клечки и дървени запушалки, а после открихме в едно друго чекмедже кутия с малки седефени пулове с форма на риби, ромбове и полумесеци и започнахме да залагаме тях. Седефът беше много приятен и хладен на пипане. За мен, разбира се, защото Мод продължаваше да носи ръкавици. И когато слагаше картата, тя внимаваше ръбовете и ъглите ѝ да съвпаднат с картите под нея. След време и аз започнах да правя така.

Докато играехме, разговаряхме. Тя обичаше да ме слуша да разказвам за Лондон.

– Наистина ли е толкова голям? – попита веднъж. – И в него има театри? И, как им викаха, модни къщи?

– И гостилници. И всякакви магазини. И паркове, мис.

– Паркове като този на чичо ми ли?

– Приличат малко на него – отговорих. – Но са пълни с хора, разбира се. Силна или слаба карта имате, мис?

– Силна. – Тя сложи една карта на масата. – Би казала, че са доста пълни, така ли?

– Моята е по-силна. Ето. Три риби срещу две за вас.

– Колко добре играеш! Доста пълни, казваш, с хора?

– Естествено. Но тъмни. Ще сечете ли?

– Тъмни? Сигурна ли си? Мислех си, че Лондон е известен с това, че е осветен. С огромни лампи, предполагам, газени?

– Огромни, като диаманти! – отвърнах. – В театрите и салоните. Там може да се танцува, мис, през цялата нощ.

– Да се танцува ли, Сю?

– Да, мис. – Изражението на лицето ѝ се промени. Оставих картите. – Вие, разбира се, обичате да танцувате, нали?

– Аз... – Тя се изчерви и сведе поглед. – Никой не ме е учил да танцувам. Мислиш ли – попита и вдигна очи, – че бих могла да бъда дама в Лондон, ако... – И бързо добави: – ... ако въобще някога отида там, мислиш ли, че бих могла да бъда дама в Лондон, дори и да не умея да танцувам?

Прокара ръка по устните си доста нервно. Отвърнах:

– Бихте могли, предполагам. Не искате ли да се научите? Бихте могли да си намерите учител по танци.

– Наистина ли? – Изглеждаше неуверена; после поклати глава. – Не съм сигурна...

Досещах се за какво си мислеше. Мислеше си за Господина – какво щеше да каже той, след като разбереше, че тя не може да танцува. Мислеше си за всички момичета, с които той навярно се срещаше в Лондон и които можеха да танцуват.

Наблюдавах я в продължение на минута-две как се измъчва. А после казах, изправяйки се: – Вижте. Лесно е, вижте...

И ѝ показах няколко стъпки, няколко танца. После я накарах да стане и да се опита да ги танцува с мен. Тя стоеше в ръцете ми като дърво и се взираше някак си уплашено в краката си. Пантофите ѝ се закачаха в турския килим. Ето защо аз го сгънах и тя започна да се движи по-лесно. Показах ѝ как се танцува жига, а после и полка. Казах:

– Готово. Сега вече летим, нали? – Тя стискаше роклята ми и накрая си помислих, че ще я скъса. – Насам. А сега насам. Не забравяйте, че аз съм кавалерът. Разбира се, ще бъде много по-добре с истински кавалер.

После тя отново се спъна, полетяхме заедно напред и паднахме на два отделни стола. Тя прибра ръцете си до тялото. Дишаше учестено, на пресекулки. Беше по-червена от всякога. Бузите и бяха влажни. Полата ѝ стърчеше като полата на холандско момиче от шарка върху чиния.

Улови погледа ми и се усмихна, макар че все още изглеждаше уплашена.

– Аз на всяка цена ще танцувам – заяви, – в Лондон. Нали, Сю?

– Да – отвърнах. В онзи момент вярвах в това. Накарах я да стане и да започне отново да танцува. Чак по-късно, когато бяхме спрели и тя беше измръзнала и стоеше пред огъня, за да стопли студените си ръце, чак тогава си спомних, че тя, естествено, никога нямаше да танцува в Лондон.

Защото, макар и да знаех каква ще е съдбата ѝ, макар и да го знаех много добре, та нали аз самата помагах тази съдба да я сполети, го знаех в известен смисъл така, както човек би могъл да знае съдбата на някой герой от книга или пиеса. Светът ѝ беше толкова странен, толкова тих и затворен, че правеше истинския свят, обикновения свят, двуличния свят, в който бях стояла на масата пред порция свинска глава и чаша топло питие, докато мисис Съксби и Джон Врум се смееха, мислейки си какво бих сторила със своя дял от откраднатото от Господина наследство, този свят да изглежда още по-жесток, но тъй като той беше много далече, жестокостта не беше от никакво значение. В началото си казвах: "Когато Господина дойде, ще го направя" или "Веднъж да я вкара в лудницата, ще направя еди-какво си". Казвах си подобни неща и поглеждах към нея, а тя беше толкова наивна и толкова добра, че мисълта изчезваше, а аз продължавах да реша косата ѝ или да оправям колана на роклята ѝ. Не че ми беше мъчно или поне не ми беше особено мъчно, не и в онзи момент. Просто смятах, че сме заедно толкова много часове и че е по-добре да бъда мила с нея и да не се замислям какво я чака, вместо непрекъснато да се връщам към това и да се измъчвам, че съм жестока.

При нея, разбира се, беше различно. Тя гледаше напред. Обичаше да разговаря, но по-често предпочиташе да мълчи и да размишлява. Тогава виждах как изражението на лицето ѝ се променя. Лежах до нея през нощта и усещах как мислите се въртят в главата ѝ, чувствах я как се стопля и може би се изчервява в тъмнината; знаех, че мисли за Господина, че пресмята след колко време ще дойде той и се чуди дали и той мисли за нея. Бих могла да ѝ кажа, че и той мисли за нея. Тя обаче не говореше за Господина, никога не спомена името му. Само един-два пъти попита за старата ми леля, която уж беше бавачката му, и на мен ми се искаше да не го беше правила, понеже когато говорех за нея, се сещах за мисис Съксби и ми ставаше мъчно за дома ми.

И така, дойде онази сутрин, в която научихме, че той се връща. Беше обикновена сутрин, но за разлика от друг път, когато се събуди, Мод си потърка лицето и трепна. Вероятно причината беше в онова нещо, което хората наричат предчувствие. Аз обаче чак после го осъзнах. В онзи момент я видях, че се почеса по бузата, и попитах:

– Какво има?

Тя си движеше езика.

– Имам един зъб с остър връх, който ми наранява бузата – отвърна.

– Дайте да видя – казах.

Заведох я до прозореца, тя застана там, а лицето ѝ беше в ръцете ми. Позволи ми да ѝ опипам венеца. Почти веднага открих заострения зъб.

– Да, по-остър е от ... – започнах да казвам.

– От змийски ли, Сю? – прекъсна ме тя.

– От игла, щях да кажа, мис – отвърнах. Отидох до кутията ѝ с принадлежностите за шиене и извадих един напръстник. Сребърен напръстник.

Мод докосна челюстта си.

– Познаваш ли някой, който е бил ухапан от змия, Сю? – попита.

Какво може да каже човек в такъв момент? Умът ѝ се отплесваше към такива неща. Навярно от живота на село. Отвърнах, че не познавам такъв човек. Тя ме погледна и отново отвори уста, а аз сложих напръстника на пръста си и търках зъба, докато най-накрая острият ръб се изглади. Бях виждала мисис Съксби да го прави много пъти, на бебетата. Бебетата, разбира се, доста се гърчат. Мод стоеше съвсем неподвижно, розовите ѝ устни бяха разтворени, главата ѝ беше отметната назад, очите ѝ отначало бяха затворени, но после тя ги отвори и се взря в мен, а бузите ѝ поруменяха. Гърлото ѝ се повдигаше и се отпускаше, докато преглъщаше. Ръката ми се навлажни от дъха ѝ. Потърках малко и опипах с палец мястото. Тя отново преглътна. Клепачите ѝ трепнаха и тя улови погледа ми.

Тогава някой почука на вратата и двете подскочихме. Отстъпих настрани. Беше една от прислужниците. Носеше писмо върху поднос. – За мис Мод – каза и се поклони. Погледнах почерка и веднага разбрах, че трябва да е от Господина. Сърцето ми подскочи. Мисля, че същото направи и сърцето на Мод.

– Донеси го тук, моля те – отвърна тя. А после: – Ще ми подадеш ли и шала? Руменината беше изчезнала от лицето ѝ, макар че бузата ѝ още беше зачервена на мястото, където я бях натискала. Когато метнах шала върху раменете ѝ, я усетих, че трепери.

Наблюдавах я, като се опитвах тя да не забележи, докато се движех из стаята ѝ – преместих няколко книги и възглавници, прибрах напръстника и затворих кутията. Видях я как обърна писмото и го опипа; тя, разбира се, не можеше да скъса хартията с ръкавиците върху ръцете си. Ето защо ме погледна крадешком, а после отпусна ръце – все още трепереше, но си придаваше безразличен вид, с който искаше да покаже, че не се интересува от писмото, но който всъщност говореше, че то е всичко за нея, и разкопча едната ръкавица, сложи пръст върху печата, издърпа писмото от плика, хвана го с голата си ръка и го прочете. А после изпусна дъха си с една-единствена дълбока въздишка. Взех някаква възглавница и изтърсих прахта от нея.

– Добри новини, мис, нали? – попитах, тъй като мислех, че съм длъжна да го направя.

Тя се поколеба. А после: – Много добри – отвърна, – имам предвид за чичо ми. От мистър Ривърс от Лондон е и знаеш ли какво? – Усмихна се. – Той се връща в Брайър, утре!

През целия ден усмивката не слизаше от лицето ѝ, сякаш беше нарисувана, а следобед, когато се върна от библиотеката на чичо си, тя не седна да шие, нито излезе на разходка, даже не игра карти, а само крачеше из стаята и понякога се поглеждаше в огледалото, приглаждаше веждите си и докосваше пълните си устни, като почти не ми говореше и не ме забелязваше.

Въпреки всичко аз извадих картите и играх сама. Сетих се за Господина, който редеше поповете и дамите в кухнята на Лант стрийт, докато ни разкриваше плана си. После се сетих за Дейнти. Майка ѝ, която се удави, можеше да предсказва бъдещето с тесте карти. Бях я виждала да го прави, много пъти.

Погледнах към Мод, която стоеше пред огледалото и мечтаеше. Попитах:

– Бихте ли искали да разберете какво ще ви се случи в бъдеще, мис? Знаете ли, че можете да го научите от реда, по който следват картите?

Това я накара да спре да гледа своето лице и да погледне моето. След малко каза:

– Мислех си, че само циганките умеят да го правят.

– Не казвайте на Маргарет или на мисис Стайлс – отвърнах. – Баба ми е била циганска принцеса.

Всъщност баба ми може и да е била циганска принцеса. Събрах картите и ѝ ги подадох. Тя се поколеба, а после дойде, седна до мен и докато си разперваше полата, попита:

– Какво трябва да правя?

Казах ѝ, че трябва за миг да затвори очи и да си помисли за нещата, които са най-близо до сърцето ѝ, и тя го направи. После казах, че трябва да вземе картите и да сложи пред себе си първите седем от тях с лицевата страна надолу, както, доколкото си спомням, правеше майката на Дейнти; или може би картите бяха девет. Както и да е, Мод сложи седем.

Погледнах я в очите и я попитах:

– Наистина ли желаете да узнаете бъдещето си?

Тя отвърна: – Плашиш ме, Сю!

Аз повторих: – Наистина ли желаете да го узнаете? Трябва обаче да вършите онова, на което ви учат картите. Ако поискате от тях да ви покажат накъде да вървите, а вие изберете да следвате друг път, това ще ви донесе нещастие. Обещавате ли, че ще се обвържете със съдбата, която те ще ви разкрият?

– Да – тихо отвърна тя.

– Добре – казах. – Ето, пред вас е изложен целият ви живот. Нека да видим първата му част. Тези карти показват миналото ви.

Обърнах първите две карти. Бяха дама купа и тройка пика. Помнех ги, защото, разбира се, докато тя седеше със затворени очи, бях прехвърлила набързо картите в тестето, както според мен би постъпил всеки на мое място в онзи момент.

Разгледах ги и добавих:

– Хмм, тъжни карти. Ето една мила и красива дама, вижте, ще има раздяла и ще настане раздор.

Тя се ококори, а после сложи ръка на гърлото си.

– Продължавай – каза. Лицето ѝ беше пребледняло.

– Да видим следващите три карти – отвърнах. – Те показват настоящето ви. – Обърнах ги със замах. – Поп каро: строг стар господин. Петица спатия: изсъхнали устни. Кавалер пика...

Не бързах. Тя се наведе към мен.

– Кой е той? – попита. – Кой е кавалерът?

Отвърнах, че е млад мъж на кон с добрина в сърцето; тя ме погледна толкова учудено и доверчиво, че едва не ми стана мъчно за нея. Каза с тих глас:

– Сега наистина ме е страх! Не обръщай следващите карти.

Отвърнах:

– Трябва, мис. В противен случай късметът ви ще ви напусне. Вижте, тези показват бъдещето ви.

Обърнах първата. Беше шестица пика.

– Пътуване! – възкликнах. – Навярно пътешествие с мистър Лили? Или пътуване на сърцето...

Тя не отговори, а само седеше, вперила очи в картите, които бях обърнала. А после:

– Покажи последната – прошепна. Показах я. Тя първа я видя.

– Дама каро – каза и изведнъж се намръщи. – Коя е тя?

Не знаех. Имах намерение да обърна двойка купа, която означава любов, но в крайна сметка сигурно бях разбъркала тестето.

– Дама каро – отвърнах най-накрая. – Мисля, че означава голямо богатство.

– Голямо богатство ли? – Тя се завъртя с гръб към мен и се огледа – хвърли поглед към избелелия килим и към черните дъбови стени. Взех картите и ги разбърках. Тя си оправи полата и стана. – Не вярвам – заяви, – че баба ти е била циганка. Лицето ти е прекалено светло. Не ти вярвам. И не ми харесва гадаенето ти. Тази игра е за прислужници.

Отдалечи се от мен и отново застана пред огледалото, помислих си, че ще се обърне и ще каже нещо по-мило, но не го направи. Докато се отдалечаваше обаче, премести един стол и тогава видях двойката купа. Беше паднала на пода, тя я беше настъпила с пантофа си и петата му беше смачкала сърцата.

Следата беше дълбока. Винаги познавах тази карта, докато играехме през следващите седмици.

През онзи следобед обаче тя ме накара да прибера картите – каза, че ѝ се вие свят, когато ги гледа, и през нощта беше неспокойна. Легна си, но поиска да ѝ налея малко вода, и докато я събличах, видях, че взе някакво шише и си сипа три капки в чашата. Беше сироп за сън. За първи път я виждах да го пие. Започна да се прозява от него. Когато се събудих на следващия ден обаче, тя вече беше будна; лежеше, беше покрила устата си с кичур коса и се взираше във фигурите на балдахина над леглото.

– Разреши добре косата ми – каза, докато стоеше права пред мен, за да я облека. – Разреши я добре, докато започне да блести. Ох, колко бяла е бузата ми! Ощипи я, Сю. – Доближи пръстите ми до лицето си и ги натисна. – Ощипи ме по бузата, без да се притесняваш, че може да я нараниш. Предпочитам синя пред толкова бяла буза!

Очите ѝ бяха черни, може би от сиропа за сън. Челото ѝ бе набръчкано. Разтревожих се, когато я чух да говори за наранявания. Отвърнах:

– Стойте мирно, защото в противен случай въобще няма да успея да ви облека. Така е по-добре. Коя рокля ще си сложите днес?

– Сивата?

– Сивата е прекалено убита за окото. Да речем, синята...

Синьото караше светлата ѝ коса да изпъква. Тя стоеше пред огледалото и ме наблюдаваше, докато я закопчах догоре. Лицето ѝ ставаше все по-гладко с всяко следващо копче. После ме погледна. Погледна кафявата ми вълнена рокля. Каза:

– Роклята ти е доста обикновена, нали, Сю? Мисля, че трябва да я смениш.

– Да я сменя ли? – отвърнах. – Тази е единствената рокля, която имам.

– Единствената? Боже мой! Вече ми е омръзнала. В какво беше облечена при лейди Алис, която е била толкова мила? Тя не ти ли даваше да носиш нейните рокли?

Почувствах – и си мисля, че бях права, че в това отношение Господина ме е злепоставил, като ме е изпратил в Брайър само с тази рокля. Отвърнах:

– Ами истината, мис, е, че лейди Алис беше добра като ангел, но в същото време беше доста пестелива. Взе си обратно роклите, за да ги занесе в Индия за своето момиче там.

Мод примигна с тъмните си очи и сякаш ѝ стана жал. Попита:

– Така ли се отнасят дамите с прислужниците си в Лондон?

– Само пестеливите, мис – отвърнах.

Тогава тя заяви:

– Е, аз нямам нищо, заради което да ми се иска да бъда пестелива. Ти трябва да имаш и ще имаш друга рокля, с която да прекарваш времето сутрин. И може би още една, с която да се преобличаш, когато... когато, да речем, някой ни дойде на гости?

После скри лицето си зад вратата на шкафа. Каза:

– Е, мисля, че носим еднакъв размер. Ето две-три рокли, виж, аз почти не ги обличам и няма да ми липсват. Виждам, че предпочиташ дълги поли. Чичо ми не одобрява носенето на дълги поли, тъй като смята, че не са здравословни. Но разбира се, не би имал нищо против, що се отнася до теб. Трябва само да отпуснеш малко този подгъв тук. Можеш да го направиш, нали?

Определено бях свикнала да разпарям бодове и бих могла да направя прав шев, ако се налагаше. Отвърнах:

– Благодаря, мис. – Тя вдигна пред мен една рокля. Беше някакво странно нещо от оранжево кадифе с ресни и широка пола. Изглеждаше така, сякаш силен вятър бе събрал заедно отделните му части в някое шивашко ателие.

Тя ме огледа, а после каза:

– О, пробвай я, Сю, моля те! Аз ще ти помогна. – Приближи се и започна да ме съблича. – Както виждаш, мога да го правя също толкова добре, колкото и ти. Сега аз съм твоята прислужница, а ти си господарката! – Смееше се малко нервно през цялото време, докато действаше. – Погледни се в огледалото – възкликна най-накрая, – двете с теб бихме могли да бъдем сестри!

Беше свалила старата кафява рокля от мен и ми беше нахлузила странната кадифена рокля през главата; накара ме да стоя пред огледалото, докато закопчаваше кукичките. – Поеми си въздух – каза. – Дишай по-дълбоко! Роклята те стиска, но пък ще ти придаде фигура на дама.

Естествено нейната талия беше тънка и тя беше по-висока от мен с един инч. Моята коса бе по-тъмна. Не приличахме на сестри, а на плашила. Роклята откриваше глезените ми. Ако някое момче от Бъроу ме беше видяло, щях да падна и да умра.

Нямаше обаче момчета от Бъроу, които да ме видят, нито момичета от Бъроу. А кадифето беше много хубаво. Стоях и дърпах ресните на полата, докато Мод изтича до кутията с бижутата, за да вземе една брошка, която закопча на гърдите ми, накланяйки глава, за да види как изглежда. После някой почука на вратата на всекидневната.

– Сигурно е Маргарет – каза Мод, а лицето ѝ беше порозовяло. Извика: – Ела в будоара, Маргарет!

Маргарет влезе и се поклони, като гледаше право в мен.

– Дойдох за подноса ви, ми... Ох! Мис Смит! Това ти ли си? Не бих могла да те различа от господарката, сигурна съм!

Тя се изчерви, а Мод, която стоеше в сянката на завесата на леглото, сложи ръка пред устата си и заприлича на малко момиче. Тресеше се от смях и тъмните ѝ очи блестяха.

– Представи си – каза тя, след като Маргарет си тръгна, – представи си, че и мистър Ривърс те сбърка с мен? Какво ще правим тогава?

Отново се засмя и се разтрепери. Взрях се в огледалото и се усмихнах.

Защото беше страхотно, нали, да те вземат за дама?

Това е нещо, което би искала майка ми.

А и аз така или иначе накрая щях да получа най-хубавите ѝ дрехи и бижута. Просто започвах да ги получавам по-рано от предвиденото. Задържах оранжевата рокля и докато тя беше при чичо си, седнах и отпуснах подгъва, както и горната част. Нямах намерение да навредя на себе си заради една талия от шестнайсет инча.

– Е, вече сме красиви, нали? – каза Мод, когато отидох да я взема. Стоеше и ме оглеждаше, а после оправи собствената си пола. – Прашна е – извика, – от лавиците на чичо ми! Ох! Тези книги, тези ужасни книги!

Беше готова да се разплаче и кършеше ръце.

Изтупах прахта и ми се прииска да ѝ кажа, че напразно се тормози. Можеше спокойно да бъде облечена в чувал. Можеше да бъде с лице на въглищар. Докато в банката имаше петнайсет хиляди на името на Мод Лили, Господина щеше да я желае.

Беше ужасно да я гледа човек, след като знае онова, което знаех аз, и да се преструва, че не знае нищо; ако ставаше дума за друго момиче, може би щеше да бъде комично. Попитах я:

– Лошо ли ви е, мис? Да ви донеса ли нещо? Да ви донеса ли малкото огледало, за да си погледнете лицето? – А тя отговори: – да ми е лошо ли? Просто ми е много студено и ходя, за да ми се сгрее кръвта. – И: – Да ми донесеш огледалото ли, Сю? Защо ми е огледало?

– Реших, че поглеждате към лицето си по-често, отколкото правите обикновено.

– Към собственото си лице! И защо ми е притрябвало да го гледам?

– Нямам представа, мис.

Знаех, че влакът на Господина пристига в Марлоу в четири часа и че бяха изпратили Уилям Инкър да го посрещне, така както го бяха изпратили за мен. В три часа Мод каза, че ще седне до прозореца и ще пошие, защото светлината там била силна. Разбира се, вече почти се беше стъмнило, но аз си замълчах. До хлопащите стъкла и плесенясалите торбички с пясък имаше малка тапицирана пейка; там беше много студено, но тя не мръдна от мястото час и половина, седеше, наметната с шал; трепереше, присвиваше очи над бодовете и поглеждаше крадешком към пътя, който водеше към къщата.

Мислех си "Да пукна, ако това не е любов" а ако наистина беше любов, значи влюбените бяха будали, и аз се радвах, че не съм влюбена.

Най-после тя допря пръсти до сърцето си и издаде приглушен вик. Беше видяла светлината, която идваше от двуколката на Уилям Инкър. Изправи се и се отдалечи от прозореца, застана до огъня и стисна ръце. После се чу шумът от копитата на коня върху чакъла. Попитах: – Дали е мистър Ривърс, мис? – Тя отвърна: – Мистър Ривърс ли? Толкова късно ли е вече? Ами предполагам, че е той. Колко ще се зарадва чичо ми!

Чичо ѝ се срещна с него първи. Тя каза: – Вероятно той ще изпрати някой да ме повика, за да поздравя мистър Ривърс. Как ми стои полата? Не трябваше ли да съм със сивата рокля?

Мистър Лили обаче не прати никой да я извика. Чувахме гласове и затварящи се врати в стаите под нас, но мина час, преди да дойде една прислужница, за да ни предаде, че мистър Ривърс е пристигнал.

– Настанихте ли мистър Ривърс в предишната му стая? – попита Мод.

– Да, мис.

– Мистър Ривърс е много изморен, предполагам, от пътуването?

Мистър Ривърс бил поносимо изморен и с нетърпение очаквал да види мис Лили с чичо ѝ на вечеря. Дотогава не мислел да я безпокои.

– Ясно – отвърна тя. После прехапа устна. Имала удоволствието да му съобщи, че посещението му в нейната всекидневна, преди да дойде време за вечеря нямало да я притесни...

Говори в продължение на минута и половина в този дух, като трудно намираше думите и се беше изчервила; най-накрая прислужницата разбра какво се искаше от нея и излезе от стаята. Нямаше я четвърт час. Когато се върна, водеше със себе си Господина.

Той пристъпи в стаята и отначало не ме погледна. Очите му бяха отправени към Мод. Каза:

– Мис Лили, вие сте така добра да ме приемете тук, мръсен и рошав от пътуването. Напълно във ваш стил!

Гласът му беше ласкав. Що се отнасяше до мръсотията, е, по него нямаше нито едно петънце; предполагам; че се беше качил бързо в стаята си и се беше преоблякъл. Косата му беше пригладена; а бакенбардите му бяха добре оформени. Носеше скромен малък пръстен на кутрето си; с изключение на него ръцете му бяха голи и много чисти.

Изглеждаше такъв, какъвто трябваше да бъде – красив, добронамерен господин. Когато най-после се обърна към мен, се усетих, че му се покланям, и почти се засрамих.

– Ето я и Сюзан Смит! – продължи той и огледа кадифената ми рокля, а устните му трепнаха и бяха готови да се разпънат в усмивка. – Със сигурност щях да си помисля, че е дама!

– Пристъпи към мен и ме хвана за ръката. Мод също се приближи. – Надявам се, че ти харесва в Брайър, Сю. Надявам се, че си доказала на новата си господарка, че си добро момиче.

Отвърнах:

– И аз се надявам, сър.

– Тя е много добро момиче – заяви Мод. – Наистина е много добро момиче.

Каза го нервно, с благодарност в гласа – така както някой човек би го казал на непознат, имайки предвид кучето си, ако се чувства длъжен да води разговор.

Господина ми стисна ръката, а после я пусна и продължи.

– Тя, разбира се, няма как да не е добра... смея да отбележа, че едно момиче няма как да не е добро, мис Лили, след като има за пример вас.

Руменината бе изчезнала от лицето ѝ. Сега отново се появи. – Вие сте прекалено любезен – отвърна тя.

Той поклати глава и прехапа устни. – Един джентълмен няма как да не бъде любезен – изрече тихо, – щом става въпрос за вас.

Бузите му бяха поруменели като нейните. Безспорно беше намерил начин да задържи дъха си, за да накара кръвта да нахлуе в лицето му. Не отделяше очи от нея; най-накрая тя го погледна и се усмихна, а после се засмя.

И тогава си помислих, за първи път, че е бил прав. Тя наистина беше красива, беше много руса и стройна, разбрах го, след като я видях да стои до него и да го гледа в очите.

Будали. Чу се големият часовник и двамата се стреснаха и извърнаха поглед един от друг. Господина каза, че я е задържал прекалено дълго. – Ще се видим на вечеря, надявам се, с чичо ви, нали?

– С чичо ми, да – тихо отвърна тя. Той ѝ се поклони, а после тръгна към вратата; когато почти беше излязъл от стаята, сякаш се сети за мен и изигра нещо като пантомима – потупа се по джобовете, търсейки монети. Извади един шилинг и ми махна с ръка да отида да го взема.

– Заповядай, Сю – каза. Повдигна ръката ми, сложи шилинга в нея и я стисна. Шилингът беше фалшив. – Всичко наред ли е? – попита тихо, за да не чуе Мод.

Отвърнах:

– О, благодаря ви, сър! – Поклоних се отново и намигнах. Оказа се, че това са две странни неща, ако трябва да ги правиш едновременно, и аз не бих ви препоръчала да опитвате, защото се опасявам, че намигването наруши равновесието ми при поклона, а поклонът попречи на намигването.

Не смятам обаче, че Господина забеляза. Той само се усмихна доволно, поклони се отново и излезе. Мод ме погледна, после отиде, без да каже нищо, в стаята си и затвори вратата; не знам какво е правила там. Седях, докато най-накрая тя ме извика, половин час по-късно, за да ѝ помогна да се преоблече за вечеря.

Седях и подхвърлях шилинга. "Е, помислих си, и фалшивите пари блестят като истинските."

Помислих си го с известно недоволство, без да знам защо.

През онази нощ тя остана един-два часа след вечерята и чете на чичо си и на Господина в гостната. Тогава още не бях виждала гостната. Знаех само с какво се занимава Мод, докато не бях с нея, от една случайна забележка на мистър Уей или на мисис Стайлс, докато се хранехме. Продължавах да прекарвам вечерите си в кухнята и в килера на мисис Стайлс; вечерите, общо взето, бяха доста скучни. Тази вечер обаче беше различна. Когато слязох долу, заварих Маргарет, която беше забила две вилици в едно огромно парче свински бут, и мисис Кейкбред, която държеше лъжица и го поливаше с мед. Печеният свински бут с глазура от мед, каза Маргарет, издавайки напред устните си, бил любимото ястие на мистър Ривърс. Било удоволствие, добави мисис Кейкбред, човек да готви за мистър Ривърс.

Мисис Кейкбред беше сменила старите си вълнени чорапи с черните копринени чорапи, които ѝ бях дала. Прислужниците си бяха сложили шапки с още повече къдрички. Чарлс, момчето, което точеше ножовете, беше сресало гладко косата си и си беше направило прав като острие път; седеше на столчето до огъня, подсвирквайки си, и мажеше с вакса единия от ботушите на Господина.

Чарлс беше на възрастта на Джон Врум, но беше рус, докато Джон бе мургав. Попита:

– Как ви се струва това, мисис Стайлс? Мистър Ривърс каза, че в Лондон човек можел да види слонове. Каза, че ги държали в кошари в парковете в Лондон, както ние държим овцете, и момчетата можели да платят шест пенса на някакъв мъж и да пояздят слон.

– Мили боже! – извика мисис Стайлс.

Беше закачила брошка на деколтето на роклята си. Брошката беше траурна и върху нея имаше много черни косми.

"Слонове!", помислих си. Господина се беше появил като петел в курник с накацали по прътите кокошки и ги беше накарал да се разхвърчат. Прислужниците казаха, че е красив. Казаха, че е по-добре възпитан от много херцози и че знае как да се отнася с тях. Казаха, че е чудесно за мис Мод, че един умен млад мъж като него отново е дошъл в къщата. Ако се бях изправила и им бях разкрила истината – че са глупачки и че мистър Ривърс е дявол в човешка форма, който се кани да се ожени за Мод и да ѝ открадне парите, а после да я държи под ключ в лудницата, надявайки се тя да умре там, ако се бях изправила и им бях казала всички тези неща, те никога нямаше да ми повярват. Щяха да си помислят, че съм луда.

Винаги биха повярвали на един джентълмен, а не на някой като мен.

Аз, разбира се, нямах намерение да им кажа подобно нещо. Запазих мислите си за себе си, а по-късно, докато ядяхме пудинга в килера ѝ, мисис Стайлс седеше и мълчаливо опипваше брошката си. Мистър Уей отнесе вестника в клозета. Беше му се наложило да сервира две хубави вина по време на вечерята на мистър Лили и беше единственият от всички нас, който не се радваше, че Господина е пристигнал.

Или поне аз самата смятах, че се радвам. "Радваш се, казах си, но не го знаеш. Ще го усетиш, когато се видиш насаме с него." Мислех си, че ще намерим начин да се срещнем след ден-два. Минаха обаче почти две седмици, преди да успеем да го направим. Защото, естествено, нямаше никаква причина да се мотая без Мод в онези части на къщата, в които прислужниците нямаха работа. Никога не видях стаята, в която спеше той, нито пък той някога дойде в моята. Пък и дните в Брайър минаваха по един и същи начин, сякаш бяха част от хода на някаква огромна механична играчка, в която нищо не можеше да бъде променено. Камбаната на къщата ни будеше сутрин, а после всеки започваше да се придвижва от една стая към друга, следвайки установения си маршрут, докато камбаната не го върнеше обратно в леглото през нощта. Сякаш в дъските на пода имаше издълбани улеи, по които се плъзгахме, набучени на пръчки. Сякаш отстрани на къщата имаше огромна ръчка и някаква огромна ръка я навиваше. От време на време, когато гледката, която се откриваше от прозореца, беше мрачна или сива заради мъглата, си представях тази ръчка и почти я чувах да се върти. Започнах да се страхувам какво щеше да се случи, ако въртенето престанеше.

Ето как му действа на човек животът на село.

Когато Господина пристигна, играчката сякаш подскочи. Лостовете изскърцаха, хората за секунда се разтресоха върху пръчките си, бяха издълбани няколко нови улея; после всичко продължи гладко както преди, но сцените се сменяха в различна последователност. Мод вече не ходеше при чичо си, за да му чете, докато той си води бележки, а си стоеше в стаите. Двете седяхме и шиехме или играехме на карти, или пък се разхождахме до реката или до тисовете и гробовете.

Що се отнася до Господина, той се събуждаше в седем часа и закусваше в леглото. Сервираше му Чарлс. В осем часа започваше да се занимава с картините на мистър Лили. Мистър Лили го наставляваше. Беше също толкова луд по картините, колкото и по книгите си и беше обзавел малка стая за Господина, в която той да работи – по-тъмна и по-задушна даже и от собствената му библиотека. Предполагам, че картините са били стари и много ценни. Никога не ги видях. Никой не ги беше виждал. Мистър Лили и Господина носеха ключовете у себе си и заключваха вратата на стаята винаги когато бяха вътре или когато излизаха от нея.

Двамата работеха до един часа, а после обядваха. Ние с Мод обядвахме сами. Хранехме се мълчаливо. Понякога тя не ядеше нищо, а само седеше и чакаше. После, в два без четвърт, донасяше принадлежностите за рисуване – моливи и бои, листове и картони и един дървен статив, и ги подреждаше много грижливо, винаги по един и същи начин. Не ми позволяваше да ѝ помагам. Ако паднеше някоя четка и аз я вдигнех, тя вземаше всичко – листовете, моливите, боите и статива – и отново го подреждаше.

Свикнах да не пипам. Свикнах само да гледам. А после и двете се ослушвахме, докато часовникът удареше два часа. След минута идваше Господина, за да ѝ предаде урока за деня.

В началото оставаха във всекидневната. Той слагаше круша, ябълка и кана за вода върху една маса, стоеше прав и кимаше, докато тя се опитваше да ги нарисува върху картона. Беше почти толкова сръчна с четката, колкото би била с лопатата, но Господина повдигаше цапаниците, които тя правеше, накланяше глава или присвиваше очи и казваше:

– Заявявам ви, мис Лили, че стилът ви започва да се оформя. – Или: – Колко по-добри са скиците ви в сравнение с миналия месец!

– Така ли смятате, мистър Ривърс? – отвръщаше, почервеняла, тя. – Тази круша не е ли малко дребна? Не трябва ли да поработя върху перспективата?

– Перспективата може би е леко неправилна – казваше той. – Но вие имате дарба, мис Лили, която надминава самата техника. Имате око за най-важното. Аз едва ли не се страхувам да се изправя пред вас! Страхувам се от онова, което бихте могли да откриете, ако насочите това око към мен.

Казваше нещо от този род с глас, който в началото беше силен, а после заглъхваше и ставаше нежен, задъхан и неуверен, а тя изглеждаше така, сякаш беше направена от восък и се беше приближила твърде близо до огъня. И отново се опитваше да нарисува плода. Този път крушата приличаше на банан. Тогава Господина казваше, че светлината е слаба, а четката е лоша.

– Само ако можех да ви заведа в Лондон, мис Лили, в собственото си ателие!

Това беше животът, който той беше измислил за себе си

– Живот на художник, обитаващ къща в Челси. Каза, че имал много прекрасни приятели, които били художници. Мод попита:

– И дами, които са художнички и ваши приятелки, така ли?

– Разбира се – отвърна той. – Защото мисля, че... – поклати глава, – е, моите схващания са особени и не се нравят на всеки. Ето тази линия – опитайте се да я нарисувате с малко повече увереност.

Приближи се до нея и сложи ръката си върху нейната. Тя обърна лице към него и попита:

– Няма ли да ми кажете какво мислите? Можете да говорите направо. Аз не съм дете, мистър Ривърс!

– Така е – отвърна тихо той и се взря в очите ѝ. А после се сепна и продължи: – В крайна сметка моето мнение е доста скромно. То засяга вас – вашия пол, и въпроси, свързани със сътворението. Има нещо, мис Лили, което според мен вашият пол трябва да притежава.

Тя преглътна и попита: – Какво е то, мистър Ривърс?

– Ами, свободата – кротко отвърна той – на моя пол.

Тя седеше неподвижно, а после се размърда. Столът ѝ изскърца, звукът като че ли я стресна и тя издърпа ръката си. Вдигна очи към огледалото, видя, че я гледам, и се изчерви; тогава Господина също вдигна очи и ги задържа върху нея, от което тя се изчерви още по-силно и сведе поглед. Той насочи погледа си към мен, а после отново към нея. Вдигна ръце към бакенбардите си и ги приглади.

Тя доближи четката до картината с плода и извика: – Ох!

Боята потече като сълза. Господина каза, че не трябва да се ядосва и че я е накарал да работи доста дълго. Приближи се до масата, взе крушата и я избърса. Мод държеше малко джобно ножче при четките и графитите; той го отвори и разряза крушата на три мокри резена. Даде един на нея, задържа един за себе си, изтръска последния от сока и ми го донесе.

– Почти е узряла, мисля – каза и намигна.

Приближи своя резен до устата си и го изяде на два пъти.

Крушата остави капки от мътен сок върху брадата му. Той си облиза замислено пръстите, аз също си облизах своите. Мод за първи път остави ръкавиците ѝ да се изцапат – седеше, допряла крушата до устната си, и отхапваше по малко от нея, а погледът ѝ беше мрачен.

Мислехме си за разни тайни. За истински и за фалшиви тайни. Тайните бяха прекалено много. Сега, когато се опитвам да си дам сметка кой какво знаеше, кой не знаеше нищо, кой знаеше всичко и кой беше мошеник, ми се налага да спра и да се откажа, защото ми се завива свят.

Най-накрая той каза, че тя би могла да се опита да рисува от натура. Веднага се досетих какво имаше предвид. Имаше предвид, че би могъл да я кара да излязат в парка, да я заведе до всички онези сенчести, уединени места и да нарече това обучение. Мисля, че и тя се досети.

– Смятате ли, че днес ще вали? – попита някак си притеснено; беше допряла лице до прозореца и се взираше в облаците. Беше краят на февруари и все още беше много студено, но така, както всеки в онази къща се напери, когато видя, че мистър Ривърс се е върнал, времето също сякаш се съвзе и стана по-приятно. Вятърът утихна и прозорците престанаха да хлопат. Небето вече беше седефено, а не сиво. Поляните позеленяха като билярдни маси.

Сутрин, докато се разхождахме с Мод, само ние двете, аз вървях до нея. Сега, естествено, тя вървеше с Господина: той ѝ подаваше ръката си и след престорено колебание тя я хващаше; според мен не ѝ беше трудно да я държи, понеже беше свикнала да държи моята. Вървеше доста сковано, но той умело намираше начин да я притегли към себе си. Навеждаше се, за да може главата му да се доближи до нейната. Правеше се, че изтупва прахта от яката ѝ. В началото между тях имаше разстояние, но малко по малко то изчезваше – най-накрая ръкавът му започваше да се търка в нейния крак, а полата ѝ се усукваше около панталоните му. Виждах всичко това, защото вървях след тях. Носех чантата с боите и четките, дървения статив и столчето. Понякога те се отдалечаваха от мен и като че ли съвсем ме забравяха. Тогава Мод се сещаше, че съм зад тях, обръщаше се и казваше:

– Колко си добра, Сю! Нямаш нищо против разходката, нали? Мистър Ривърс смята, че има още само четвърт миля до мястото.

Мистър Ривърс непрекъснато смяташе така. Караше я да обикаля бавно из парка, твърдейки, че търси пейзажи, които тя да нарисува, но всъщност я държеше близо до себе си и ѝ говореше шепнешком, а аз трябваше да ги следвам с всичките им принадлежности.

Разбира се, те можеха да се разхождат, тъй като аз бях с тях. Трябваше да наблюдавам Господина и да се погрижа той да се държи прилично.

Наблюдавах го зорко. Наблюдавах и нея. Понякога тя хвърляше поглед към лицето му, но по-често очите ѝ бяха сведени към земята или се насочваха към някое цвете или листо, или пък към пърхаща птица, която беше привлякла вниманието ѝ. И докато тя правеше това, той се завърташе леко настрани, улавяше погледа ми и ми се усмихваше дяволито, когато обаче тя отново обръщаше очи към него, лицето му се изглаждаше.

Ако го бяхте видели, щяхте да се закълнете, че той я обича.

Ако я бяхте видели, щяхте да се закълнете, че тя го обича.

На нея обаче ѝ личеше, че се страхува от собственото си пърхащо сърце. Той нямаше как да пришпорва нещата. Никога не я докосваше, освен когато я оставяше да се облегне на него и когато направляваше ръката ѝ, докато тя рисуваше. Навеждаше се, за да я гледа как потапя четката в боите, дъхът му се сливаше с нейния, а косите им се оплитаха, но когато се приближаваше малко повече, тя се свиваше. Тя не си сваляше ръкавиците.

Най-сетне той откри онова място до реката и тя започна да рисува пейзажа, добавяйки все повече и повече тъмни тръстики всеки ден. Вечер седеше в гостната и четеше на него и на мистър Лили. После си лягаше неспокойна в леглото; понякога вземаше сироп за сън и от време на време трепереше в съня си.

Когато правеше така, аз слагах ръцете си върху нея и тя се отпускаше.

Успокоявах я заради Господина. Впоследствие той искаше от мен да я изнервям, но в момента я успокоявах, грижех се да бъде спретната, с много хубави дрехи. Поливах ѝ косата с оцет и я разресвах до блясък. Господина идваше във всекидневната ѝ, оглеждаше я и ѝ се покланяше. А когато каза: "Мис Лили, според мен с всеки изминал ден лицето ви става все по-мило!" аз бях сигурна, че говори искрено. Бях обаче сигурна също така, че го каза като комплимент не за нея, понеже тя не беше направила нищо, а за мен, понеже заслугата беше моя.

Мислех си разни такива неща. Той не можеше да говори открито, но си служеше умело с очите и с усмивката си, както вече споменах. И двамата чакахме да се появи възможност да поговорим насаме и тъкмо когато изглеждаше така, сякаш такава възможност никога няма да се появи, стана тъкмо обратното – Мод, с присъщата си наивност, ни я предостави.

Защото тя го видя една сутрин, много рано, от прозореца на стаята си. Застана до стъклото, допря глава до него и каза:

– Ето го мистър Ривърс, виж, разхожда се по поляната.

Отидох и застанах до нея, а той действително беше там, крачеше бавно по тревата и пушеше цигара. Слънцето, което все още беше съвсем ниско на хоризонта, правеше сянката му много дълга.

– Висок е, нали? – отвърнах, поглеждайки с крайчето на окото си към Мод. Тя кимна. От дъха ѝ стъклото се замъгли и тя го избърса. После извика: – Ох! – Сякаш той се беше препънал. – Ох! Мисля, че цигарата му загасна. Горкият мистър Ривърс!

Той изучаваше тъмния край на цигарата си и духаше, за да я разпали; после пъхна ръка в джоба на панталоните си – търсеше кибрит. Мод отново избърса с рязко движение стъклото на прозореца.

– А дали ще успее да я запали? – каза. – Дали има кибрит? О, едва ли! А и часовникът удари седем и половина преди двайсет минути. Скоро трябва да отиде при чичо ми. Не, няма кибрит, във всички тези джобове...

Погледна ме и започна да кърши ръце, сякаш сърцето ѝ щеше да се пръсне.

Отвърнах:

– Той няма да умре от това, мис.

– Горкият мистър Ривърс! – повтори тя. – Ох, Сю, ако си достатъчно бърза, можеш да му занесеш кибрит. Виж, прибира цигарата. Колко тъжен изглежда!

Ние нямахме кибрит. Маргарет го държеше в престилката си. Когато обясних на Мод, тя отвърна:

– Тогава му занеси свещ! Занеси му нещо! Вземи един въглен от камината! Ох, не можеш ли да побързаш? И в никакъв случай не му казвай, че аз съм те изпратила!

Можете ли да повярвате, че тя ме накара да направя това? Да се препъвам по стъпалата с маша с горящ въглен, за да може един мъж да изпуши сутрешната си цигара? Можете ли да повярвате, че го направих? Е, все пак бях прислужница и бях длъжна да се подчиня. Господина ме видя да се приближавам по тревата към него, забеляза какво нося и се засмя.

Казах:

– Е, добре. Тя ме изпрати с това нещо, за да си запалите цигарата с него. Давайте си вид, че се радвате, тъй като тя гледа. Ако искате обаче, можете да се престорите, че ви е безразлично.

Той не си помръдна главата, но вдигна очи към прозореца ѝ.

– Какво добро момиче е! – възкликна.

– Прекалено добра е за вас, убедена съм.

Той се усмихна. Но се усмихна така, както един господин би трябвало да се усмихва на прислужница, и лицето му стана любезно. Представих си как Мод гледа надолу и диша учестено върху стъклото. Той попита тихо:

– Добре ли вървят нещата за нас, Сю?

– Доста добре – отвърнах.

– Мислиш ли, че тя ме обича?

– Да. О, да.

Той извади сребърна табакера и повдигна една цигара.

– Но не ти го е казала, нали?

– Не е нужно да ми го казва.

Той се наведе над въглена.

– Тя вярва ли ти?

– Сигурно ми вярва. Няма на кого друг да вярва.

Той дръпна от цигарата, а после изпусна дима с въздишка. Димът оцвети в синьо студения въздух. Той заяви:

– Тя е наша.

Отстъпи леко назад, а после ми даде знак с очи; разбрах какво иска, пуснах въглена на поляната, а той се наведе, за да ми помогне да го вдигна.

– Нещо друго? – попита.

Разказах му шепнешком за сиропа за сън и за страховете ѝ от собствените ѝ сънища. Той слушаше усмихнат и през цялото време се мъчеше да вдигне с машата въглена; най-сетне успя, изправи се, сложи ръцете ми върху дръжката ѝ и ги стисна силно.

– Това за сиропа и за сънищата е добре – каза тихо. – Те ще ни помогнат по-нататък. Но знаеш ли засега какво трябва да правиш? Трябва да я наблюдаваш зорко. Трябва да я накараш да те обикне. Тя е нашият малък скъпоценен камък, Сю. Скоро ще я изтръгна от обкова ѝ и ще я превърна в пари. Дръж машата ето така – продължи той с нормален глас. Мистър Уей се беше приближил до входната врата на къщата, за да види защо е отворена. – Ето така, за да не падне въгленът и да изгори килимите на мис Лили...

Поклоних му се и той се отдалечи от мен, а после, докато мистър Уей излизаше навън, за да се поразтъпче, да погледне към слънцето, да бутне назад перуката си и да се почеше под нея, прошепна за последен път:

– Залагат за теб на Лант стрийт. Мисис Съксби заложи пет лири, че ще успееш. Поръча ми да те целуна вместо нея.

Сви устни за безмълвна целувка, пъхна цигарата между тях и отново издиша син дим. После се поклони. Косата му падна върху яката му. Той вдигна бялата си ръка, за да я прибере зад ухото.

Видях как мистър Уей го изгледа, застанал на стъпалото, така както гледаха лошите момчета в Бъроу, сякаш не беше съвсем сигурен какво най-много му се иска да направи: да му се присмее или да му изкара въздуха с юмрук. Изражението на Господина обаче продължаваше да бъде невинно. Той само повдигна лице към слънцето и се протегна, за да може Мод да го види по-добре от сенките в стаята си.

Оттогава тя всяка сутрин стоеше и го гледаше как се разхожда и пуши цигарата си. Стоеше до прозореца с лице, притиснато до стъклото, а стъклото оставяше червен кръг върху челото ѝ – идеален тъмночервен кръг върху бледото ѝ лице. Приличаше на петно върху бузата на момиче, което има треска. Струваше ми се, че петното става все по-тъмно и по-страшно с всеки изминал ден.

Сега тя наблюдаваше Господина, а аз наблюдавах двамата; и тримата очаквахме бурята да се разрази.

Мислех си, че това може да отнеме две седмици или три. Вече обаче бяха изминали две седмици и ние не бяхме стигнали доникъде. После изминаха още две и нямаше никаква промяна. Оказа се, че тя умее да чака, а в къщата всичко вървеше прекалено гладко. Тя изскачаше леко от собствения си улей, за да бъде по-близо до Господина, а той се измъкваше от своя, за да бъде по-близо до нея, което просто създаваше нови улеи, по които те можеха да се плъзгат.

На нас двамата с Господина ни беше необходимо целият този спектакъл да се срине. Необходимо ни беше тя да стане доверчива, за да мога да ѝ помогна да постигне онова, което иска. Но макар и да правех хиляди намеци – например какъв любезен господин е мистър Ривърс, колко е красив и възпитан, колко много го харесва чичо ѝ, колко много го харесва тя и колко много я харесва той и ако някоя дама въобще възнамеряваше да се омъжи, не мислеше ли тя самата, че джентълмен като мистър Ривърс би могъл да бъде най-подходящият за тази работа?, макар и да ѝ давах хиляди шансове да отвори сърцето си, тя не се възползва от нито един от тях. Времето отново се застуди, а после се затопли. Дойде март. После наближи април. До месец май всичките картини на мистър Лили щяха да бъдат подредени в албуми и Господина щеше да си замине. Тя обаче все още не бе казала нищо, а той се въздържаше да я притиска, понеже се боеше, че една погрешна стъпка би я изплашила.

Аз ставах неспокойна, докато чаках. И Господина ставаше неспокоен. Всички се бяхме изнервили като копои. Мод седеше и се въртеше часове наред, а когато часовникът биеше, се стряскаше, от което се стрясках и аз, а щом станеше време Господина да я извика, потреперваше и се мъчеше да долови стъпките му. После се чуваше почукването му и тя скачаше или изпищяваше, или пък изпускаше чашата си и я счупваше. През нощта лежеше сковано с отворени очи или се въртеше и говореше в съня си.

И всичко това от любов! Никога не бях виждала подобно нещо. Мислех си как би се развила подобна история в Бъроу.

Мислех си за всички неща, които едно момиче обикновено би направило, ако харесва някой мъж, за когото предполага, че също я харесва.

Мислех си как бих постъпила аз, ако някой мъж като Господина ме харесваше.

Мислех си, че вероятно трябва да я дръпна настрана и да ѝ кажа, така както едно момиче би казало на друго момиче.

После си мислех, че тя може би ще сметне, че съм груба. Което е малко странно на фона на онова, което се случи впоследствие.

Но първо се случи нещо друго. Бурята най-сетне се разрази. Спектакълът се срина и се оказа, че чакането си е струвало.

Тя му позволи да я целуне.

Не по устните, а на едно друго, общо взето, по-хубаво място.

Знам, защото видях.

Случи се до реката през първия ден от месец април. Бремето беше прекалено топло за тази част от годината. Слънцето грееше ярко в сивото небе и всичко разправяха, че ще има гръмотевична буря.

Тя беше облякла жакет и наметало върху роклята си, а времето беше горещо. Извика ме и ме накара да ѝ махна наметалото, а после и жакета. Седеше до картината с тръстиките, а Господина беше до нея, наблюдаваше и се усмихваше. Тя примигваше заради слънцето и от време на време вдигаше ръка към очите си. Ръкавиците ѝ бяха изцапани с боя, върху лицето ѝ също имаше боя.

Въздухът беше лепкав, топъл и тежък, но почвата беше студена: все още беше пропита с мраза на зимата и с влагата на реката. Тръстиките миришеха на гнило. Чуваше се някакъв звук, сякаш от железарска пила, за който Господина каза, че идвал от жабите. Имаше дългокраки паяци и буболечки. Имаше някакъв храст, обсипан със стегнати едри мъхести пъпки.

Седях зад храста, облегната на обърнатата с дъното нагоре лодка: Господина я беше занесъл там заради мен, на завет до стената. Лодката беше далече от него и от Мод – толкова далече, колкото беше посмял да я сложи. Пазех кошницата с питките от паяците. Това беше мое задължение, докато Мод рисуваше, а Господина я наблюдаваше усмихнат и понякога слагаше ръката си върху нейната.

Докато тя рисуваше, странното горещо слънце се спусна надолу, сивото небе започна да се обагря в червено, а въздухът стана още по-лепкав. И тогава съм заспала. Спях и сънувах Лант стрийт, сънувах мистър Ибс до мангала; той си изгори ръката и извика. Викът му ме събуди. Подскочих от лодката и за секунда не знаех къде се намирам. После се огледах.

Мод и Господина не се виждаха никъде. Столчето ѝ си беше на мястото, както и ужасната рисунка. Там бяха и четките – една беше паднала на земята, както и боите. Приближих се и вдигнах четката. Помислих си, че в крайна сметка е напълно в стила на Господина да я върне обратно в къщата и да ме остави да се прибера след тях, плувнала в пот, с всичките неща. Не можех обаче да си представя, че тя би тръгнала сама с него. Едва не се уплаших за нея. Едва не се почувствах като истинска прислужница, която се безпокои за господарката си.

А после чух гласа ѝ, който шепнеше. Повървях малко и ги видях.

Не бяха отишли далече, просто бяха продължили по брега, където реката завиваше покрай стената. Не ме чуха, когато стигнах до тях, нито се огледаха. Сигурно бяха вървели покрай тръстиките, а после вероятно той най-накрая беше говорил с нея. Беше говорил с нея за първи път без мен, за да не го чуя; чудех се какво ѝ беше казал, за да я накара да се облегне по този начин на него. Главата ѝ лежеше върху яката му. Полата ѝ се беше повдигнала отзад почти до коленете. Тя обаче държеше лицето си извърнато от неговото. Ръцете ѝ висяха до тялото ѝ като ръцете на кукла. Той движеше устата си по косата ѝ и шепнеше.

После, докато стоях и ги наблюдавах, вдигна едната от отпуснатите ѝ ръце, свали бавно ръкавицата от нея и целуна голата ѝ длан.

Знаех, че с това я е спечелил. Стори ми се, че той въздъхна. Стори ми се, че и тя въздъхна – видях я как се отпусна още повече върху него, а после потрепери. Полата ѝ се повдигна още по-нагоре и откри края на чорапите ѝ и белите ѝ бедра.

Въздухът беше лепкав като захарен сироп. Роклята ми се беше намокрила на местата, където ме стискаше. Железен крак би се изпотил, ако беше облечен с рокля в такъв ден. Мраморно око би се завъртяло в орбитата си, за да гледа, както правех аз. Не можех да откъсна поглед от тях. Неподвижността им – ръката ѝ, толкова бледа върху брадата му, ръкавицата ѝ, която все още бе запретната до кокалчетата, повдигнатата ѝ пола, сякаш ме беше омагьосала. Стърженето на жабите беше станало още по-силно. Реката се плъзгаше като език сред тръстиките. Докато ги наблюдавах, той наведе глава и отново я целуна нежно.

Би трябвало да се радвам, че го виждам да го прави. Но аз не се радвах, а си представях как бакенбардите му се търкат в дланта ѝ. Мислех си за гладките ѝ бели пръсти, за меките ѝ бели нокти – същата сутрин ги бях подрязала. Бях я облякла и я бях сресала. Бях я поддържала спретната и се бях грижила за външността ѝ заради този момент. Бях правила всички тези неща заради Господина. Сега обаче на фона на тъмния цвят на палтото и на косата му тя изглеждаше толкова тънка, толкова крехка, толкова бледа, че си помислих, че ще се счупи. Помислих си, че той би могъл да я погълне или да я нарани.

Обърнах се. Усещах много силно горещината на деня, лепкавостта на въздуха, зловонието на тръстиките. Обърнах се и тихо се промъкнах до мястото, където беше картината. След минута се чу гръмотевица, а след още една – шум от вееща се пола, а после Мод и Господина се показаха, забързани, иззад извивката на стената. Тя го беше хванала под ръка, ръкавиците ѝ бяха закопчани, погледът ѝ беше забит в земята.

Той беше сложил ръка върху пръстите ѝ, а главата му беше наведена. Щом ме зърна, погледът му стана многозначителен. Извика:

– Сю! Не искахме да те будим. Тръгнахме да се поразходим и се загубихме, докато се взирахме в реката. Светлината изчезна съвсем и според мен ще завали. Носиш ли палто за господарката си?

Не отговорих. Мод също мълчеше и гледаше в краката си. Сложих ѝ наметалото, а после взех рисунката и боите, столчето и кошницата и минах след нея и Господина през портата в стената обратно към къщата. Мистър Уей ни отвори вратата. Докато я затваряше, отново се чу гръмотевица. После дъждът започна да пада на големи, тъмни като петна капки.

– Точно навреме – каза тихо Господина, погледна към Мод и ѝ позволи да си освободи ръката.

Това беше ръката, която той беше целунал. Тя сигурно все още усещаше устните му върху нея, защото я видях как се извърна от него, а после я вдигна към гърдите си и я погали с пръсти.

5

Валя през цялата нощ. Образуваха се реки от вода, които потекоха под вратите на мазетата и заляха кухнята, пивоварната и килерите. Трябваше да приключим набързо с вечерята, за да могат мистър Уей и Чарлс да сложат чували върху пода. Стояхме с мисис Стайлс до един прозорец на задното стълбище и наблюдавахме подскачащите дъждовни капки и светкавиците. Тя разтриваше ръцете си и се взираше в небето.

– Горките моряци, които са в открито море – каза.

Качих се в стаите на Мод по-рано от обичайното; седях в мрака, а когато дойде, в първия миг тя не разбра, че съм там: постоя права и сложи ръце върху лицето си.

После отново проблесна светкавица, тя ме видя и подскочи.

– Тук ли си? – попита.

Очите ѝ изглеждаха големи. Преди да дойде, беше с чичо си и с Господина. Помислих си: "Сега ще ми каже" . Тя обаче стоеше и ме гледаше, а когато изтрещя гръмотевицата, се обърна и се отдалечи. Влязох с нея в спалнята ѝ. Докато я събличах, тя стоеше отпусната, както беше стояла в прегръдките на Господина, и държеше ръката, която той беше целунал, леко встрани от тялото си, сякаш я пазеше. После лежеше съвсем неподвижно в леглото, но от време на време повдигаше глава от възглавницата. Откъм един от таваните се долавяше равномерен звук от падащи капки. – Чуваш ли дъжда? – попита, а после продължи с по-тих глас: – Гръмотевиците заглъхват...

Мислех си за мазетата, които се пълнеха с вода. Мислех си за моряците, които бяха в открито море. Мислех си за Бъроу. От дъжда къщите в Лондон скърцат. Чудех се дали мисис Съксби лежи в леглото, докато влажната къща скърца около нея, и си мисли за мен.

"Три хиляди лири! О, боже!" беше възкликнала тя.

Мод отново повдигна глава и затаи дъх. Затворих очи. "Най-после", помислих си.

Но в крайна сметка тя не каза нищо.

Когато се събудих, дъждът беше спрял и къщата беше тиха. Мод лежеше бледа като мляко; пристигна закуската ѝ, но тя я бутна настрана и не пожела да я изяде. Говореше тихо, без да казва нищо съществено. Не изглеждаше, нито се държеше като влюбена. Надявах се обаче, че скоро ще каже нещо, от което да проличи, че е влюбена. Предположих, че чувствата ѝ са я замаяли.

Тя наблюдаваше, както винаги, Господина, докато той се разхождаше и пушеше, а после, когато той отиде при мистър Лили, каза, че тя самата искала да се поразходи. Слънцето беше слабо. Небето отново беше посивяло, а земята беше покрита с нещо, което приличаше на локви от разтопено олово. Въздухът беше толкова измит и свеж, че ми действаше потискащо. Отидохме обаче както обикновено до гората и до ледницата, а после до параклиса и до гробовете. Когато стигнахме до гроба на майка ѝ, тя седна до него и се взря в камъка. Беше потъмнял от дъжда. Тревата между гробовете беше рехава и смачкана. Две-три големи черни птици се разхождаха предпазливо около нас и търсеха червеи. Наблюдавах ги как кълват. После вероятно съм въздъхнала, защото Мод ме погледна и лицето ѝ, което дотогава беше строго от мръщенето, стана мило. Каза:

– Тъжна си, Сю.

Поклатих глава.

– Според мен си тъжна – повтори тя. – Аз съм виновна. Непрекъснато те водя на това самотно място, мислейки единствено за себе си. Но ти знаеш какво е да получаваш майчина обич, а после да я загубиш.

Извърнах очи.

– Всичко е наред – отвърнах. – Няма нищо.

Тя добави:

– Ти си смела...

Мислех си за майка си, която беше умряла, без да трепне, на бесилката, и изведнъж ми се прииска – дотогава не ми се беше случвало – да е била обикновено момиче, умряло по нормален начин. Сякаш Мод се досети какво мисля и тихо попита:

– И от какво, не се притесняваш, че те питам, нали? , от какво е умряла майка ти?

Помислих малко. Най-накрая отвърнах, че е глътнала карфица и се е задушила.

Аз наистина познавах една жена, която беше умряла по този начин. Мод ме погледна втренчено и сложи ръка на гърлото си. После погледна към гроба на майка си.

– Как би се чувствала – попита тихо, – ако ти ѝ беше дала карфицата?

Въпросът ми се стори странен, но аз, разбира се, вече бях свикнала тя да говори странни неща. Отговорих ѝ, че щях да се чувствам много засрамена и тъжна.

– Така ли? – попита тя. – Беше ми интересно да разбера. Защото моето раждане е убило майка ми. Чувствам се виновна за смъртта ѝ, така както бих се чувствала виновна, ако я бях наръгала със собствената си ръка!

Погледна странно пръстите си, по чиито върхове беше полепнала червена кал. Отвърнах:

– Това са глупости. Кой ви е накарал да мислите така? Този, който го е направил, би трябвало да съжалява.

– Никой не ме е накарал да мисля така – каза тя. – Сама си го помислих.

– Толкова по-зле, понеже вие сте умна и би трябвало да сте наясно. Нима може едно момиче да си попречи да бъде родено?

– Иска ми се някой да ме беше спрял! – отвърна тя. Почти извика, докато изричаше думите. Една от черните птици излетя между надгробните камъни и крилете ѝ зацепиха въздуха, сякаш някой изтупваше килим през някакъв прозорец. Обърнахме глави, за да я видим как лети, а когато отново погледнах към Мод, очите ѝ бяха пълни със сълзи.

Помислих си: "Защо трябва да плачеш? Ти си влюбена, влюбена си". Опитах се да ѝ го припомня.

– Мистър Ривърс – започнах. Тя чу името и се разтрепери.

– Погледни небето – каза ми бързо. Небето беше притъмняло. – Мисля, че отново ще има гръмотевици. Пак заваля, виж!

Затвори очи и остави дъжда да пада върху лицето ѝ, – само след миг вече не можех да различа дъждовните капки от сълзите. Приближих се до нея и я докоснах по ръката.

– Загърнете се с наметалото – отвърнах. Дъждът вече валеше силно на едри капки. Тя ме остави да ѝ сложа качулката и да я завържа, както би направило малко дете, – мисля, че ако не я бях дръпнала от гроба, щеше да остане там, докато подгизне цялата. Но аз я поведох и двете стигнахме, препъвайки се, до вратата на малкия параклис. Вратата беше заключена с ръждясала верига и катинар, но над нея имаше навес от изгнило дърво. Дъждът блъскаше по дървото и го караше да трепери. Подгъвите на полите ни бяха потъмнели от водата. Стояхме близо една до друга с рамене, опрени плътно до вратата на параклиса, а дъждовните капки падаха отвесно като стрели. Хиляда стрели и едно клето сърце. Тя каза:

– Мистър Ривърс ми предложи да се омъжа за него, Сю.

Изрече го с равен глас подобно на момиче, което разказва урок. Макар че бях чакала толкова дълго да чуя това, когато ѝ отговорих, думите ми прозвучаха също толкова мрачно, колкото и нейните. Отвърнах:

– О, мис Мод, много се радвам!

Между лицата ни падна една дъждовна капка.

– Наистина ли? – попита тя. Бузите ѝ бяха мокри, а косата ѝ беше полепнала по тях. – В такъв случай – продължи отчаяно – съжалявам. Защото му отказах. Как бих могла да се съглася? Чичо ми... чичо ми никога няма да ми разреши. Има още четири години, докато стана на двайсет и една. Как бих могла да помоля мистър Ривърс да чака толкова дълго?

Ние, разбира се, се бяхме досетили, че тя ще си помисли това. Надявахме се да стане така, понеже, мислейки си го, щеше да бъде по-склонна да избяга и да се омъжи тайно. Попитах предпазливо:

– Сигурна ли сте за чичо си?

Тя кимна.

– Той не би се лишил от мен, докато все още има книги, които да бъдат четени и описвани, а тях винаги ще ги има! На всичко отгоре е горд. Знам, че мистър Ривърс е от добро семейство, но...

– Но чичо ви ще сметне, че не е достатъчно богат, така ли?

Тя прехапа устна.

– Боя се, че ако чичо ми знаеше, че мистър Ривърс е поискал ръката ми, щеше да го отпрати от къщата. Но той така или иначе трябва да си замине, когато си свърши работата! Трябва да си замине... – Гласът ѝ потрепери. – И как ще го виждам тогава? Как е възможно сърцето ти да издържи на такова нещо в продължение на четири години?

Тя покри лицето си с ръце и се разплака силно. Раменете ѝ подскачаха. Беше ужасно да я гледа човек. Казах:

– Не бива да плачете. – Докоснах бузата ѝ и махнах мократа коса от нея. Повторих: – Наистина, мис, не бива да плачете. Мислите ли, че мистър Ривърс ще се откаже от вас? Как би могъл? Вие сте всичко за него. Чичо ви ще си промени намерението, когато разбере.

– Моето щастие не е важно за него – отвърна тя. – Важни са само книгите му! За него аз съм като книга. Не съм създадена, за да бъда вземана, докосвана и харесвана. Създадена съм да остана в мъждива светлина завинаги!

Никога не я бях чувала да говори толкова тъжно. Казах:

– Вашият чичо ви обича, сигурна съм. Но мистър Ривърс ... – думите заседнаха на гърлото ми и аз се закашлях.

– Мистър Ривърс също ви обича.

– Наистина ли смяташ, че ме обича, Сю? Вчера говореше толкова страстно, край реката, докато ти спеше. Разказа ми за Лондон, за къщата си, за ателието, каза, че копнее да ме заведе там не като своя ученичка, а като своя съпруга. Каза, че не може да мисли за нищо друго. Каза, че смята, че чакането ще го убие! Дали е искрен, Сю?

Тя очакваше отговора ми. Помислих си: "Той не лъже, изобщо не лъже – обича я заради парите ѝ. Според мен наистина ще умре, ако ги загуби". Отвърнах:

– Знам го със сигурност, мис.

Тя погледна към земята.

– Но какво би могъл да направи?

– Да попита чичо ви.

– Не бива!

– В такъв случай – поех си дъх аз – трябва да намерите друг начин. – Тя замълча, но завъртя глава. – На всяка цена.

– Тя отново не каза нищо. – Няма ли друг начин, по който да постъпите?

Тя вдигна очи към моите и примигна, за да спре сълзите си. Огледа се тревожно наляво и надясно, а после се приближи малко повече до мен. Прошепна:

– Нали няма да кажеш на никого, Сю?

– Да кажа какво, мис?

Тя отново примигна, колебаейки се:

– Трябва да ми обещаеш, че няма да кажеш. Трябва да се закълнеш!

– Заклевам се! – отвърнах. – Заклевам се! – През цялото време си мислех: "Хайде, изречи го!", защото беше ужасно да я гледам как се бои да издаде тайната си, след като знаех каква е тази тайна.

После тя наистина го изрече:

– Мистър Ривърс – гласът ѝ бе по-тих от всякога – казва, че можем да заминем през нощта.

– През нощта! – възкликнах.

– Казва, че можем да се оженим тайно. Казва, че тогава чичо може да се опита да ме върне обратно, макар и да смята, че едва ли би го направил. Не и след като съм станала... негова съпруга.

Когато изрече думата, лицето ѝ пребледня – видях как кръвта се отдръпна от бузите ѝ. Погледна към камъка върху гроба на майка си. Отвърнах:

– Трябва да следвате сърцето си, мис.

– Не съм сигурна. В крайна сметка не съм сигурна. Но да го обичам и после да го загубя! – Погледът ѝ стана странен.

Попитах:

– Обичате го, нали?

Тя се обърна леко, но продължаваше да изглежда странно и да мълчи. А после каза:

– Не знам.

– Не знаете ли? Как е възможно да не знаете такова нещо? Не бие ли силно сърцето ви, когато го видите, че идва? Не се ли вълнувате, когато чувате гласа му, не се ли разтрепервате от докосването му? Не го ли сънувате нощем?

Тя прехапа пълната си устна.

– И тези неща означават, че го обичам, така ли?

– Естествено! Какво друго биха могли да означават?

Тя не отговори, а затвори очи и потрепери. Доближи ръцете си една до друга и отново погали онова място върху дланта си, до което предишния ден той беше допрял устните си.

Чак сега забелязах, че тя не галеше плътта, а я търкаше. Не пазеше целувката. Усещаше устата му като изгаряне, като сърбеж, като цепленка и се мъчеше да изтрие спомена за нея.

Тя въобще не го обичаше, а се страхуваше от него.

Поех си дъх. Тя отвори очи и улови погледа ми.

– Какво ще правите? – попитах шепнешком.

– Какво мога да направя? – Тя потрепери. – Той ме желае. Предложи ми. Възнамерява да се ожени за мен.

– Бихте могли... да му откажете.

Тя примигна, сякаш не можеше да повярва на думите ми. И аз не можех да повярвам.

– Да му откажа ли? – попита бавно тя. – Да кажа "не"? – Изражението на лицето ѝ се промени. – И да гледам от прозореца как си заминава? Или може би когато той тръгва, аз ще съм в библиотеката на чичо си, където прозорците са затъмнени, и въобще няма да го видя, че си заминава? А после, а после... О, Сю, не мислиш ли, че после ще се чудя какъв би могъл да бъде животът ми? Смяташ ли, че някой друг мъж ще дойде на гости и ще ме желае поне наполовина толкова силно, колкото него? Какъв избор имам?

Погледът ѝ беше толкова втренчен и толкова празен, че аз се сепнах. Замълчах за миг и се взрях в дървената врата, до която бяхме застанали, в ръждясалата верига, която я държеше затворена, и в катинара. Катинарът е най-простата ключалка. Най-сложните са онези, с които търговците пазят стоката си. Те са дяволски трудни за разбиване. Знам го от мистър Ибс. Затворих очи и видях лицето му, а после и лицето на мисис Съксби. "Три хиляди лири!" Поех си дъх, погледнах отново към Мод. Отвърнах:

– Омъжете се за него, мис. Не чакайте чичо ви да ви разреши. Мистър Ривърс ви обича, а любовта и на мравката път прави. С времето ще започнете да го харесвате. А дотогава заминете с него тайно и правете всичко, което той ви казва.

За секунда тя изглеждаше нещастна, сякаш се беше надявала да чуе всичко друго, но не и това, но само за секунда. После лицето ѝ се проясни.

– Добре. Ще го направя. Но не мога да тръгна сама. Не бива да ме оставяш да замина с него съвсем сама. Трябва да дойдеш с мен. Кажи ми, че ще дойдеш. Кажи ми, че ще дойдеш и ще ми бъдеш прислужница в новия ми живот, в Лондон!

Отвърнах, че ще го направя. Тя се изсмя високо и нервно, а после, тъй като беше плакала и беше останала без сили, едва не ѝ се зави свят. Говореше за къщата, която ѝ бе обещал Господина, за модните дрехи в Лондон, които щях да ѝ помогна да избере, и за каретата, с която щеше да разполага. Каза, че ще ми купи красиви рокли. Каза, че повече няма да ме нарича своя прислужница, а компаньонка. Каза, че ще наеме прислужница и за мен.

– Защото ще съм много богата – заяви лековерно, – след като се омъжа, нали?

Потрепери, усмихна се и ме стисна за ръката, а после ме притегли към себе си и доближи главата си до моята. Бузата ѝ беше студена и гладка като перла. Косата ѝ блестеше от дъждовните капки. Мисля, че плачеше. Аз обаче не се отдръпнах, за да се опитам да разбера дали плаче. Не исках да види лицето ми. Мисля, че погледът ми беше ужасен.

През онзи следобед тя подреди рисунките си както обикновено, но четките и боите останаха сухи. Господина дойде във всекидневната ѝ, бързо се приближи и застана пред нея, сякаш копнееше да я дръпне към себе си, но не смееше. Назова я по име – не мис Лили, а Мод. Изрече името с тих, пламенен глас. Тя се разтрепери, поколеба се, а после кимна. Той въздъхна дълбоко, стисна я за ръката и падна на колене пред нея; помислих си, че малко пресилва нещата, а и тя сякаш изпитваше съмнение. Тя каза: – Не, не тук! – Хвърли бърз поглед към мен, а той, след като видя лицето ѝ, отвърна: – Можем да се държим съвсем свободно пред Сю, нали? Ти си ѝ казала? Тя знае всичко? – Обърна се към мен и поклати измъчено глава, сякаш очите го боляха, когато гледаше към всяко друго нещо, освен към нея. – Ах, Сю, ако някога си била приятелка на господарката си, бъди и сега нейна приятелка! Ако някога си гледала с умиление на глупава двойка влюбени, погледни с умиление и на нас!

Взря се в мен. Аз също се взрях в него.

– Тя обеща да ни помогне – каза Мод. – Но, мистър Ривърс...

– О, Мод – отвърна той. – Нима искаш да ме обидиш?

Тя наведе глава. Каза:

– Тогава ще те наричам Ричард.

– Така е по-добре.

Той все още беше коленичил с вдигнато лице. Тя докосна бузата му. Той наведе глава и целуна ръцете ѝ, а тя бързо ги дръпна. Каза:

– Сю ще ни помогне с всичко, което е по силите ѝ. Но ние трябва да бъдем внимателни, Ричард.

Той се усмихна и поклати глава. Отвърна:

– Като ме гледаш, смяташ ли, че няма да бъда внимателен?

– Изправи се и се отдалечи от нея. Каза: – Знаеш ли колко внимателен ще ме направи любовта? Ето, погледни ръцете ми. Да речем, че между тях е опъната паяжина. Тя е моят блян. А в средата ѝ има паяк с окраска на скъпоценен камък. Паякът си ти. Ще те нося ето така – толкова нежно, толкова внимателно, без никакво клатене, че няма да разбереш, че съм те взел на ръце.

Докато говореше, белите му длани бяха свити, а после се взря в пространството между тях, разпери пръсти и се засмя. Обърнах се настрани. Когато отново погледнах към нея, той беше хванал ръцете ѝ и ги държеше, без да ги стиска, до сърцето си. Тя като че ли беше малко по-спокойна. Седяха и си шепнеха.

Спомних си онова, което ми беше казала при гробовете, спомних си как си търкаше дланта. Помислих си: "Това не значеше нищо, вече го е забравила. Как да не го обича, след като е толкова красив и изглежда толкова мил?"

Казах си: "Разбира се, че го обича". Наблюдавах го как се навежда към нея, как я докосва и я кара да се изчервява. "Кой не би го обичал?"

После той вдигна глава и улови погледа ми и аз, макар и да беше много глупаво от моя страна, също се изчервих. Каза:

– Знаеш си задълженията, Сю. Ти имаш зорко око. Когато се наложи, с радост ще се възползваме от това. Но днес... няма ли нещо, което трябва да свършиш? – Посочи с поглед към вратата на спалнята на Мод. – Там те чака един шилинг, ако си намериш някакво занимание.

Бях готова да се изправя на крака. Бях готова да тръгна. До такава степен бях свикнала да играя ролята на прислужница. И тогава видях Мод. Цветът почти беше изчезнал от лицето ѝ. Тя попита:

– Ами ако Маргарет или някое от момичетата дойде до вратата?

– Защо да го правят? – отвърна Господина. – Но дори и да дойдат, какво ще чуят? Ще бъдем съвсем тихи. И те ще си отидат. – Усмихна ми се лукаво. – Бъди мила, Сю. Бъди мила с влюбените. Ти никога ли не си имала любовник?

Можеше спокойно да съм излязла, преди да го беше изрекъл. Веднага си помислих: "За какъв се смята? Може да се прави на лорд, но не е нищо повече от един мошеник. Носи фалшив пръстен и нито една от монетите му не беше истинска". Аз знаех повече за тайните на Мод от него. Аз спях до нея в леглото ѝ. Аз я накарах да ме обича като сестра, а той я накара да се страхува от него. Ако исках, можех да обърна нещата така, че да я настроя срещу него! Беше достатъчно, че в крайна сметка щеше да се ожени за нея. Беше достатъчно, че можеше да я целува, когато поиска. Нямаше да му позволя да я дърпа и да я изнервя. Рекох си: "Върви по дяволите, аз така или иначе ще си получа трите хиляди!".

Отвърнах:

– Няма да оставя мис Лили. На чичо ѝ няма да му хареса. А ако мисис Стайлс научи, ще си загубя работата.

Той ме погледна и се намръщи. Мод въобще не ме погледна, но аз знаех, че ми е признателна. Тя каза кротко:

– Всъщност, Ричард, не би трябвало да искаме прекалено много от Сю. Ще имаме достатъчно време да бъдем заедно, съвсем скоро... нали?

Той отговори, че според него тя имала право. Бяха близо до огъня; след малко аз седнах до прозореца, започнах да шия и ги оставих да се гледат на спокойствие. Чувах съскането на шепота му, дъха му, когато се смееше. Мод обаче мълчеше. А когато на тръгване той взе ръката ѝ и я притисна до устата си, тя толкова силно се разтрепери, че аз си спомних, че и преди съм я виждала да трепери, и се зачудих как съм могла да сбъркам треперенето с любов. След като вратата се затвори, тя застана пред огледалото, както правеше често, и започна да изучава лицето си. Постоя така една минута, а после се обърна. Пристъпи много бавно и тихо от огледалото до канапето, от канапето до стола, от стола до прозореца – мина, с две думи, през цялата стая, докато стигне до мен. Наведе се, за да погледне ръкоделието ми, а косата ѝ, която беше прибрана в кадифената мрежичка, се допря до моята.

– Шиеш хубаво – каза, макар и да не беше вярно, или поне не и в този случай. Шиех напрегнато и бодовете ми бяха криви.

После се изправи и замълча. Един-два пъти си пое дълбоко дъх. Помислих си, че има нещо, за което копнее да ме попита, но не смее. Най-накрая отново се отдалечи от мен.

И така, нашият капан, към който се бях отнесла толкова лекомислено и който бях заложила с толкова много труд, най-после беше готов и беше само въпрос на време да минем бързо покрай него и да опънем пружината. Господина беше нает да работи като секретар на мистър Лили до края на април и възнамеряваше да спази договора си... "За да не се налага старецът да ме глобява за нарушаването му, каза ми, смеейки се, както и за нарушаването на някои други правила." Планът му беше да си тръгне, както се очакваше от него, последната вечер от месеца, но вместо да вземе влака за Лондон, щеше да се навърта наоколо, а после да се върне в къщата посред нощ за мен и Мод. Трябваше да я отвлече, като се постарае да не го хванат, а после да се ожени за нея колкото е възможно по-бързо, преди чичо ѝ да разбере и да я отведе отново у дома. Беше измислил всичко. Не можеше да я откара с кон и каруца, защото нямаше как да мине покрай къщата на пазача. Възнамеряваше да я отведе с лодка по реката до някоя малка затънтена църква, където никой нямаше да знае, че е племенницата на мистър Лили.

За да се ожениш за някое момиче в която и да било църква, се изискваше да си живял в енорията най-малко петнайсет дни, но той уреди и това, както уреди всичко останало. Няколко дни след като Мод му беше обещала да се омъжи за него, той намери някакъв предлог, взе един кон и се отправи към Мейдънхед. Там извади специално разрешително за брак, в което пишеше, че не съществуват никакви законни причини, които да попречат на двамата да се оженят, а после се разходи из околността, за да намери подходяща църква. Откри я в някакво село, което беше толкова малко и толкова запустяло, че нямаше име – или поне така ни каза той. Каза, че викарият бил пияница. Непосредствено до църквата имало една къща, собственост на някаква вдовица, която отглеждала прасета с черни зурли. За две лири тя щяла му даде стая и да се закълне пред всеки, че той живее в нея от един месец.

Такива жени биха направили всичко за джентълмен като него. Онази нощ той се върна в Брайър доволен като невестулка и по-красив от всякога; дойде във всекидневната на Мод, седна и ни разказа шепнешком за всичко, което беше уредил.

Когато свърши, лицето на Мод беше пребледняло. Тя беше престанала да се храни и лицето ѝ беше изтъняло, а около очите ѝ имаше тъмни кръгове. Доближи ръцете си една до друга.

– Три седмици – каза.

Мислех си, че знам какво има предвид. Оставаха три седмици, през които трябваше да се насили да го приеме. Видях я как брои дните в главата си и мисли.

Мислеше си какво щеше да се случи, когато те свършеха.

Защото тя така и не се научи да го обича. Не свикна с целувките му, нито с докосването на ръката му до своята. Все още се отдръпваше, злочеста и уплашена, а после събираше кураж да се обърне към него и да му позволи да я притегли към себе си и да докосне косата и лицето ѝ. В началото предположих, че той я смята за умствено недоразвита. После обаче реших, че му харесва да е глупава. Държеше се мило с нея, но с времето ставаше все по-настоятелен и накрая, когато тя започна да се притеснява и да се чувства объркана, каза:

– Ох, сега вече си жестока. Мисля, че целта ти е да се възползваш от любовта ми.

– Въобще не е така – отвърна тя. – Как можа да кажеш подобно нещо?

– Не мисля, че ме обичаш истински.

– Не те обичам ли?

– Не го показваш. Може би... – и той погледна лукаво, за да улови погледа ми – може би има някой друг, когото харесваш?

Тогава тя му позволи да я целуне, сякаш за да докаже, че няма друг. Беше скована или отпусната като кукла. Понякога беше готова да се разплаче. В такива случаи той я успокояваше. Говореше ѝ, че е звяр, че не я заслужава и че трябва да се откаже от нея, за да ѝ даде възможност да си намери по-добър любовник; тогава тя му позволяваше да я целуне. От студеното си място до прозореца аз чувах как устните им се срещат.

Чувах как ръката му пълзи по полата ѝ. Понякога поглеждах, просто за да бъда сигурна, че не я е изплашил прекалено много. Не знаех обаче кое е по-лошо – да виждам непроницаемото ѝ лице, бледите ѝ устни, устата ѝ, допряна до брадата му, или да срещам очите ѝ, в които сълзите напираха и започваха да капят.

– Защо не я оставите на мира? – попитах го веднъж, когато я бяха извикали, за да намери някаква книга за чичо си.

– Не виждате ли, че не ѝ е приятно да я притискате?

Той ме изгледа странно за секунда, а после повдигна вежди. – Не ѝ е приятно ли? – отвърна. – Тя копнее за това.

– Тя се бои от вас.

– Бои се от себе си. Момичета като нея винаги се боят от себе си. Но колкото и да се смущават и колкото и да са целомъдрени, в крайна сметка искат едно и също нещо.

Замълча, а после се засмя. Смяташе шегата за цинична.

– Единственото нещо, което тя иска от вас, е да бъде отведена от Брайър – казах. – Не е наясно с другите неща.

– Всички казват, че не са наясно – отвърна той, прозявайки се. – В сърцето си, в мечтите си обаче са съвсем наясно. Получават го с млякото от гърдите на майките си. Не си ли я чула, когато е в леглото? Нима не се върти, нима не въздиша? Тя въздиша по мен. Трябва да слушаш по-внимателно. Трябва да дойда и да слушам заедно с теб. Да го направя ли? Да дойда ли в стаята ти довечера? Би могла да ме заведеш при нея. Бихме могли да я наблюдаваме, за да видим колко силно бие сърцето ѝ. Можеш да вдигнеш нощницата ѝ, да мога да го видя.

Знаех, че ме дразни. Никога не би рискувал да загуби всичко заради подобна лудория. Аз обаче чух думите му и си го представих как идва. Представих си как вдигам нощницата ѝ. Изчервих се и се обърнах с гръб към него. Заявих:

– Няма да намерите стаята ми.

– Разбира се, че ще я намеря. Имам плана на къщата – даде ми го момчето, което точи ножовете. Той е добро момче с бъбрива уста. – Отново се засмя, доста по-силно, и се протегна на стола. – Само си помисли колко ще е забавно! И с какво би могло да ѝ навреди това? Ще се прокрадна като мишка. Много ме бива да се прокрадвам. Иска ми се само да погледна. Или тя може да се събуди и да ме открие до себе си подобно на момичето от стихотворението.

Знаех много стихотворения. Всичките бяха за крадци, изтръгнати от войниците от прегръдките на своите любими, а едно беше за някаква котка, потопена в кладенец. Не знаех обаче стихотворението, за което говореше той, и се ядосах.

– Оставете я на мира – казах. Той вероятно долови нещо в гласа ми. Изгледа ме и тонът му омекна.

– О, Съки – отвърна, – ти да не си започнала да страдаш от скрупули? Да не би да си се научила на любезни обноски, омагьосана от благородниците? Кой би помислил, че толкова много ще ти хареса да прислужваш на дами, като се има предвид какви са приятелите и домът ти! Какво биха казали мисис Съксби, Дейнти и Джони, ако можеха да видят как се изчервяваш?

– Биха казали, че имам добро сърце! – избухнах. – Може би наистина имам добро сърце. Какво лошо има в това?

– По дяволите! – отвърна той, избухвайки на свой ред. – Каква полза имаш от доброто си сърце? Какво полза има от доброто си сърце момиче като Дейнти? Никаква, освен че то може да я убие. – Той посочи с глава към вратата, през която Мод беше излязла, за да отиде при чичо си. – Нима смяташ, че тя иска от теб да се притесняваш? Тя иска от теб да държиш връзките на корсетите ѝ, гребена, нощното гърне. Погледни се, за бога! – Бях се обърнала, бях вдигнала шала ѝ и бях започнала да го сгъвам. Той го издърпа от ръцете ми. – Кога стана толкова хрисима, толкова порядъчна? Какво си въобразяваш, че ѝ дължиш? Чуй ме. Познавам близките ти. И аз съм като тях. Не ми говори така, сякаш тя те държи в Брайър от любезност или сякаш си света вода ненапита! Твоето и нейното сърце са еднакви в края на краищата: те са като моето, като всяко едно сърце. Нищо друго не прилича толкова много на уредите, които слагат на тръбите за газ, колкото сърцата: те се съживяват и започват да помпат, след като пуснеш в тях пари. Мисис Съксби би трябвало да те е научила на това.

– Мисис Съксби ме е научила на много неща – отвърнах, – но не и на това, което казвате в момента.

– Мисис Съксби много те пазеше – заяви той. – Прекалено много. Момчетата от Бъроу са прави, като казват, че си бавна. Тя те пазеше прекалено много и прекалено дълго. Ето така. – Той сви ръката си в юмрук.

– О, вървете на майната си! – отвърнах.

След като чу последните ми думи, бузите му под бакенбардите почервеняха и аз си помислих, че ще стане и ще ме удари. Но той само се наведе напред, така както беше седнал, и се пресегна, за да хване облегалката на стола ми. Прошепна:

– Ако още веднъж те видя да избухваш, ще те захвърля, Сю, без да ми мигне окото. Разбра ли ме? Вече съм постигнал достатъчно, за да мина и без теб, ако се наложи. Тя ще направи всичко, което ѝ кажа. И какво би станало, ако, да речем, старата ми бавачка в Лондон изведнъж се разболее и се наложи племенницата ѝ да се грижи за нея? Какво ще правиш тогава? Би ли искала отново да облечеш старата вълнена рокля и да се върнеш на Лант стрийт с празни ръце?

Извиках:

– Ще кажа на мистър Лили!

– Мислиш ли, че той ще те изтърпи в стаята си достатъчно дълго, за да те изслуша?

– Тогава ще кажа на Мод.

– Добре. И защо не ѝ кажеш също така, щом се каниш да поговориш с нея, че имам заострена опашка и двойни копита? Защото щях да ги имам, ако трябваше да изиграя престъпленията си на сцената. Никой обаче не очаква да срещне мъж като мен в реалния живот. Тя ще предпочете да не ти повярва. Не може да си позволи да ти повярва! Стигнала е дотам, че веднага трябва да се омъжи за мен, тъй като в противен случай ще бъде опропастена. Трябва да постъпи така, както аз казвам, или да остане тук и да не върши нищо през остатъка от живота си. Мислиш ли, че ще го направи?

Какво бих могла да му отговоря? Тя почти ми беше дала да разбера, че няма да го направи. Ето защо замълчах. Но от този миг нататък го намразих. Той поседя още малко с ръка върху стола ми и с очи, вперени в моите; после се чу потропването на пантофите на Мод по стъпалата и след секунда лицето ѝ се показа иззад врата. Тогава той естествено се облегна назад и изражението му се промени. Стана, аз също станах и направих отчаян опит да се поклоня. Той се приближи бързо до нея и я заведе до камината.

– Измръзнала си – каза.

Двамата застанаха пред лавицата на камината, но аз виждах лицата им в огледалото. Тя гледаше към въглените. Той се взираше в мен. После въздъхна и поклати омразната си глава.

– О, Сю, днес си ужасно неотстъпчива.

– Какво има? – попита тя.

Преглътнах, без да ѝ отговоря. Той каза:

– Бедната Сю, съвсем я изтощих. Дразних я, докато те нямаше.

– Дразнил си я? Как? – попита тя, като се усмихваше нацупено.

– Не ѝ позволявах да шие, понеже не говорех за нищо друго, освен за теб! Тя твърди, че има добро сърце. А всъщност няма никакво сърце. Казах ѝ, че очите ме болят от желание да те гледам, а тя ме посъветва да им сложа превръзка и да не излизам от стаята си. Казах ѝ, че ушите ми пищят от желание да чувам сладкия ти глас, а тя искаше да накара Маргарет да донесе рициново масло, за да си сложа няколко капки. Показах ѝ тази невинна бяла ръка, която копнее за целувките ти, а тя отвърна, че било най-добре да ... – Той замълча.

– Какво? – попита Мод.

– Да си я сложа в джоба.

Той се усмихна. Мод ме погледна подозрително.

– Горката ръка – каза най-накрая.

Той си вдигна ръката.

– Тя все още копнее за целувките ти – отвърна.

Тя се поколеба, а после я хвана, задържа я в двете си слаби ръце и докосна с устни пръстите и кокалчетата му.

– Не там – бързо каза той. – Не там, а тук.

Завъртя си китката и ѝ показа дланта си. Тя отново се поколеба, а после наведе глава към нея. Дланта му покри устата, носа и половината от лицето ѝ.

Той улови погледа ми и кимна. Обърнах се с гръб, за да не го гледам.

Защото той беше прав, да го вземат дяволите! Не по отношение на Мод, тъй като аз знаех, каквото и да говореше той за сърцата и за тръбите за газ, че тя е сладка и мила, че е всичко, което може да бъде наречено нежно, красиво и добро. Беше обаче прав по отношение на мен. Как бих могла да се върна в Брайър с празни ръце? От мен се очакваше да направя мисис Съксби богата. Как бих могла да се върна при нея, при мистър Ибс и при Джон и да заявя, че съм зарязала плана и съм позволила да ми се изплъзнат трите хиляди, понеже...

Понеже какво? Понеже чувствата ми са се оказали по-нежни, отколкото съм предполагала? Те биха си помислили, че не са ми издържали нервите. Биха ми се изсмели в лицето! Знаеше се с какво име се ползвам. Бях дъщеря на убийца. Хранех известни надежди. Нежните чувства не бяха част от тях. И как би могло да бъде другояче?

А пък и, да речем, че се откажех, как бих могла да спася Мод? Да речем, че се приберях вкъщи: Господина така или иначе щеше да се ожени за нея и да я вкара в лудницата. Или, да речем, че го накиснех. Щяха да го изгонят от Брайър, мистър Лили щеше да я държи още по-изкъсо и спокойно би могъл да я изпрати в лудницата. И в двата случая, струва ми се, шансовете ѝ не бяха големи.

Шансовете ѝ обаче бяха предопределени от много години. Тя приличаше на клонка в бурна река. Приличаше на мляко – прекалено бледа, прекалено чиста, прекалено обикновена. Беше създадена, за да бъде съсипана. Пък и там, откъдето идвах, никой нямаше добри шансове. И макар че тя щеше да свърши зле, нима и с мен трябваше да се случи същото?

Не смятах, че трябваше да стане така. И макар и да ми беше мъчно за нея, както вече споменах, не ми беше чак толкова мъчно, че да ми се иска да се опитам да я спася. Всъщност никога не си бях мислила да ѝ кажа истината, да ѝ разкрия какъв злодей е Господина – да направя каквото и да било, с което да проваля плана, с чиято помощ щяхме да станем богати. Оставих я да вярва, че той я обича и че е мил човек. Оставих я да си мисли, че е благороден. Наблюдавах я как се насилва да го харесва, като през цялото време знаех, че той иска да я отведе, да я измами, да спи с нея и да я вкара в лудницата. Наблюдавах я как слабее. Наблюдавах я как все повече пребледнява и се смалява. Наблюдавах я как седи, как си държи с ръце главата и как прокарва върховете на пръстите си по болезненото си чело. Знаех, че ѝ се иска някой друг да бъде на нейното място, Брайър да бъде домът на някой друг човек, а не на чичо ѝ, Господина да бъде някой друг мъж, а не този, за когото трябваше да се омъжи, и се отвращавах, но оставах безучастна. Мислех си: "Нищо не може да се направи". Мислех си: "Не е моя работа" .

Случваше се обаче нещо странно. Колкото повече се опитвах да не мисля за нея и си казвах: "Тя не означава нищо за теб" , колкото по-силно се стараех да я изтръгна от сърцето си, толкова по-трайно се настаняваше тя в него. По цял ден седях или се разхождах с нея и бях толкова погълната от съдбата, към която я тласках, че не смеех да я докосна или да срещна погледа ѝ, а нощем лежах с гръб към нея, завита презглава, за да не чувам въздишките ѝ. През останалото време, докато беше при чичо си, я усещах, усещах я през стените на къщата, така както разправят, че някои слепи крадци усещали златото. Сякаш неусетно между нас се беше появило нещо, за което не си давах сметка, някаква нишка, която ни свързваше. Тази нишка ме теглеше към нея, където и да беше тя. Като че ли...

"Като че ли я обичаш" мислех си.

Това ме накара да се променя. Бях нервна и уплашена. Страхувах се, че ще ме погледне и ще разбере... или Господина ще разбере, или Маргарет, или мис Стайлс. Представях си, че слухът ще стигне до Лант стрийт, до Джон... мислех си най-вече за Джон. Мислех си за погледа му, за смеха му. "Какво съм направила?" представях си, че казвам. "Не съм направила нищо!" И всъщност не бях направила нищо. Както вече споменах, просто си мислех по този начин за нея, просто я усещах по този начин. Дори дрехите ѝ ми изглеждаха по различен начин, обувките и чорапите ѝ сякаш пазеха очертанията ѝ, топлината и миризмата ѝ – не ми се искаше да ги сгъвам и да ги изглаждам. Стаите ѝ изглеждаха по различен начин. Свикнах да обикалям из тях, както бях направила първия ден след пристигането си в Брайър, и да разглеждам нещата, които тя е вземала или докосвала. Кутийката със снимката на майка ѝ. Книгите ѝ. Дали в лудницата щеше да има книги за нея? Гребенът със заплетените в него косми. Дали щеше да има кой да подрежда косата ѝ? Огледалото ѝ. Заставах на мястото, на което обичаше да застава тя, близо до огъня, и изучавах лицето си, така както тя изучаваше своето. "Още десет дни, казвах си. Още десет дни и ще бъдеш богата!"

Докато си го мислех, понякога чувах как бие големият часовник на къщата и ме побиваха тръпки от мисълта, че изпълнението на нашия план се приближава с още един час, че челюстите на капана ни се затягат все повече и става все по-трудно да бъдат разтворени.

Тя, разбира се, също усещаше как часовете отминават, което я караше да се придържа към старите си навици – да се разхожда, да се храни, да лежи в леглото си, да върши всичко по-решително, по-прилежно, напомняйки все повече на кукла с навита пружина. Според мен го правеше за по-голяма сигурност или за да попречи на времето да върви прекалено бързо. Наблюдавах я, докато пиеше чай – вземаше чашата, оставяше я, отново я вземаше и отпиваше от нея, както би правила една машина, или докато шиеше с криви бодове, нервно и бързо, а после извръщах поглед. Мислех си за времето, когато сгъвах килима и танцувах полка с нея. Мислех си за деня, в който изгладих ръбчето на зъба ѝ. Спомних си как държах челюстта ѝ, влагата по езика ѝ. Тогава ми изглеждаше нещо съвсем нормално, но сега не можех да си представя, че ще доближа пръст до устата ѝ и това ще е нормално...

Тя отново започна да сънува. Започна да се буди объркана през нощта. Един-два пъти стана от леглото. Отворих очи и я видях, че се движи странно из стаята.

– Тук ли си? – попита, след като чу, че съм се размърдала, а после се върна, легна до мен и започна да трепери. Понякога протягаше ръце към мен. Когато обаче ме докоснеше, ги дърпаше. Понякога плачеше. Или пък задаваше странни въпроси.

– Истинска ли съм? Виждаш ли ме? Истинска ли съм?

– Заспивайте – казах ѝ една нощ. Беше една от последните нощи в къщата.

– Страх ме е да заспя – отвърна тя. – О, Сю, страх ме е...

Този път гласът ѝ въобще не беше хрипкав, а тих и ясен и толкова нещастен, че ме разбуди напълно и аз потърсих с очи лицето ѝ. Не го видях. Малката лампа, която цяла нощ светеше, може би се беше наклонила и абажурът закриваше светлина или бе изгаснала. Завесите бяха спуснати както винаги. Мисля, че беше между три и четири часът. Леглото беше тъмно, приличаше на сандък. Усетих дъха ѝ в тъмнината. Стигна до устата ми.

– Какво има? – попитах.

Тя отвърна:

– Сънувах... сънувах, че съм омъжена...

Обърнах глава към нея. После почувствах дъха ѝ върху ухото си. Прекалено силно, в тишината. Отново обърнах глава. Отвърнах:

– Скоро наистина ще бъдете омъжена.

– Така ли?

– Знаете, че е така. А сега заспивайте.

Но тя не заспиваше. Усещах я, че лежи неподвижно, но беше съвсем скована. Чувах ударите на сърцето ѝ. Най-накрая отново заговори, шепнейки:

– Сю...

– Какво има, мис?

Тя навлажни устните си.

– Мислиш ли, че съм добра? – попита.

Попита по начин, по който би попитало дете. Думите ѝ доста ме напрегнаха. Отново се обърнах и се взрях в тъмнината, за да се опитам да различа лицето ѝ.

– Дали сте добра ли, мис? – отвърнах, присвивайки очи.

– Ти си мислиш, че съм добра – промълви злочесто тя.

– Разбира се!

– Иска ми се да не си мислеше така. Иска ми се да не бях добра. Иска ми се ... иска ми се да бях умна.

"А на мен ми се иска да беше заспала" помислих си. Но не го казах. Онова, което казах, бе: – Умна ли? Та нима вие не сте умна? Момиче като вас, което е прочело всички онези книги на чичо си?

Тя не отговори. Просто лежеше скована както преди. Но сърцето ѝ биеше още по-силно – усещах го как препуска. Пое си дълбоко дъх. После го задържа. И проговори:

– Сю, иска ми се да ми кажеш...

"Да ми кажеш истината", реших си, че се кани да изрече; сърцето ми биеше силно като нейното и бях започнала да се изпотявам. Помислих си: "Тя знае. Досетила се е!" Едва не си казах: "Слава богу!".

Не беше обаче това. Въобще не беше това. Тя отново си пое дълбоко дъх и аз усетих, че събира сили да ме попита нещо ужасно. Трябваше да съм наясно какво е то, защото според мен тя от месец събираше сили да ме попита. Най-накрая думите изригнаха от нея.

– Иска ми се да ми кажеш – започна тя – какво трябва да прави една съпруга в първата брачна нощ!

Чух я и се изчервих. Навярно и тя се беше изчервила. Беше прекалено тъмно, за да видя.

Отвърнах: – Не знаете ли?

– Знам, че има... нещо.

– Но не знаете какво е то?

– Как бих могла да знам?

– Наистина ли, мис, сериозно ли говорите, че не знаете?

– Как бих могла да знам? – извика тя и повдигна глава от възглавницата. – Не виждаш ли, не виждаш ли? Прекалено съм невежа, за да знам дори в какво се състои невежеството ми! – Разтрепери се. После я усетих, че се успокои. – Мисля – продължи с равен, неестествен глас, – мисля, че ще ме целуне. Дали ще го направи?

Отново усетих дъха ѝ върху лицето си. Усетих думата "целуне". И отново се изчервих.

– Дали ще го направи? – попита отново тя.

– Да, мис.

Усетих я, че кимна.

– По бузата ли? Или по устата?

– По устата, бих казала.

– По устата. Естествено... – Вдигна ръце към лицето си. Най-после видях в тъмнината белотата на ръкавиците ѝ, чух как допря пръсти до устните си. Звукът изглеждаше по-силен, отколкото би трябвало да бъде. Леглото изглеждаше по-тясно и по-тъмно от всякога. Искаше ми се лампата да не беше изгаснала. Искаше ми се – мисля, че ми се случи единствено тогава, – часовникът да започне да бие. Около нас имаше само тишина, която беше изпълнена с дъха ѝ. Имаше само тъмнина, в която бяха бледите ѝ ръце. Светът сякаш се беше смалил или беше изчезнал.

– Какво друго – попита тя – ще иска да направи той?

Помислих си: "Кажи го бързо. Бързо ще е най-добре. Бързо и ясно". Пред нея обаче беше трудно човек да се изразява ясно.

– Той ще иска – отвърнах след малко – да ви прегърне.

Ръката ѝ застина. Мисля, че примигна. Мисля, че я чух да примигва. Каза:

– Имаш предвид да стои прав и да ме държи в прегръдките сили?

Каза го и аз изведнъж си представих как Господина я държи в прегръдките си. Видях ги как стоят прави – както понякога можеш да видиш през нощта в Бъроу как мъже и момичета стоят прави във входовете или облегнати на стените. Човек извръща очи. Опитах се да извърна очи, но естествено не можах, защото нямаше към какво да ги извърна, имаше само тъмнина. Умът ми изстреля фигури на фона ѝ, ярки като картини.

Усещах все по-силно, че тя чака. Отговорих нервно:

– Той няма да иска да стои прав. Не е удобно. Стоиш прав, когато няма къде да легнеш или когато бързаш. Един джентълмен би прегърнал съпругата си на някое канапе или легло. Най-добре би било на някое легло.

– В такова легло ли? – попита тя.

– Вероятно в такова. Макар че перушините според мен дяволски трудно ще се върнат обратно на мястото си, след като свършите!

Засмях се, но смехът ми беше прекалено силен. Мод трепна. После сякаш се намръщи.

– След като свършим – измърмори тя, сякаш се смути от думата. А после: – След като свършим какво? – попита. – Прегръдката ли?

– След като свършите онова нещо – отвърнах.

– Имаш предвид прегръдката, нали?

– След като свършите онова нещо – повторих. Обърнах се с гръб към нея, а после обратно. – Колко е тъмно! Къде е лампата? След като свършите онова нещо. Може ли да се изразя по-ясно?

– Мисля, че можеш, Сю. Говориш за легла и за перушини. Каква връзка имат те с мен? Говориш за онова нещо. Какво е то?

– Нещо, което произтича – отвърнах – от целувките и прегръдките в леглото. То е истинското нещо. Целувките само те карат да се задействаш. После то те завладява подобно на желанието да танцуваш, следвайки музиката. Никога ли не сте...

– Никога ли не съм какво?

– Няма значение – отвърнах. Продължавах да мърдам неспокойно в леглото. – Не трябва да се притеснявате. Ще бъде лесно. Като танцуването.

– Но танцуването не е лесно – заяви упорито тя. – Човек трябва да бъде научен да танцува. Както ти научи мен.

– Това е различно.

– Защо?

– Има много начини, по които може да се танцува. А онова нещо може да се направи само по един-единствен начин. Ще разберете как, след като започнете.

Усетих я, че поклати глава. – Не смятам – отвърна злочесто, – че ще разбера. Целувките едва ли могат да ме накарат да се задействам. Целувките на мистър Ривърс никога не са успели да го направят. Навярно... навярно в устата ми липсва необходимият мускул или нерв?

Отвърнах:

– За бога, мис! Вие момиче ли сте или лекар? Естествено устата ви ще си свърши работата. Погледнете. – Беше ме принудила да избухна. Беше ме навила стегнато, като пружина. Повдигнах глава от възглавницата. – Къде са ви устните? – попитах.

– Устните ми ли? – отвърна изненадано тя. – Тук са.

Намерих устните ѝ и я целунах.

Знаех как да го направя, защото веднъж Дейнти ми показа. Да целуна Мод обаче не беше както да целуна Дейнти. Сякаш целунах тъмнината. Сякаш тъмнината имаше живот, форма и вкус, беше топла и гладка. В началото устата ѝ беше неподвижна. После се размърда под моята и се отвори. Усетих езика ѝ. Усетих я, че преглътна. Усетих...

Направих го само за да ѝ покажа. Лежах обаче с уста върху нейната и усещах как в мен се задейства всичко, за което ѝ бях казала, че ще се задейства в нея, когато Господина я целуне. Зави ми се свят. Изчервих се още повече. Беше като питие. Упои ме. Отдръпнах се. Когато стигна до устата ми, дъхът ѝ беше много студен. Моята уста се беше овлажнила от нейната. Попитах, шепнейки:

– Усещате ли го?

Думите ми прозвучаха странно, сякаш целувката беше направила нещо на езика ми. Тя не отговори. Не помръдна. Дишаше, но лежеше толкова неподвижно, че изведнъж си помислих: "Ами ако съм я накарала да изпадне в унес? Ако никога не дойде на себе си? Какво ще кажа на чичо ѝ?"

После тя леко се размърда. И проговори.

– Усещам го – отвърна. Гласът ѝ беше странен като моя.

– Ти ме накара да го усетя. Това е толкова необикновено, настоятелно нещо. Никога не съм...

– То настоява за мистър Ривърс – отвърнах.

– Наистина ли?

– Мисля, че да.

– Не знам. Не знам.

Говореше тъжно. Размърда се отново и се приближи до мен. Устата ѝ беше до моята. Сякаш не осъзнаваше какво прави или осъзнаваше, но не можеше да се въздържи. Повтори:

– Страх ме е.

– Не се страхувайте – отвърнах бързо. Защото знаех, че не трябва да бъде уплашена. Ами ако се уплашеше толкова много, че откажеше да се омъжи за него?

Ето какво си мислех. Мислех си, че трябва да ѝ покажа как да го направи, понеже в противен случай страхът ѝ щеше да провали плана ни. И я целунах отново. После я докоснах. Докоснах лицето ѝ. Започнах от мястото, където се бяха срещнали устите ни – от меките, влажни ъгълчета на устните ѝ, после стигнах до челюстта, до бузите и до челото ѝ; бях я докосвала и преди, за да я измия и да я облека, но никога по този начин. Беше толкова гладка! Толкова топла! Сякаш изтръгвах топлината и формата ѝ от тъмнината, сякаш тъмнината се втвърдяваше и оживяваше под ръката ми.

Тя се разтрепери. Предположих, че все още е уплашена. После и аз се разтреперих. И забравих да мисля за Господина. Мислех само за нея. Когато сълзите намокриха лицето ѝ, аз ги изтрих с целувка.

– Перла – казах. – Толкова беше бяла! – Перла, перла, перла.

Беше лесно да го кажа в тъмнината. Беше лесно да го направя. На следващата сутрин обаче, след като се събудих, видях лентите от сива светлина между завесите на леглото, спомних си какво бях направила и си помислих: "Боже мой!" Мод лежеше, продължаваше да спи, а веждите и бяха свъсени. Устата ѝ беше отворена. Устните ѝ бяха изсъхнали. Моите също бяха изсъхнали и аз вдигнах ръка, за да ги докосна. После си свалих ръката. Тя миришеше на нея. Миризмата ме накара да се разтреперя. Треперенето беше призракът на онова треперене, което ме беше обзело, което ни беше обзело и двете през нощта, докато се движех върху нея. Да бъдеш завладян, така го наричаха момичетата в Бъроу. "Той завладя ли те?" Казват, че то те връхлита като кихането, но кихането не е нищо в сравнение с него, абсолютно нищо...

Отново се разтреперих, спомняйки си. Доближих върха на пръста си до езика. Той имаше остър вкус – като оцета, като кръвта.

Като парите.

Изплаших се. Мод се размърда. Станах, без да я погледна. Отидох в стаята си. Започна да ми прилошава. Вероятно наистина съм била пияна. Навярно бирата, която бях изпила на вечеря, не е била сварена както трябва. Навярно ме беше втресло. Измих си ръцете и лицето. Водата беше толкова студена, че сякаш щипеше. Измих се между краката. После се облякох. И зачаках. Чух, че Мод се събуди и се раздвижи, и влязох бавно при нея. Видях я в пролуката между завесите. Беше се повдигнала от възглавницата. Опитваше се да си завърже връзките на нощницата. Бях ги развързала през нощта.

Видях това и вътрешностите ми отново се разтрепериха. Когато обаче тя вдигна очите си към моите, аз погледнах встрани.

Погледнах встрани! А тя не ме извика да отида при нея. Мълчеше. Наблюдаваше ме, докато се движех из стаята, но не каза нищо. Маргарет дойде и донесе жарава и вода. Стоях права и вадех дрехи от шкафа, докато тя беше коленичила пред камината, а лицето ми бе аленочервено. Мод не стана от леглото. После Маргарет излезе. Извадих рокля, фусти и чифт обувки. Приготвих водата.

– Ще дойдете ли – попитах, – за да мога да ви облека?

Тя дойде при мен. Застана права, вдигна бавно ръце и аз започнах да ѝ събличам нощницата. Бедрата ѝ бяха зачервени. Къдриците от косми между краката ѝ бяха тъмни. Върху гърдите ѝ имаше яркочервена следа, там, където я бях целувала прекалено силно.

Скрих мястото. Тя можеше да ме спре. Можеше да сложи ръцете си върху моите. В крайна сметка тя беше господарката! Но не направи нищо. Накарах я да дойде с мен до сребърното огледало над камината. Стоеше със сведени очи, докато решех и забождах с фуркети косата ѝ. Предполагам, че е усетила треперенето на пръстите ми върху лицето си, но си замълча. Чак когато почти бях приключила с косата ѝ, тя вдигна лице и улови погледа ми. Примигна и сякаш търсеше думите, с които да започне. Попита:

– Спала съм дълбоко. Нали?

– Да – отвърнах. Гласът ми трепереше. – Никакви сънища.

– Никакви сънища – повтори тя – освен един. Но беше хубав. Мисля, мисля, че и ти присъстваше в него, Сю...

Не откъсваше очи от моите, като че ли чакаше. Видях как кръвта пулсира в гърлото ѝ. Моята пулсираше в такт с нейната, сърцето ми подскачаше в гърдите и си мисля, че ако я бях притеглила към себе си тогава, тя щеше да ме целуне. Ако бях казала: "Обичам те", тя щеше да ми отвърне със същите думи и всичко щеше да е различно. Можех да я спася. Можех да намеря начин – нямам представа какъв – да я предпазя от съдбата ѝ. Можехме да измамим Господина. Можех да избягам с нея на Лант стрийт...

Тогава обаче тя щеше да разбере колко съм подла. Помислих си да ѝ кажа истината и се разтреперих още по-силно. Не бях в състояние да го направя. Тя беше прекалено глупава. Беше прекалено добра. Само ако имаше едно петно върху себе си, някакво зрънце от злина в сърцето си... Нямаше обаче нищо. Само тази яркочервена следа. Беше останала от една-единствена целувка. Как би се справила тя в Бъроу?

А как бих се справила аз с нея до себе си в Бъроу?

Чух отново смеха на Джон. Мислех си за мисис Съксби. Мод наблюдаваше лицето ми. Сложих последния фуркет в косата ѝ, а после и кадифената мрежичка. Преглътнах и попитах:

– В съня ви ли? Не вярвам, мис. Не и аз. Предполагам, че по-скоро е бил мистър Ривърс. – Пристъпих до прозореца.

– Погледнете, той вече е там! Почти си е изпушил цигарата. Ако не побързате, ще го изпуснете!

И двете се чувствахме неловко през целия ден. Вървяхме, но на разстояние една от друга. Тя понечи да хване ръката ми, но аз се отдръпнах. А през нощта, след като я сложих в леглото и спуснах завесите, погледнах в празното пространство до нея и казах:

– Нощите вече са много топли, мис. Не смятате ли, че ще спите по-добре, ако сте сама?

Върнах се обратно в тясното си легло с чаршафите, които приличаха на точени кори. През цялата нощ я чувах как се върти и въздиша; аз самата също се въртях и въздишах. Усещах как нишката, която се беше появила между нас, тегли сърцето ми – толкова силно, че чак ми причинява болка. Сто пъти бях готова да стана и да вляза в стаята ѝ, сто пъти си помислих "Върви при нея. Защо чакаш? Върни се в леглото при нея!". Но всеки път си мислех какво щеше да стане, ако го направех. Знаех, че не бих могла да лежа до нея, без да ми се прииска да я докосна. Нямаше как да усещам дъха ѝ върху устата си, без да ми се прииска да я целуна. Не бих могла да я целуна, без да ми се прииска да я спася. Ето защо не направих нищо.

Не направих нищо и на следващата нощ, и на по-следващата, и не след дълго вече нямаше нощи: времето, което винаги вървеше толкова бавно, изведнъж се забърза и дойде краят на април, а тогава вече бе прекалено късно да променя каквото и да било.

6

Господина тръгна първи. Мистър Лили и Мод застанаха на вратата, за да го гледат, докато си заминава, а аз наблюдавах от прозореца на Мод. Тя се ръкува с него, а той ѝ се поклони. После двуколката го откара до гарата в Марлоу. Той седеше обърнат с лице към нас, със скръстени ръце и с килната назад шапка и поглеждаше ту към нея, ту към мен.

"Дяволът му неден!", помислих си.

Не ни даде никакъв знак. Нямаше нужда да го прави. Беше преговорил плановете си с нас и ние ги знаехме наизуст. Щеше да пропътува три мили с влака, а после да изчака. Ние трябваше да стоим във всекидневната на Мод до полунощ, а после да тръгнем. Щяхме да се срещнем край реката, когато часовникът удареше дванайсет и половина.

Денят премина като всички останали. Мод както обикновено отиде при чичо си, а аз обикалях бавно из стаите ѝ и разглеждах вещите ѝ, само че този път преценявах какво трябва да вземем със себе си. Седнахме да обядваме. Разходихме се в парка, стигнахме до ледницата, до гробовете и до реката. Правехме го за последен път, и все пак нещата изглеждаха същите. Ние обаче бяхме различни. Вървяхме, без да говорим. Понякога полите ни се докосваха, а веднъж и ръцете ни се доближиха и ние веднага се отдръпнахме като ужилени; не знам дали и тя като мен се беше изчервила, защото не я погледнах. Когато се върнахме в стаята ѝ, тя застана неподвижно като статуя. Само от време на време чувах въздишките ѝ. Седях с чинийка с оцет до масата ѝ с кутията, която беше пълна с брошки и пръстени, и лъсках камъните. Мислех си, че предпочитам да върша това, вместо да стоя със скръстени ръце. Веднъж тя се приближи и погледна. После се отдалечи, като си бършеше очите. Каза, че ѝ смъдели от оцета. Моите също смъдяха.

После дойде вечерта. Тя отиде да вечеря, аз също. Долу в кухнята всички бяха мрачни.

– Вече не е същото, след като мистър Ривърс си замина – изрекох.

Лицето на мисис Кейкбред беше тъмно като мълниеносен облак. Когато Маргарет изпусна една лъжица, тя я удари с черпака и Маргарет изпищя. А после, малко след като бяхме започнали да се храним, Чарлс избухна в плач на масата и трябваше да избяга от кухнята, за да си избърше сополите от брадичката.

– Понесе го много тежко – каза една от прислужниците.

– Много му се искаше да замине за Лондон и да работи при мистър Ривърс.

– Върни се веднага! – изкрещя мистър Уей и се изправи на крака, а пудрата му се разхвърча. – Момче на твойта възраст при такъв човек, аз бих се засрамил!

Чарлс обаче не се върна нито заради мистър Уей, нито заради когото и да било другиго. Той носеше закуската на Господина, лъскаше ботушите му, четкаше модните му палта. Отсега нататък щеше да продължи да точи ножове и да бърше чаши в най-тихата къща в Англия.

Седеше на стълбището разплакан и си удряше главата в парапета. Мистър Уей отиде при него и го наби. Чувахме плющенето на колана му върху гърба на Чарлс и скимтенето, което до голяма степен ни развали настроението по време на вечерята. Хранехме се мълчаливо, а когато свършихме и мистър Уей се върна, лицето му беше мораво, а перуката – наклонена на една страна; не отидох с него и с мисис Стайлс в килера ѝ за пудинга. Казах, че ме боли глава. Което не беше далече от истината. Мисис Стайлс ме изгледа от горе до долу, а после извърна очи.

– Имаш болнав вид, мис Смит – каза. – Сигурно си оставила здравето си в Лондон.

За мен обаче мнението ѝ нямаше никакво значение. Никога повече нямаше да я видя – нито пък мистър Уей, Маргарет или мисис Кейкбред.

Пожелах им лека нощ и се качих горе. Мод, разбира се, все още беше при чичо си. Преди да се върне, аз свърших всичко, за което се бяхме разбрали, и приготвих роклите, обувките и другите неща, които трябваше да вземем със себе си. Всичко беше нейно. Оставих кафявата си вълнена рокля. Не бях я обличала повече от месец. Сложих я на дъното на куфара си. Оставих и него. Можехме да носим само чанти. Мод намери две стари чанти, които бяха на майка ѝ. Кожата им беше побеляла от влагата. Върху тях имаше месингови букви, толкова големи, че дори и аз можех да ги разпозная: "М" и "Л", името на майка ѝ, което беше като нейното.

Застлах чантите отвътре с хартия и ги напълних догоре. В едната от тях, по-тежката, която аз щях да нося, сложих бижутата, които бях излъскала. Пъхнах ги в ленена торбичка, за да не се търкалят из чантата и да потъмнеят. Сложих при тях една от ръкавиците ѝ – бяла, от ярешка кожа, със седефени копчета. Беше я носила веднъж и смяташе, че я е загубила. Исках да я запазя, за да ми напомня за нея.

Мислех си, че сърцето ми ще се пръсне.

После тя се върна от чичо си. Кършеше ръце.

– Ох! – извика. – Как ме боли глава! Помислих си, че тази вечер той ще ме държи вечно!

Предположих, че ще се върне в това състояние и бях взела вино от мистър Уей, за да се ободри. Накарах я да седне и да пийне малко, после навлажних една носна кърпичка и ѝ разтрих челото. Виното оцвети кърпичката в розово, а главата ѝ, там, където бях натискала, почервеня. Лицето ѝ беше хладно под ръката ми. Клепачите ѝ потрепнаха. Когато се повдигнаха, аз се отдалечих от нея.

– Благодаря ти – тихо изрече тя, а погледът ѝ беше много мек.

Отпи още веднъж от виното, което беше хубаво. Аз изпих останалото и то премина през мен като пламък.

– А сега – казах – трябва да си смените дрехите. – Беше облечена за вечеря. Бях ѝ приготвила роклята, с която излизаше навън. – Трябва обаче да извадим обръча.

Защото нямаше как да е с кринолин. Без него късата ѝ рокля най-сетне стана дълга и тя изглеждаше още по-стройна. Беше отслабнала. Дадох ѝ да обуе чифт обувки, които бяха много солидни. После ѝ показах чантите. Тя ги пипна и поклати глава.

– Свършила си всичко – отвърна. – Никога нямаше да се сетя за всичките тези неща. Без теб нямаше да мога да направя нищо.

Взря се в очите ми с благодарност и тъга. Един господ знае как е изглеждало лицето ми. Обърнах се настрани. В къщата все още се чуваха скърцащи звуци, но после прислужниците се качиха горе и настъпи тишина. Отново долетя звънът на часовника, който удари девет и половина. Тя каза:

– Остават още три часа, докато той дойде.

Каза го бавно и трепна, така както преди време я бях чула да казва: "Три седмици".

Изгасихме лампата във всекидневната ѝ и застанахме до прозореца. Не можехме да видим реката, но се взирахме в стената на парка и си мислехме за водата отвъд нея – студена, винаги на разположение, чакаща като нас. Стояхме така цял час, като почти не си говорехме. Понякога тя потреперваше.

– Студено ли ви е? – попитах я. Не ѝ беше студено. Най-накрая чакането започна да изтощава даже и мен и аз започнах да се притеснявам. Мислех си, че може би не съм приготвила багажа както трябва. Мислех си, че може би съм забравила бельото или бижутата ѝ, или онази бяла ръкавица. Бях я прибрала, знаех го, но бях станала като Мод, неспокойна като бълха. Отидох в спалнята и ѝ отворих чантите, а нея я оставих до прозореца. Извадих всички рокли и бельото и отново ги прибрах. После, докато стягах едната от тях, ремъкът се скъса. Кожата беше толкова стара, че почти беше изгнила. Взех игла и заших здраво ремъка с големи неравни бодове. Лапнах конеца, за да го откъсна, и усетих вкус на сол.

Тогава чух, че вратата на Мод се отвори.

Сърцето ми подскочи. Прибрах чантите в сянката на леглото, за да не се виждат, и се заслушах. Не се чуваше нищо. Отидох до вратата на всекидневната и надникнах вътре. Завесите на прозорците не бяха спуснати и пропускаха лунната светлина, но стаята беше празна – Мод беше излязла.

Беше оставила вратата открехната. Приближих се на пръсти до нея и погледнах, присвивайки очи, към коридора. Стори ми се, че оттам долетя някакъв шум, различен от обичайното скърцане и тиктакане на къщата – навярно се отвори и затвори врата, някъде далече. Не бях обаче сигурна. Повиках я шепнешком: "Мис Мод!", но дори и шепотът звучеше силно в Брайър и аз замълчах, като напрегнах слух и се взрях в тъмнината, а после направих няколко крачки в коридора и отново се ослушах. Долепих ръцете си една до друга и ги притиснах силно – бях изнервена повече от всякога, а също и, признавам, бях доста ядосана, защото беше напълно в стила ѝ да изчезне в този късен час, без да има някаква причина и без да каже нищо.

Когато часовникът удари единайсет и половина, извиках отново и направих още няколко крачки в коридора. Тогава кракът ми се закачи в ръба на килима и аз едва не се спънах. Тя можеше да се ориентира и без свещ, понеже познаваше много добре тази къща, която на мен ми беше съвсем чужда. Не посмях да тръгна след нея. Ами ако завиех в тъмнината в неправилната посока? Може би щях да се загубя.

Ето защо продължих да чакам и броях минутите. Върнах се в спалнята и извадих чантите. После застанах до прозореца. Имаше пълнолуние, нощта беше светла. Виждаха се поляната пред къщата и стената, която се намираше в края ѝ и я отделяше от реката. Някъде там във водата беше Господина, който идваше насам, докато аз гледах. Колко ли дълго щеше да чака?

Най-сетне, когато вече бях плувнала в пот, часовникът удари дванайсет. Стоях и при всеки негов звън ме побиваха тръпки. Прозвуча и последният и остана само ехото. Помислих си: "Край".

Тогава чух тихото потропване на обувките ѝ; тя застана на вратата, лицето ѝ беше бледо в мрака, дишаше учестено като котка.

– Прости ми, Сю! – каза. – Ходих до библиотеката на чичо си. Исках да я видя за последен път. Трябваше обаче да го изчакам да заспи.

Тя потрепери. Представих си я бледа, крехка и притихнала, сама сред онези мрачни книги.

– Няма нищо – отвърнах. – Трябва обаче да побързаме. Хайде елате тук.

Подадох ѝ наметалото и закопчах своето. Тя се огледа, обхождайки с очи всичко, което изоставяше. Зъбите ѝ започнаха да тракат. Подадох ѝ по-леката чанта. После застанах пред нея и сложих пръста си на устата ѝ.

– А сега престанете да треперите – казах.

Нервността ми ме беше напуснала и изведнъж се почувствах спокойна. Мислех си за майка си, за всички онези тъмни и спящи къщи, покрай които сигурно се е промъквала, преди да я хванат. Лошата кръв закипя в мен като вино.

Слязохме по стълбището за прислугата. Бях минала предпазливо нагоре и надолу по него предишния ден, за да проверя дали няма стъпала, които скърцат много силно; сега я водех, като я държах за ръка и наблюдавах къде си стъпва. В началото на коридора, където бяха вратите към кухнята и килера на мисис Стайлс, я накарах да спре; изчакахме малко, ослушвайки се. Тя държеше ръката си в моята. По перваза бързо притича мишка; но освен нея нищо друго не се движеше и от никъде не се чуваха звуци. Подът беше постлан с груба пътека, която омекотяваше стъпките ни. Само полите ни шумоляха.

Вратата към двора беше заключена, но ключът беше в бравата; извадих го, преди да го превъртя, и го намазах с малко говежда лой, а после сложих лой и на резетата, с които се залостваше вратата в горния и долния край. Бях взела лойта от шкафа на мисис Кейкбред, което означаваше, че тя ще получи с шест пенса по-малко от чирака на месаря! Мод ме наблюдаваше с удивление, докато нанасях лойта. Казах тихо:

– Тук е лесно. Ако трябваше да излезем отпред, тогава щеше да е трудно.

После ѝ намигнах. Изпитах удовлетворение от добре свършената работа. В онзи момент наистина ми се искаше да е по-трудно. Облизах лойта от пръстите си, а после доближих рамо до вратата и я натиснах силно; ключът превъртя гладко и резетата се плъзнаха плавно в улеите си като бебета в люлка.

Въздухът навън беше студен и чист. Луната хвърляше огромни черни сенки. Бяхме ѝ признателни за тях. Отначало вървяхме покрай стените на къщата, където беше най-тъмно, като се придвижвахме бързо и безшумно към всяка от тях, а после притичахме през единия край на поляната до живите плетове и дърветата от другата ѝ страна. Тя отново ме хвана за ръката и аз ѝ показах накъде да тича. Само веднъж я усетих, че се поколеба, а после се обърнах и видях, че се взира в къщата със странно изражение – усмихваше се, макар че беше уплашена. Прозорците не светеха. Никой не гледаше през тях.

Къщата изглеждаше плоска като къща в някоя пиеса. Оставих я да постои близо минута, а после я дръпнах за ръката.

– А сега трябва да тръгвате – подканих я.

Тя извърна глава и повече не погледна назад. Стигнахме бързо до стената на парка, а после поехме покрай нея по една мокра и обрасла с гъста трева пътека. Храстите закачаха вълната на наметалата ни, а някакви животинки подскачаха или се шмугваха в тревата пред нас; имаше паяжини, тънки и лъскави като стъклени нишки, които трябваше да стъпкваме и да разкъсваме. Шумът изглеждаше ужасен. Все повече се задъхвахме. Бяхме вървели толкова дълго, че според мен бяхме подминали портата към реката, но след време пътеката се открои по-ясно и арката изскочи пред нас, осветена ярко от луната. Мод ме изпревари и извади ключа. Минахме през портата и тя отново я заключи.

След като вече бяхме излезли от парка, започнах да дишам малко по-леко. Оставихме чантите на земята и постояхме неподвижно в тъмнината в сянката на стената. Луната осветяваше тръстиките на отсрещния бряг на реката и те изглеждаха като копия със страховити върхове. Повърхността на реката беше почти бяла. Единствените звуци идваха от течащата вода, от вика на някоя птица; от време на време се чуваше плясък на риба. Господина не се виждаше никъде. Бяхме дошли по-бързо, отколкото очаквахме. Ослушах се, но не чух нищо. Погледнах към небето, към всички звезди, които бяха на него.

Сякаш звездите бяха повече от обичайното. Погледнах към Мод. Тя беше скрила лицето си с наметалото, но ме видя, че се обръщам към нея, и посегна към ръката ми. Хвана я не за да ми даде възможност да я водя или за да я успокоя, а само за да я държи, тъй като беше моята ръка.

В небето една звезда се премести и ние отправихме очи към нея, за да я наблюдаваме.

– Това означава късмет – казах.

После се чу часовникът на Брайър. Удари дванайсет и половина – звънът долетя ясно през парка; предполагам, че чистият въздух го правеше по-остър. За миг ехото се носеше покрай ушите ни, а после през него проникна друг, по-тих звук – чухме го и пристъпихме встрани една от друга; звукът идваше от равномерното скърцане на греблата и от плъзгането на водата по дървото. Откъм завоя на сребристата река изплува тъмният силует на лодка. Видях как греблата се потопиха във водата и се показаха над нея, разцепвайки лунната светлина, която се пръскаше като разсипани монети, а после се повдигнаха високо и настъпи тишина. Лодката се плъзна към тръстиките, а после се разлюля и отново изскърца, докато Господина ставаше от седалката. Той не можеше да ни види, защото бяхме в сянката, която падаше от стената. Не можеше да ни види и тогава не аз пристъпих първа напред, а тя. Придвижи се сковано до мястото, където водата стигаше до брега, хвана навитото въже, което той хвърли, и го задържа, докато лодката застана неподвижно.

Не си спомням дали Господина каза нещо. Не смятам, че ме погледна, освен веднъж, след като помогна на Мод да мине по стария пристан, за да ми подаде ръка и да ме преведе, както беше превел нея, по изгнилите дъски. Мисля, че свършихме всичко това в мълчание. Помня, че лодката беше тясна и полите ни щръкнаха, след като седнахме. Господина вдигна веслата, за да обърне, ние се залюляхме и аз изведнъж се уплаших да не се прекатурим – представих си как водата нахлува под всички онези гънки и волани и ни засмуква. Мод обаче седеше спокойно. Видях, че Господина я оглежда. Никой обаче не проговори. Качването ни беше отнело само няколко минути и лодката се придвижваше бързо. Плувахме по течението. Известно време реката следваше стената на парка – минахме покрай мястото; на което бях видяла как Господина целуна ръката на Мод, а после стената направи завой в обратна посока. Продължихме покрай редица от тъмни дървета. Мод седеше с очи, сведени към скута ѝ.

Бяхме много предпазливи. Нощта бе съвсем тиха. Господина водеше лодката възможно най-близо до сенките на брега и луната ни осветяваше само от време на време, там, където дърветата бяха по-нарядко. Наоколо нямаше никой, който да ни забележи. Къщите, които бяха построени в близост до реката, бяха заключени и тъмни. Когато реката се разшири и се появиха острови със закотвени шлепове и пасящи коне, той престана да използва веслата и лодката се плъзгаше безшумно по водата; и там обаче никой не ни чу, нито пък излезе, за да погледне. После тя отново се стесни и ние продължихме напред; вече нямаше къщи, нямаше и лодки. Имаше само мрак и накъсана лунна светлина, греблата скърцаха, ръцете на Господина се повдигаха, а бузите му се белееха над бакенбардите.

Не пътувахме дълго. На две мили от Брайър той издърпа лодката до брега и я закотви. Беше тръгнал към нас от това място. Там беше оставил един кон, върху чийто гръб имаше дамско седло. Помогна ни да излезем от водата, настани Мод на седлото и закрепи с ремъци чантите до нея. Каза:

– Трябва да изминем още около една миля. Мод? – Тя не отговори. – Трябва да бъдеш смела. Вече сме много близо до целта.

После ме погледна и кимна. Потеглихме – той водеше коня за юздата, Мод седеше прегърбена и скована върху седлото, а аз вървях след тях. И там не срещнахме никой. Погледнах отново към звездите. У дома никога не бях виждала толкова ярки звезди, защото небето никога не беше толкова тъмно и толкова ясно.

Конят не беше подкован. Копитата му потропваха глухо върху пръстта, с която беше покрит пътят.

Придвижвахме се доста бавно, заради Мод, предполагам, за да не се клати и да не ѝ прилошее. Тя и без друго не изглеждаше добре и когато най-после стигнахме до мястото, което Господина беше намерил – две-три схлупени селски къщи и голяма мрачна църква, видът ѝ беше по-болнав от всякога.

Отнякъде дотича куче и се разлая. Господина го ритна и то изскимтя. Той ни заведе до къщата, която беше най-близо до църквата; вратата ѝ се отвори и от нея излезе мъж, а после жена с фенер в ръка. Те ни чакаха. Жената беше тази, която щеше да ни предостави стаи. Тя се прозяваше, но в същото време протягаше врат, за да огледа добре Мод. Поклони се на Господина. Мъжът бе викарият или пасторът, не знам точно как му викат. Той също се поклони. Носеше мръсна бяла мантия и не беше избръснат. Каза:

– Добър вечер на всички. Добър вечер, мис. Каква прекрасна нощ за бягство!

Господина не му отговори, а само попита: – Готово ли е всичко? – Прегърна Мод, за да ѝ помогне да слезе от коня: тя се държеше за седлото, спусна се неумело на земята и пристъпи встрани от Господина. Не дойде при мен, а остана сама. Жената продължаваше да я оглежда. Оглеждаше бледото ѝ, каменно, красиво лице, болнавия ѝ поглед и аз знаех какво си помисли – каквото вероятно би си помислил всеки: че е бременна и че се омъжва, понеже е уплашена. Може би Господина я беше накарал да си помисли така, когато беше разговарял с нея. Защото щеше да бъде в негова полза, ако се стигнеше до разправа с мистър Лили, да изглежда така, сякаш е спал с нея в къщата му; тогава бихме могли да кажем, че впоследствие тя е загубила бебето.

Щях да кажа, че е било така, мислех си, за още пет стотачки. Мислех си това, даже докато стоях и наблюдавах жената, която гледаше Мод и я ненавиждаше за стореното, макар и да се мразех заради тази мисъл. Викарият излезе напред и отново се поклони.

– Всичко е готово, сър – отвърна. – Има само една дреболия... Като се вземат предвид необичайните обстоятелства...

– Да, да – каза Господина. Дръпна го настрана и си извади портфейла. Конят мяташе глава; от една от другите къщи се появи момче, за да го отведе. То също погледна към Мод, но после премести очи от нея към мен и ме поздрави, докосвайки каскета си. Разбира се, момчето не я беше видяло на седлото, а аз бях облечена с една от старите ѝ рокли и сигурно му заприличах на господарката, защото тя беше толкова скромна и свита, че изглеждаше така, сякаш беше прислужницата.

Мод не забеляза. Бе забола очи в земята. Викарият си прибра парите в някакъв таен джоб под мантията, а после потри ръце. – Хубаво – каза. – Би ли желала дамата да си смени дрехите? Би ли желала да види стаята си? Или ще направим венчавката веднага?

– Ще я направим веднага – отвърна Господина, преди някой друг да е успял да каже нещо. Свали си шапката и си приглади косата, като малко прекали с къдриците около ушите. Мод стоеше съвсем сковано. Приближих се до нея и вдигнах внимателно качулката ѝ, оправих диплите на наметалото, а после прокарах ръце по косата и бузите ѝ. Тя не ме погледна. Лицето ѝ беше студено. Ръбът на полата ѝ беше тъмен, сякаш беше боядисан с траурна боя. По наметалото ѝ имаше кал. Казах:

– Подайте ми ръкавиците си, мис. – Знаех, че под тях си е сложила чифт бели ръкавици от ярешка кожа. – Би било по-добре да се венчаете с бели вместо с бежови ръкавици.

Тя ми позволи да ги сваля, а после скръсти ръце. Жената ме попита:

– Няма ли да има цвете за дамата? – Погледнах към Господина. Той сви рамене.

– Би ли искала да носиш цвете, Мод? – попита разсеяно. Тя не отговори. – Е, мисля, че не би трябвало да обръщаме внимание на липсата на цвете. А сега, сър, ако обичате...

Заявих:

– Можехте поне да ѝ вземете някакво цвете! Просто едно цвете, което да носи в църквата!

Не бях се сетила за това, докато жената не отвори дума, но сега, ох! Жестокостта на факта, че той щеше да я отведе без цвете до олтара, за да я направи своя съпруга, изведнъж ми се видя стряскаща и аз не можех да я понеса. Гласът ми прозвуча почти яростно. Господина се втренчи в мен и се намръщи, викарият се зачуди, а на жената ѝ стана мъчно; тогава Мод обърна очи към мен и изрече бавно:

– Бих искала да нося цвете, Ричард. Бих искала да нося цвете. И Сю трябва да носи цвете.

С всяко поредно споменаване на думата "цвете" тя сякаш ставаше все по-странна. Господина издиша шумно и започна да се оглежда някак си сърдито. Викарият също се оглеждаше. Беше около един и половина и там, където не стигаше лунната светлина, беше много тъмно. Стояхме на една кална поляна с къпинови храсти. Храстите бяха черни. Даже и в тях да имаше цветя, никога нямаше да ги намерим. Попитах жената:

– Вие нямате ли нещо, които бихме могли да вземем? Нямате ли някакво цвете в саксия? – Тя се замисли за миг, а после влезе пъргаво в къщата си и онова, с което най-после се появи навън, беше клонче с изсъхнали листенца, кръгли като шилинги, бели като хартия, трептящи на няколко тънки дръжки, които бяха готови всеки момент да се счупят.

Беше лунария[12]. Стояхме и се взирахме в цветето и никой не произнесе името му. Тогава Мод го взе и го накъса, като даде няколко стръка на мен, а повечето задържа за себе си. В нейните ръце листенцата затрептяха много силно. Господина запали цигара, дръпна два пъти от нея и я хвърли. Тя продължи да свети в тъмнината. Той кимна на викария, който взе фенера и ни поведе през портата в оградата на църквата по една пътека покрай ред от гробове с разкривени плочи, хвърлящи остри сенки на лунната светлина. Мод вървеше с Господина, а той я държеше под ръка. Аз вървях с жената. Двете щяхме да сме свидетелки. Тя се казваше мисис Крийм.

– Отдалече ли идвате? – попита.

Не ѝ отговорих.

Църквата беше каменна и макар че лунната я осветяваше, изглеждаше съвсем черна. Отвътре беше варосана, но бялото беше пожълтяло. Имаше няколко запалени свещи покрай олтара и пейките, около свещите кръжаха нощни пеперуди, а няколко бяха умрели и плуваха в разтопения восък. Не седнахме, а отидохме направо до олтара, – викарият застана пред нас с Библията си и започна да примигва над страницата. Четеше и бъркаше думите. Мисис Крийм дишаше тежко като кон. Аз стоях и стисках жалките превити стръкчета от цветето и наблюдавах Мод, която беше застанала до Господина и стискаше здраво своите. Бях я целунала. Бях лежала върху нея. Бях плъзгала ръката си по тялото ѝ. Бях я нарекла перла. Тя се беше държала с мен по-добре, отколкото който и да било друг, освен мисис Съксби, и ме бе накарала да я обикна, докато аз възнамерявах да я съсипя.

Всеки момент щеше да се омъжи и беше уплашена до смърт. И съвсем скоро никой нямаше да я обича, никога.

Видях, че Господина я гледа. Викарият кашляше над книгата си. Беше стигнал до онази част от службата, в която се задаваше въпросът, дали някой знае някаква причина мъжът и жената, които стояха пред него, да не встъпят в брак; погледна изпод вежди и за секунда църквата утихна. Задържах дъха си и си замълчах.

И така, той погледна към Мод и към Господина, когато им зададе същия въпрос, а после каза, че в деня на Страшния съд те ще трябва да разкрият ужасните тайни, които пазят в сърцата си, ето защо е по-добре да ги разкрият сега и да приключат с тях.

Отново настъпи тишина.

Тогава той се обърна към Господина.

– Вземате ли – започна и продължи с останалото – ... вземате ли я за своя законна съпруга, за да я уважавате до края на живота си?

– Да – отвърна Господина.

Викарият кимна. После се обърна към Мод и я попита същото; тя се поколеба за миг, а после проговори:

– Да – каза.

После Господина се поотпусна. Викарият протегна врат изпод яката и го почеса.

– Кой дава тази жена на бъдещия ѝ съпруг?

Стоях съвсем неподвижно. Господина се обърна към мен, а после ми даде знак с глава да се приближа до Мод; показаха ми как трябва да хвана ръката ѝ и да я подам на викария, а той на свой ред да я подаде на Господина. Предпочитах повече от всичко на света да го беше направила мисис Крийм. Пръстите ѝ без ръкавицата бяха сковани и студени и приличаха на восъчни. Господина ги хвана и започна да повтаря думите, които четеше викарият, а после Мод хвана ръката му и изрече същите думи. Гласът ѝ бе толкова тънък, че сякаш се издигаше като дим в тъмнината и изчезваше.

После Господина извади един пръстен, хвана я отново за ръката и го сложи на пръста ѝ, повтаряйки думите на викария – че ще я боготвори и ще ѝ предостави всички свои блага. Пръстенът стоеше странно на ръката ѝ. Приличаше на златен на светлината на свещите, но, както видях по-късно, беше фалшив.

Всичко беше фалшиво и по-зле не би могло да бъде. Викарият прочете още една молитва, после вдигна ръце и затвори очи.

– Тези двамата, които Господ ги събра – каза, – нека никой да не може да ги раздели.

И това бе всичко.

Те вече бяха женени.

Господина я целуна, а тя стоеше и се олюляваше, сякаш беше замаяна. Мисис Крийм измърмори:

– Не знае какво ѝ е дошло до главата, погледнете я. Покъсно ще разбере... с такъв хубавец. Хаха!

Не се обърнах към нея. Ако се бях обърнала, щях да я ударя с юмрук. Викарият затвори Библията си и ни отведе от олтара към стаята, където държаха регистъра. Там Господина написа името си, а Мод, която вече беше мисис Ривърс, написа своето; двете с мисис Крийм също написахме имената си под техните. Господина ми беше показал как да напиша "Смит", но въпреки всичко аз го написах грозно и се засрамих... Засрамих се не от нещо друго, а от това! Стаята беше тъмна и миришеше на влага. Някакви животинки пърхаха в гредите – може би птици, може би прилепи. Видях, че Мод се взира в сенките, сякаш се страхуваше, че животинките ще я нападнат.

Господина я хвана под ръка и я изведе от църквата. Облаците бяха забулили луната и нощта беше станала по-тъмна. Викарият се ръкува с нас, а после се поклони на Мод и си тръгна. Вървеше бързо и докато крачеше, си съблече мантията; тъй като под нея дрехите му бяха черни, заприлича на светлина, която изгасна. Мисис Крийм ни заведе в къщата си. Носеше фенера и ние я следвахме, препъвайки се по пътеката; входната врата беше ниска и шапката на Господина отхвръкна. Тя ни поведе нагоре по наклоненото стълбище, което беше прекалено тясно за полите ни, а после стигнахме до някаква площадка с размери на шкаф, където останахме за миг, наблъскани един до друг, а маншетът на наметалото на Мод се допря до стъклото на фенера и се опърли.

Там имаше две затворени врати, които водеха към двете малки спални на къщата. Едната беше с тесен сламеник, сложен върху дървена рамка на пода, и беше за мен. В другата имаше по-голямо легло, кресло и шкаф и беше за Господина и за Мод. Тя влезе в стаята и сведе очи към пода, а погледът ѝ беше празен. Гореше само една свещ. Чантите ѝ стояха до леглото. Приближих се до тях и извадих дрехите ѝ, а после ги подредих в шкафа. Мис Крийм възкликна:

– Какво красиво бельо! – Беше се изправила до вратата и гледаше. Господина беше до нея и имаше странен вид. Той беше този, който ме научи как да се справям с фустите, но сега, след като ме видя, че вадя ризите и чорапите, като че ли се уплаши. Каза:

– Е, аз ще изпуша една последна цигара долу. Сю, ти ще създадеш нужните удобства тук, нали?

Не отговорих. Двамата с мисис Крийм слязоха долу, обувките им тропаха силно като гръмотевици, а вратата, дъските и стъпалата на разкривеното стълбище се поклащаха. После го чух да драсва клечка кибрит.

Погледнах към Мод. Тя все още държеше стръкчетата лунария. Пристъпи към мен и попита бързо:

– Ако те повикам после, ще дойдеш ли?

Взех цветята и наметалото от нея. Отвърнах:

– Не мислете за това. Ще свърши за минута.

Тя ме хвана за китката с дясната си ръка, която още беше с ръкавица. Каза:

– Слушай, говоря ти сериозно. Няма значение какво ще направи той. Кажи, че ако те повикам, ще дойдеш. Ще ти платя.

Гласът ѝ беше странен. Пръстите ѝ трепереха, но въпреки всичко ме стискаха здраво. Мисълта, че може би не ѝ пукаше за мен, беше ужасна. Попитах:

– Къде е сиропът ви? Ето тук има вода, може да пиете от него, за да заспите.

– За да заспя ли? – отвърна тя. Засмя се и затаи дъх. – Мислиш ли, че искам да спя през първата си брачна нощ?

Отблъсна ръката ми. Застанах зад нея и започнах да я събличам. След като ѝ свалих роклята и корсета, се обърнах и казах тихо:

– По-добре използвайте гърнето. По-добре си измийте краката, преди той да дойде.

Мисля, че тя потрепери. Не я гледах, но чувах плисъка на водата. После я сресах. Нямаше огледало, пред което да застане, и когато си легна, тя погледна встрани от леглото, а там нямаше маса, нямаше кутийка, нямаше снимка, нямаше лампа – видях я как протегна ръка, сякаш беше сляпа.

После вратата на къщата се затвори и тя се отпусна назад, хвана одеялата, издърпа ги и си зави гърдите. Върху възглавницата лицето ѝ изглеждаше тъмно, но аз знаех, че е бледо. Господина и мисис Крийм си говореха в стаята под нас. Гласовете им се чуваха ясно. Между дъските имаше пролуки и през тях прозираше слаба светлина.

Погледнах към Мод. Тя срещна погледа ми. Очите ѝ бяха черни, но блестяха като стъкло.

– Ще продължаваш ли да избягваш да ме гледаш? – попита ме шепнешком тя, когато ме видя, че извръщам глава. Тогава се завъртях отново към нея. Не можах да се сдържа, макар че лицето ѝ беше ужасно, беше страшно за гледане. Господина не спираше да говори. В стаята нахлу слаб вятър и наклони пламъка на свещта. Тя потрепери. Все още се взираше в очите ми. После проговори отново.

– Ела тук – каза.

Поклатих глава. Тя отново ме извика. И този път поклатих глава, но все пак се приближих до нея, преминавайки леко по скърцащите дъски; тя вдигна ръце, допря лицето ми до своето и ме целуна. Целуна ме със сладката си уста, която беше станала солена от сълзите ѝ, и аз не можах да се въздържа да не отговоря на целувката ѝ. Усетих сърцето си първо като буца лед в гърдите си, а после като течаща вода, сякаш се беше разтопило от топлината на устните ѝ.

След това обаче тя направи следното. Задържа пръстите си върху главата ми и притисна устата ми много силно към своята, хвана ръката ми и я сложи на гърдите си, а после по-надолу, там, където одеялата бяха хлътнали между краката ѝ. Започна да търка мястото с пръстите ми, докато те пламнаха.

Внезапното приятно чувство, което целувката ѝ беше събудила у мен, се превърна в нещо като страх или ужас. Отдръпнах се и си изтеглих ръката.

– Няма ли да го направиш? – тихо попита тя и посегна да ме хване. – Не го ли направи преди това, заради тази нощ? Толкова ли ти е трудно да ме оставиш на него с целувките си върху устата ми, с ръцете си върху тялото ми, с които да мога по-лесно да понеса неговите? Не си отивай! – Отново ме хвана. – Миналия път си тръгна. Каза ми, че съм те сънувала. Сега не сънувам. А ми се иска да е сън! Бог ми е свидетел, бог ми е свидетел, че ми се иска да е сън, а когато се събудя, да съм отново в Брайър!

Пръстите ѝ освободиха ръката ми, тя се отпусна назад и се свлече на възглавницата, а аз стоях, като непрекъснато сключвах ръце и ги отпусках, – страхувах се от погледа ѝ, от думите ѝ, от гласа ѝ, който ставаше все по-висок, страхувах се да не изпищи или да не припадне, страхувах се, да ме вземат дяволите!, да не извика прекалено силно и Господина или мисис Крийм да чуят, че съм я целунала.

– Тихо! Тихо! – отвърнах. – Вече сте омъжена за него. Трябва да се промените. Вие сте съпруга. Трябва...

Замълчах. Тя вдигна глава. Под нас някой взе лампата и я изнесе от стаята. Стъпките на Господина изтропаха по тесните стълби. Чух го, че забави крачка, а после се поколеба пред вратата. Навярно се чудеше дали да почука, както правеше в Брайър. Най-после сложи бавно палеца си върху резето и влезе.

– Готова ли си? – попита.

Внесе студения нощен въздух със себе си. Не казах нищо нито на него, нито на нея. Не я погледнах в лицето. Отидох в стаята си и легнах върху леглото. Лежах в мрака с наметалото и роклята, а главата ми беше между възглавницата и сламеника; единственият звук, който чувах, когато се събуждах през нощта, беше пълзенето на животинките в сламата под бузата ми.

На сутринта Господина дойде в стаята ми. Беше по риза.

– Тя те вика, за да я облечеш – каза.

Той закуси на долния етаж. Бяха занесли на Мод поднос с една чиния. В чинията имаше яйца с бъбреци; тя не ги беше докоснала. Седеше съвсем неподвижно в креслото до прозореца; веднага разбрах как щеше да се чувства отсега нататък. Лицето ѝ беше гладко, но с тъмни кръгове около очите. Ръцете ѝ бяха голи. Жълтият пръстен блестеше. Погледна ме така, както поглеждаше към всяко нещо – към чинията с яйцата, към гледката през прозореца, към роклята, която вдигнах, за да ѝ я облека през главата – с мек, странен, отнесен поглед; когато я попитах за нещо дребно, тя ме слушаше и чакаше, а после ми отговори, примигвайки, сякаш въпросът и отговорът, дори движенията на гърлото ѝ, които оформяха думите, бяха напълно неочаквани и необичайни за нея.

Облякох я и тя отново седна до прозореца. Ръцете ѝ бяха свити в китките, а пръстите – леко повдигнати, сякаш ако ги отпуснеше върху мекия плат на широката си пола, щеше да ги нарани.

Главата ѝ беше наклонена. Помислих си, че може би се ослушва, за да чуе звъна на камбаната в Брайър. Не спомена обаче абсолютно нищо за чичо си, за предишния си живот.

Взех гърнето и го изпразних в клозета зад къщата. В основата на стълбите до мен се приближи мисис Крийм. Носеше чаршаф, който беше преметнат през ръката ѝ. Каза:

– Мистър Ривърс казва, че бельото върху леглото трябва да се смени.

Сякаш ѝ се искаше да намигне. Аз не я гледах достатъчно дълго, аз да ѝ дам възможност да го направи. Бях забравила за тази част. Тръгнах бавно по стълбите, а тя вървеше след мен, силно задъхана. Поклони се на Мод, а после се приближи до леглото и отметна одеялата. Там имаше няколко тъмни петна от кръв, които се бяха размазали. Тя стоеше и се взираше в тях, а после улови погледа ми, колкото да измърмори:

– Е, не мога да повярвам. В крайна сметка е било по любов! – Мод седеше и гледаше през прозореца. От стаята на долния етаж се чуваше скърцането на ножа на Господина по чинията. Мисис Крийм повдигна чаршафа, за да види дали кръвта не е изцапала дюшека; не беше го изцапала и тя остана доволна.

Помогнах ѝ да го смени и я изпратих до вратата. Тя се поклони още веднъж, срещайки странния, мек поглед на Мод.

– Преживява го тежко, а? – прошепна. – Май ѝ липсва майка ѝ?

Отначало си замълчах. После обаче се сетих за нашия заговор и за онова, което предстоеше да се случи. Помислих си тъжно, че би било по-добре да направя така, че то да се случи колкото е възможно по-скоро. Застанах на малката площадка до нея и затворих вратата. Отвърнах тихо:

– "Тежко" не е точната дума. Нещо не е наред с нея. Мистър Ривърс я обича безумно и не би понесъл да тръгнат клюки... доведе я в това тихо място с надеждата, че въздухът на село ще я успокои.

– Да я успокои ли? – попита тя. – Искате да кажете... Боже мой! Нали няма да се разбеснее... да превърти... и да запали къщата?

– Не, не – отвърнах. – Тя просто... просто не е наред с главата.

– Горката! – възкликна мисис Крийм. – Виждам я обаче, че непрекъснато е замислена. – Не се беше спазарила да приеме лудо момиче в къщата си. А после винаги когато носеше подноса, хвърляше по един кос поглед на Мод и бързо го оставяше, сякаш се страхуваше, че тя можеше да я ухапе.

– Тя не ме харесва – заяви Мод, след като няколко пъти я видя, че го прави. Преглътна и продължи: – Не така, както ти ме харесваш, нали?

– Как можа да ви хрумне подобно нещо! Защо да не ви харесва?

– Не знам – отвърна тихо тя и сведе поглед към ръцете си.

По-късно и Господина я чу да го казва и ме извика при себе си. – Това е добре – каза. – Ще бъде много добре, ако успеем да накараме мисис Крийм да се бои от Мод и Мод да се бои от мисис Крийм, без те да се усетят. Ще ни бъде от полза, когато дойде време да повикаме лекаря.

Той изчака една седмица, преди да го повика. Мислех си, че не съм имала по-лоша седмица през целия си живот. Беше обещал на Мод, че ще престоят в къщата само един ден, но на втората сутрин я погледна и възкликна:

– Колко си бледа, Мод! Според мен не си добре. Смятам, че трябва да останем тук още малко, докато силите ти се възвърнат.

– Да останем още малко ли? – попита тя. Гласът ѝ беше безжизнен. – Не можем ли да отидем в къщата ти в Лондон?

– Аз наистина смятам, че не си добре.

– Не съм добре ли? Напротив – много съм добре, може да попиташ Сю. Сю, няма ли да кажеш на мистър Ривърс, че съм добре?

Седеше и трепереше. Не ѝ отговорих.

– Само още ден-два – каза Господина. – Докато си отпочинеш. Докато се поуспокоиш. Може би ако лежиш повече...

Тя се разплака. Той застана до нея, от което тя започна да трепери и да плаче още по-силно. Каза:

– О, Мод, сърцето ми се къса, като те гледам! Ако смятах, че ще почувстваш облекчение, аз естествено щях веднага да те отведа в Лондон, щях да те занеса на ръце... нима мислиш, че не бих го направил? Погледни се обаче и ми кажи все още ли мислиш, че си добре.

– Не знам – отвърна тя. – Тук е толкова странно. Страх ме е, Ричард...

– А в Лондон няма ли да бъде по-странно? Няма ли да те е страх на онова място, което е толкова шумно, многолюдно и мрачно? О, не, трябва да останеш тук. Тук имаш мисис Крийм, която се грижи да не ти липсва нищо.

– Мисис Крийм ме мрази.

– Мрази ли те? О, Мод! Започваш да оглупяваш и на мен би ми било неприятно да си мисля подобно нещо за теб, на Сю също би ѝ било неприятно, нали, Сю? – Не отговорих. – Разбира се, че би ѝ било неприятно – продължи той, като не отделяше сините си очи от моите. Мод ме погледна, а после извърна поглед от мен. Господина хвана главата ѝ и я целуна по челото. – Хайде стига. Нека да не спорим повече. Ще останем още един ден, само още един ден, докато бледността изчезне от бузите ти и очите ти започнат да блестят както преди!

Каза същото и на следващия ден. На четвъртия ден беше рязък с нея – обвини я, че се държала така, сякаш искала да го разочарова, да го принуди да чака, след като той копнеел да я заведе в Челси като своя съпруга; на петия ден я взе в прегръдките си, едва не се разплака и ѝ каза, че я обича.

След това тя вече не питаше колко време ще останат. Руменината не се върна върху бузите ѝ. Очите ѝ все още бяха безжизнени. Господина накара мисис Крийм да ѝ приготвя укрепваща храна, а тя продължаваше да носи яйца, бъбреци, черен дроб, мазен бекон и кървавица. От месото в стаята миришеше на кисело. Мод не можеше да яде нито едно от тези неща. Изяждах ги вместо нея, защото някой трябваше да го прави. Ядях, а тя седеше до прозореца и гледаше навън, като въртеше пръстена върху пръста си, протягаше се или дърпаше кичур коса пред устата си.

Косата ѝ беше безжизнена като очите ѝ. Не ми позволяваше да я измия, даже и да я среша – оплакваше се, че не може да търпи гребена, като я дере по главата. Носеше същата рокля, с която беше пристигнала от Брайър; по подгъва ѝ имаше кал. Даде най-хубавата си рокля, която беше от коприна, на мен. Каза:

– Защо да си я слагам тук? Предпочитам да я виждам облечена на теб. По-добре да я носиш ти, вместо да стои в шкафа.

Пръстите ни се допряха под коприната. Трепнахме и отстъпихме встрани една от друга. След онази първа нощ тя повече не се опита да ме целуне.

Взех роклята. Тя ми помогна да преживея ужасните часове – седях и я отпусках в талията, а на нея, изглежда, ѝ беше приятно да ме гледа как я шия. След като свърших, я облякох и застанах пред нея; на лицето ѝ се появи странно изражение.

– Колко добре изглеждаш! – възкликна и кръвта нахлу в лицето ѝ. – Цветът ѝ кара очите и косата ти да изпъкват. Знаех си, че ще бъде така. Сега си истинска красавица, нали? А аз съм грозна, не смяташ ли?

Бях поискала от мисис Крийм едно малко огледало. Тя го взе с трепереща ръка, приближи се до мен и го вдигна пред своето и моето лице. Спомних си как ме облече навремето в стаята си и каза, че бихме могли да бъдем сестри, колко весела беше тогава и колко естествено и безгрижно се държеше. Харесваше ѝ да стои пред огледалото си и да се докарва, за Господина. А сега... видях го! Видях го в безумната дяволитост в погледа ѝ! Сега тя се радваше, че се е превърнала в грозно момиче. Според нея това означаваше, че той няма да я желае.

Бих могла поне веднъж да ѝ кажа, че той така или иначе ще я желае.

Не знаех какво ѝ е сторил. Не му говорех, освен ако не се налагаше. Правех всичко необходимо, но в някакъв дълбок, окаян унес, без да си позволявам да мисля и да чувствам; бях потисната почти колкото нея. А Господина, трябва да призная, също изглеждаше тревожен. Идваше само за да я целуне или да ѝ се скара, за малко всеки ден, а през останалото време седеше във всекидневната на мисис Крийм и палеше цигари – димът се просмукваше през пода и се смесваше с миризмата на месото, на нощното гърне и на чаршафите върху леглото. Един-два пъти излезе да язди. Опитваше се да научи нещо за мистър Лили, но беше чул само, че се носел слух за някаква необичайна суматоха в Брайър, но никой не знаел точно каква.

Вечер седеше до оградата зад къщата и наблюдаваше прасетата с черните зурли. Понякога се разхождаше по тесния път между живите плетове или около двора на църквата. Вървеше обаче така, сякаш си даваше сметка, че го наблюдаваме – не по стария наперен начин, по който се движеше, за да се разтъпче и да пуши, а с неравномерни крачки, като че ли не издържаше на погледите ни, вперени в гърба му.

Нощем я събличах, той идваше и аз ги оставях и лежах сама, пъхнала глава между възглавницата и шумолящия сламеник.

Трябваше да се досетя, че му се е наложило да го направи с нея само тогава. Трябваше да се досетя, че е възможно да се е страхувал тя да не забременее. Имаше обаче други неща, които той навярно е искал тя да върши, след като е разбрал колко гладки са ръцете ѝ, колко мека е гръдта ѝ и колко топла и нежна е устата ѝ.

Всяка сутрин, когато отивах при нея, тя изглеждаше все по-бледа, по-слаба и по-замаяна от предишната нощ, а той все по-често избягваше погледа ми, дърпаше бакенбардите си и от напереността му не бе останала и следа.

Поне си даваше сметка с какво ужасно нещо се е захванал, проклетникът му неден.

Най-накрая повика лекаря.

Чух го, докато пишеше писмото във всекидневната на мисис Крийм. Лекарят му беше познат. Предполагам, че преди се беше занимавал с някаква непозволена дейност, която вероятно е била свързана с женски неразположения, и за по-безопасно се беше захванал с лудницата. За нас обаче далаверите означаваха сигурност. Във всеки случай той не беше част от плана на Господина. На Господина не би му харесало да дели парите с него.

Освен това историята беше съвсем достоверна. А и мисис Крийм щеше да я потвърди. Мод беше млада, с детински ум и беше държана настрани от света. Изглеждаше влюбена в Господина и той беше влюбен в нея; двамата обаче бяха женени от не повече от час, когато поведението ѝ беше започнало да става особено.

Мисля, че всеки лекар щеше да постъпи по начина, по който постъпи онзи, след като чу разказа на Господина и видя Мод и мен такива, каквито бяхме тогава.

Той пристигна с още един мъж, също лекар, негов помощник. За да бъде вкарана една жена в лудницата, е необходимо мнението на двама лекари. Къщата им се намираше близо до Рединг. Каретата им изглеждаше странно – беше с капаци, подобни на жалузи, а отзад имаше шипове. Лекарите дойдоха не за да отведат Мод, не този ден, а за да я прегледат. Отвеждането стана по-късно.

Господина ѝ обясни, че са двама художници, негови приятели. На нея като че ли ѝ беше безразлично. Позволи ми да я измия, да приведа в ред безжизнената ѝ коса и да ѝ оправя роклята, а после не мръдна от стола си и не каза нито дума. Чак когато видя, че каретата им спира, се ококори и започна да диша по-учестено. Зачудих се дали и тя като мен беше забелязала жалузите и шиповете. Лекарите слязоха. Господина бързо излезе навън, за да поговори с тях; ръкуваха се, събраха глави и погледнаха крадешком към нашия прозорец.

После той се върна и ги остави да чакат. Качи се горе. Потриваше ръце и се усмихваше. Каза:

– Чак да не повярваш! Това са приятелите ми Грейвс и Кристи, които са ми дошли на гости от Лондон. Спомняш ли си, Мод, че съм ти говорил за тях? Едва ли са ми повярвали, че наистина съм се оженил! Дошли са, за да се уверят лично.

Продължаваше да се усмихва. Мод не го погледна.

– Имаш ли нещо против, скъпа – попита той, – да ги доведа при теб? Оставих ги с мисис Крийм.

Чувах ги, че говорят във всекидневната с тихи, сериозни гласове. Знаех какви въпроси ще зададат на мисис Крийм и какви отговори ще получат. Господина изчака Мод да му отговори, но тъй като тя мълчеше, погледна към мен.

Попита:

– Сю, би ли дошла с мен за момент? – Посочи с очи. Мод гледаше след нас и примигваше. Отидох с него до паянтовата площадка, а той затвори вратата зад гърба ми.

– Мисля, че трябва да я оставиш с мен – прошепна той, – когато те се качат. Ще я наблюдавам и може би ще я накарам да се изнерви. Това, че си непрекъснато покрай нея, я прави прекалено спокойна.

Отвърнах:

– Не им позволявайте да я наранят.

– Да я наранят ли? – Той едва не се разсмя. – Та тези мъже са негодници. Те гледат лудите да са в безопасност. Биха ги държали в огнеупорни хранилища подобно на златните кюлчета, за да живеят от приходите от тях. Няма да я наранят. Освен всичко друго си знаят работата, наясно са, че един скандал би ги съсипал. Те ми вярват, но трябва да я прегледат и да поговорят с нея, а също и с теб. Ти, разбира се, знаеш как трябва да отговаряш на въпросите им.

Направих физиономия. – Така ли? – отвърнах.

Той присви очи. – Не се подигравай с мен, Сю. Не и сега, след като сме толкова близо до целта. Знаеш какво да кажеш, нали?

Свих рамене, все още нацупена. – Мисля, че знам.

– Добро момиче. Първо ще ги доведа при теб.

Понечи да ме докосне. Дръпнах се и отстъпих встрани от него. Отидох в малката си стая и зачаках. Лекарите дойдоха след минута. Господина ги придружаваше; затвори вратата и застана пред нея, а очите му бяха вперени в лицето ми.

Бяха високи мъже като него, а единият беше пълен. Носеха черни сака и обувки с гъвкави подметки. Когато се движеха, подът, стените и прозорецът трепереха. Само единият от тях – по-слабият – говореше; другият просто наблюдаваше.

Поклониха се, аз също се поклоних.

– А! – каза тихо лекарят, който говореше, след като се поклоних. Казваше се доктор Кристи. – Вече знаете кои сме, предполагам? Нали не бихте имали нищо против, ако ви зададем няколко въпроса, които може да ви се сторят дръзки? Ние сме приятели на мистър Ривърс и сме много любопитни да научим подробности за брака му и за новата му съпруга.

– Не – отвърнах. – Имате предвид господарката ми.

– А! – повтори той. – Господарката ви. Бихте ли ми освежили паметта? Коя е тя?

– Мисис Ривърс – отвърнах. – Преди се казваше мис Лили.

– Мисис Ривърс, която преди се е казвала мис Лили. А!

Той кимна. Лекарят, който мълчеше, доктор Грейвс, извади молив и бележник. Първият продължи:

– Господарката ви. А вие сте?

– Прислужницата ѝ, сър.

– Естествено. И как се казвате?

Доктор Грейвс държеше молива си, готов да започне да пише. Господина улови погледа ми и кимна.

– Сюзан Смит, сър – отвърнах.

Доктор Кристи ме погледна по-внимателно.

– Като че ли се колебаете – каза. – Напълно ли сте сигурна, че това е името ви?

– Смея да твърдя, че си знам името! – отвърнах.

– Естествено.

Доктор Кристи се усмихна. Сърцето ми продължаваше да бие силно. Той вероятно забеляза. Сякаш стана по-мил. Попита:

– А сега, мис Смит, можете ли да ни кажете откога познавате господарката си?

Разговорът ми заприлича на онзи случай на Лант стрийт, когато стоях пред Господина, а той ме запознаваше с препоръката ми. Разказах им за лейди Алис от Мейфеър, за старата бавачка на Господина, за покойната си майка, а после за Мод.

Казах, че преди тя като че ли харесваше мистър Ривърс, но сега, седмица след венчавката им, беше станала много тъжна и небрежна по отношение на себе си, което ме плашеше.

Доктор Грейвс си записа всичко. Доктор Кристи каза.

– Плаши ви. Имате предвид, че се страхувате за себе си?

Отвърнах:

– Не за себе си, сър, а за нея. Мисля, че тя ще навреди на себе си, толкова е нещастна.

– Виждам – отвърна той. А после: – Вие обичате господарката си. Говорите много мило за нея. А сега ви моля да ми каже нещо. Според вас от какви грижи се нуждае тя, за да се почувства по-добре?

Отвърнах:

– Мисля, че...

– Да?

– Иска ми се...

Той кимна. – Продължавайте.

– Иска ми се да я вземете при себе си, сър, и да я наблюдавате – изрекох на един дъх. – Иска ми се да я държите на такова място, където никой няма да може да я докосне или да я нарани...

Изведнъж усетих сърцето си високо в гърлото, а гласът ми излизаше през сълзи. Господина не сваляше очи от мен. Лекарят хвана ръката ми и я стисна свойски близо до китката.

– Хайде, спокойно – отвърна. – Не бива да се разстройвате толкова много. Господарката ви ще получи всичко, така както вие искате. Тя наистина е извадила късмет с толкова добра и предана прислужница като вас!

Потупа и погали ръката ми, а после я пусна. Погледна си часовника. Улови погледа на Господина и кимна.

– Много добре – каза. – Много добре. А сега дали бихте могли да ни покажете...

– Разбира се – отвърна бързо Господина. – Разбира се. Оттук. – Отвори вратата, тримата се обърнаха с гръб към мен и излязоха. Наблюдавах ги, докато си тръгваха, и внезапно ме обзе някакво чувство – не бих могла да кажа дали беше мъка или страх. Направих крачка и извиках след тях:

– Тя не обича яйца, сър! – Доктор Кристи се обърна леко. Бях вдигнала ръка. Усетих я как се отпуска. – Тя не обича яйца – повторих с по-слаб глас – в нито едно ястие.

Това беше всичко, което можах да измисля. Той се усмихна и се поклони, но някак си снизходително. Доктор Грейвс си записа в бележника или се престори, че си записва: "Не обича яйца". Господина ги заведе до стаята на Мод. После се върна при мен.

– Нали ще почакаш, докато я прегледат? – попита.

Не отговорих. Той затвори вратата на стаята ми. Стените обаче бяха като от хартия: чух ги, че се движат, и долових буботенето на лекаря, докато задаваше въпросите си. След няколко минути долетя нейният глас, който се извисяваше и затихваше, докато сълзите ѝ капеха.

Лекарите не се задържаха дълго при нея. Предположих, че са разбрали всичко, което им е било нужно, от мен и от мисис Крийм. След като си заминаха, отидох при нея, а Господина стоеше зад стола ѝ и държеше бледата ѝ глава в ръцете си. Беше се навел, за да може да я гледа, и вероятно ѝ шепнеше и я дразнеше. Щом ме видя, се изправи и каза:

– Сю, погледни господарката си. Не смяташ ли, че очите ѝ блестят малко по-силно?

Те наистина блестяха от сълзите, които още напираха в тях, и бяха зачервени по крайчетата.

– Добре ли сте, мис? – попитах.

– Добре е – отвърна Господина. – Мисля, че компанията на приятелите ми я развесели. Мисля, че на тези мили хора, Кристи и Грейвс, им беше много приятно с нея, а, какво ще кажеш, Сю, нима една жена не би разцъфтяла, ако разбере, че е доставила удоволствие на някой мъж?

Тя извърна глава, повдигна ръка и дръпна немощно пръстите му, които я стискаха. Той подържа лицето ѝ още малко, а после се отдалечи от нея.

– Какъв глупак съм бил – каза ми. – Помолих мисис Ривърс да остане на това тихо място, за да укрепне, като си мислех, че тишината ще ѝ помогне. Сега разбирам, че тя се нуждае от оживлението на големия град. Грейвс и Кристи също го разбраха. Толкова са нетърпеливи да се присъединим към тях в Челси, че Кристи ще ни предостави каретата и кочияша си! Утре заминаваме. Какво ще кажеш, Мод?

Тя беше обърнала погледа си към прозореца. Вдигна глава към него и белите ѝ бузи леко порозовяха.

– Утре ли? – попита. – Толкова скоро?

Той кимна. – Утре потегляме. Към една огромна къща с красиви, тихи стаи и добри прислужници, която те очаква.

На следващия ден както обикновено тя отмести настрани закуската си, която се състоеше от яйца и месо, но даже и аз не можах да я изям. Облякох я, без да я гледам. Познавах всяка част от тялото ѝ. Тя продължаваше да носи старата рокля, която беше изкаляна, а аз бях облечена с красивата копринена рокля. Не ми позволи да я сменя дори и за пътуването, макар и да знаех, че ще я измачкам.

Възнамерявах да я нося, когато се върна в Бъроу. Не можех да повярвам, че отново ще бъда у дома с мисис Съксби още преди да се е стъмнило.

Приготвих чантите ѝ. Направих го бавно, като почти не усещах вещите, които докосвах. В едната сложих бельото ѝ, пантофите, сиропа за сън, боне, четка – тези неща тя трябваше да вземе със себе си в лудницата. В другата прибрах всичко останало. То беше за мен. Оставих настрани само онази бяла ръкавица, за която мисля, че споменах, и след като напълних чантите, я пъхнах грижливо в пазвата си, до сърцето си.

Каретата пристигна и ние бяхме готови. Мисис Крийм ни изпрати до вратата. Мод беше с воалетка. Помогнах ѝ да слезе по наклоненото стълбище, а тя ме стисна за ръката. Когато излязохме от къщата, ме стисна по-здраво. Не беше напускала стаята си повече от седмица. Трепна, когато видя небето и мрачната църква, и като че ли усети свежия въздух върху бузите си, даже през воалетката, като ръка, която я зашлеви.

Сложих пръстите си върху нейните.

– Господ да ви поживи, госпожо! – извика мисис Крийм, след като Господина ѝ плати. Тя стоеше и ни наблюдаваше. Момчето, което беше отвело коня през онази първа нощ, отново се появи, за да ни види на заминаване; дойдоха още едно-две момчета, за да зяпат – застанаха отстрани на каретата и започнаха да дърпат вратите, там, където един стар златен кръст беше замазан с черна боя. Кочияшът размаха камшика си към тях. Закрепихме чантите върху покрива на каретата, а после спуснахме стъпалата. Господина качи Мод в каретата, като издърпа пръстите ѝ от моите. Улови погледа ми.

– Хайде, хайде – каза с предупредителен тон. – Сега не е време за сантименталности.

Тя седна и си облегна главата назад, а той се настани до нея. Аз седнах срещу тях. Вратите бяха без дръжки, имаше само един ключ, подобен на ключ от каса; след като кочияшът затвори каретата, Господина заключи и прибра ключа в джоба си.

– Колко време ще пътуваме? – попита Мод.

Той отвърна:

– Един час.

Стори ми се повече от час. Стори ми се цял един живот. Денят беше топъл. Когато слънцето огряваше стъклата, в каретата ставаше много горещо, но прозорците не се отваряха, предполагам, за да не може лудият да изскочи навън. Най-после Господина дръпна една връв, за да затвори жалузите; седяхме, подскачайки в тъмнината, и мълчахме. След малко започна да ми прилошава. Видях, че главата на Мод се търкаляше върху тапицерията на седалката, но не можех да видя дали очите ѝ бяха отворени или затворени. Държеше ръцете си сключени на скута.

Господина обаче нервничеше – разхлабваше си яката, поглеждаше си часовника и си дърпаше маншетите. Два-три пъти извади носна кърпа и си избърса челото. Винаги когато каретата забавяше ход, той се навеждаше към прозореца, за да погледне през жалузите. После тя толкова много намали, че почти спря и започна да завива; той отново погледна навън, изправи гръб и си стегна вратовръзката.

– Почти пристигнахме – каза.

Мод обърна глава към него. Каретата отново забави ход. Дръпнах връвта, която движеше жалузите. Намирахме се пред каменна арка с желязна порта, от която започваше потънала в зеленина алея. Някакъв мъж отваряше портата. Каретата подскочи и ние потеглихме по алеята и стихнахме до къщата, която бе в края ѝ. Изглеждаше така, сякаш бяхме в Брайър, но къщата беше по-малка и по-спретната. Прозорците ѝ бяха с решетки. Наблюдавах Мод, за да видя какво ще направи.

Тя отметна воалетката си и се взря през прозореца с предишния си безжизнен поглед; стори ме се обаче, че зад тази безжизненост проблесна мисъл или се появи страх.

– Не се бой – каза Господина.

Това беше всичко, което каза. Не знам дали го каза на нея или на мен. Каретата направи още един завой и спря. Доктор Грейвс и доктор Кристи бяха там и ни чакаха, а зад тях беше застанала огромна пълна жена с навити до лактите ръкави и брезентова престилка върху роклята, която приличаше на престилка на месар. Доктор Кристи се приближи до каретата. И той като Господина имаше ключ и отключи отвън. Мод трепна от звука. Господина я прегърна. Доктор Кристи се поклони.

– Добър ден – каза. – Мистър Ривърс. Мис Смит. Мисис Ривърс, вие, разбира се, ме помните, нали?

Подаде ръка.

Подаде я на мен.

Последва секунда, струва ми се, на абсолютна тишина. Погледнах го, а той кимна. – Мисис Ривърс? – повтори. Господина се наведе и ме хвана за ръката. Отначало помислих, че иска да ме накара да остана на мястото си, но после осъзнах, че се опитва да ме вдигне от него. Лекарят хвана другата ми ръка. Изправиха ме на крака. Обувките ми се закачиха на стъпалата. Изкрещях:

– Чакайте! Какво правите? Какво...

– Не се съпротивлявайте, мисис Ривърс – отвърна лекарят. – Ние ще се погрижим за вас.

Махна с ръка и доктор Грейвс и жената се приближиха. Аз изкрещях:

– Не съм аз тази, която ви трябва! Какво правите? Мисис Ривърс? Аз съм Сюзан Смит! Господине! Господине, кажете им!

Доктор Кристи поклати глава.

– Още ли продължава с онази тъжна заблуда? – попита той Господина.

Господина кимна и не каза нищо, сякаш беше прекалено нещастен, за да говори. Надявам се, че е бил нещастен! Обърна се и взе едната от чантите – едната от чантите на майката на Мод. Доктор Кристи ме стисна по-здраво. – Хайде – подкани ме, – как е възможно да сте Сюзан Смит от Уелк стрийт в Мейфеър? Не знаете ли, че такова място не съществува? Знаете, разбира се. И ние ще ви накараме да си признаете, дори и това да ни отнеме една година. А сега престанете да се въртите, мисис Ривърс. Съсипвате красивата си рокля.

Бях се опитала да се отскубна от него. След като чух думите му, се отпуснах. Взрях се в копринения си ръкав и в собствената си ръка, която беше напълняла и беше станала гладка от редовното хранене, а после в чантата до краката ми с месинговите букви "М" и "А".

И в тази секунда най-сетне осъзнах мръсния номер, който ми беше погодил Господина.

Изревах:

– Проклета свиня! – Разплаках се и отново започнах да се въртя и да се дърпам към него. – Негодник! Ох!

Той беше застанал на входа на каретата и я беше наклонил. Лекарят ме стисна по-здраво и лицето му стана строго.

– В моята болница няма място за подобни думи, мисис Ривърс – заяви.

– Мръсник! – извиках. – Не разбирате ли какво е направил? Не виждате ли измамата? Не съм аз тази, която ви трябва, а ...

Продължавах да се дърпам, а той продължаваше да ме държи; погледнах покрай него към люлеещата се карета. Господина се беше отдръпнал назад и си беше покрил лицето с ръка. Зад него седеше Мод, а светлината, която проникваше през жалузите, образуваше решетка върху нея. Лицето ѝ беше слабо, а косата – безжизнена. Роклята ѝ беше износена и приличаше на рокля на прислужница. Очите ѝ бяха безумни, сълзите напираха в тях, но зад сълзите погледът ѝ беше твърд. Твърд като мрамор, твърд като месинг.

Твърд като перла и като песъчинките в нея.

Доктор Кристи забеляза, че я гледам.

– Защо сте се вторачили така? – попита. – Предполагам, че познавате собствената си прислужница?

Не можех да говоря. Тя обаче можеше. Каза с треперещ глас, който не беше нейният:

– Бедната ми господарка! Ох! Сърцето ми се къса.

Смятах я за гълъбче. Гълъбче – друг път. Тази кучка е знаела всичко. Знаела е всичко от самото начало.

ВТОРА ЧАСТ

7

Мисля, че съм съвсем наясно относно началото, което е първата ми грешка.

Представям си маса, хлъзгава от кръв. Кръвта е на майка ми. Има прекалено много кръв. Толкова много, че според мен тя тече като мастило. Мисля, че за да се запазят дъските под масата, жените са сложили порцеланови легени, ето защо тишината между виковете на майка ми е изпълнена, кап-кап! кап-кап! , с нещо, което би могло да бъде разминаващо се тиктакане на часовници. На фона на падащите капки се чуват слаби викове: писъците на лудите и ругатните на сестрите, понеже това е лудница. Майка ми е луда. Масата е с ремъци, които ѝ пречат да се хвърли на пода, в устата ѝ също има ремък, който разтваря челюстите ѝ, за да не си прехапе езика, а друг ремък държи краката ѝ разтворени, за да мога аз да се появя между тях. След като се раждам, ремъците остават на мястото си: жените се страхуват, че тя може да ме разкъса! Слагат ме на пазвата ѝ и устата ми намира гърдата ѝ. Суча, а къщата утихва около мен. Само кръвта продължава да тече, кап-кап! кап-кап! , и тупкането отброява първите няколко минути от моя живот и последните минути от нейния. Защото след малко часовниците забавят ход. Гърдите на майка ми се повдигат и се отпускат, после отново се повдигат и се отпускат завинаги.

Усещам и започвам да суча по-бързо. После жените ме откъсват от нея. А когато се разплаквам, ме удрят.

През първите десет години съм дъщеря на сестрите в къщата. Мисля си, че те ме обичат. В отделението има тигрова котка и аз си мисля, че ме държат, така както държат тази котка – като нещо, което да милват и да окичват с панделки. Нося тъмносива рокля като техните, престилка и таке; дават ми колан с връзка миниатюрни ключове и ме наричат "сестричка". Спя с всяка една поред в леглата им и ги следвам, докато изпълняват задълженията си в отделенията на лудницата. Къщата е голяма; предполагам, че на мен ми изглежда голяма, и е разделена на две части: в едната са жените, а в другата – мъжете. Виждам само жените. Нямам нищо против тях. Някои ме целуват и ме галят, така както правят сестрите. Някои докосват косата ми и плачат. Напомням им за собствените им дъщери. Други създават неприятности и на мен ми е разрешено да заставам пред тях и да ги удрям с дървена палка, направена специално за мен, докато сестрите най-накрая започват да се смеят и да казват, че никога не са виждали толкова забавно нещо.

По този начин се запознавам с основните принципи на реда и дисциплината и междувременно осъзнавам какво означава човек да е умопомрачен. Всичко това впоследствие ще ми е от полза.

Когато ставам достатъчно голяма, за да мога да разсъждавам разумно, ми дават златен пръстен, за който ме уведомяват, че е на баща ми, и снимка на някаква жена, която се оказва майка ми, и аз разбирам, че съм сираче, но тъй като никога не съм знаела какво е родителска обич или по-скоро съм изпитвала ласките на двайсет майки, не съм особено притеснена от новината. Мисля, че сестрите ме обличат и ме хранят заради самата мен. Аз съм дете с най-обикновени черти, но в този свят, в който липсват деца, минавам за красавица. Имам приятен и мелодичен глас и книгите ме привличат. Предполагам, че ще изживея дните си като сестра, която с удоволствие се заяжда с лудите.

На девет-десет години децата си мислят разни неща. Вече карам единайсетата си година, когато един ден старшата ме вика в сестринската стая. Представям си, че ще ме почерпи с нещо. Греша. Тя ме поздравява странно и избягва погледа ми. С нея има някакъв човек – някакъв господин, казва тя, но по онова време думата не ми говори нищо. Впоследствие ще започна постепенно да осъзнавам смисъла ѝ. – Ела по-близо – казва старшата. Господинът ни наблюдава. Облечен е в черен костюм и носи черни копринени ръкавици. Държи бастун с топка от слонова кост, на който се обляга, за да ме огледа по-добре. Косата му е черна и е започнала да побелява, бузите му са бледи като бузи на мъртвец, а очите му са скрити зад чифт тъмни очила. Едно нормално дете не би го погледнало, но аз не знам какво правят нормалните деца и не се страхувам от никого. Тръгвам и заставам пред него. Той разтваря устни, за да прокара език по тях. Езикът му е тъмен на върха.

– Дребна е – отбелязва той, – но въпреки всичко вдига достатъчно шум с краката си. Какъв е гласът ѝ?

Неговият глас е нисък, пресекващ, недоволен и прилича на сянка на треперещ човек.

– Кажи нещо на господина – подканя ме тихо старшата. – Кажи му как си.

– Много съм добре – отвръщам. Вероятно говоря прекалено силно, защото господинът се сепва.

– Стига – заявява той и вдига ръка. А после: – Надявам се, че можеш да шепнеш? Надявам се, че можеш да кимаш?

Кимвам.

– О, да.

– Надявам се, че можеш да мълчиш?

– Мога.

– Мълчи тогава. Така е по-добре. – Обръща се към старшата. – Виждам, че носи лика на майка си. Това е хубаво. Ще ѝ напомня за съдбата ѝ и може да ѝ попречи да я сподели. Не ми харесват обаче устните ѝ. Прекалено пълни са. Не обещават нищо добро. Както и гърбът ѝ, който е слаб и отпуснат. А какви са ѝ краката? Не искам момиче с дебели крака. Защо сте скрили краката ѝ под толкова дълга пола? Нима съм ви молил да го правите?

Старшата се изчервява.

– За жените е невинно забавление, сър, да я обличат с дрехи като тези, които се носят в къщата.

– Плащал съм ви, за да се забавляват сестрите, така ли?

Той прокарва бастуна по килима и си движи челюстите.

Отново се обръща към мен, но говори на нея. Пита:

– Чете ли добре? Пише ли хубаво? Хайде, дайте ѝ някакъв текст и я оставете да ми покаже.

Старшата ми подава отворена Библия. Прочитам откъс от нея, а господинът отново се сепва. – По-тихо! – извиква и аз започвам да шепна. После ме кара да препиша един абзац и ме наблюдава.

– Момичешки почерк – казва, след като свършвам, – пълен със серифи. – Въпреки всичко обаче по гласа му личи, че е доволен.

И аз съм доволна. Разбирам от думите му, че съм изпълнила листа с херувимчета. Впоследствие ще съжалявам, че не съм надраскала текста и не съм зацапала страницата. Красивите букви ме погубват. Господинът се обляга още повече на бастуна си и си накланя толкова силно главата, че успявам да видя над телената рамка на очилата безкръвните ръбове на клепачите му.

– Е, мис – продължава, – нали нямаш нищо против да дойдеш да живееш в моята къща? И недей да цупиш нахално устни! Би ли искала да дойдеш с мен и да се научиш да се държиш прилично и да пишеш с нормални букви?

По-добре да ме беше ударил.

– Въобще не бих искала – отвръщам веднага.

Старшата казва:

– Засрами се, Мод!

Господинът изсумтява.

– Вероятно – заявява – в крайна сметка има злополучния нрав на майка си. Но поне ходилата ѝ са изящни като нейните. Искаш ли да тропащ с крака, мис? Е, къщата ми е голяма. Ще ти намерим някоя стая, в която да тропаш далече от нежните ми уши, – там ще можеш да изпадаш в бяс – никой няма да ти обръща внимание; вероятно до такава степен няма да ти обръщаме внимание, че ще забравяме да те храним и накрая ще умреш. Как ти се струва, а?

Изправя се и си изтупва палтото, върху което няма прах. Дава напътствия на старшата, без да ме погледне. След като излиза, аз вземам Библията, от която съм чела, и я хвърлям на пода.

– Няма да отида! – извиквам. – Той не може да ме принуди!

Старшата ме притегля към себе си. Виждала съм я да удря с камшик лудите, когато стават неспокойни, но сега тя ме притиска към престилката си, плаче като момиче и ми обяснява мрачно какво ще е бъдещето ми в къщата на моя чичо.

Някои мъже наемат фермери, които да отглеждат телета вместо тях. Братът на майка ми е наел сестрите в лудницата, за да ме отгледат вместо него. Сега има намерение да ме отведе в дома си и да ме подготви за печене. Изведнъж трябва да се откажа от малката рокля, която носех в лудницата, от връзката с ключовете, от палката: изпраща икономката си с един комплект дрехи, за да ме облече по негов вкус. Тя ми донася боти, вълнени ръкавици и бежова рокля – отвратителна момичешка рокля, дълга до прасците и корава от кокалените пръчки, опънати от раменете до талията. Стяга здраво връзките, а когато започвам да недоволствам, ги стяга още по-здраво. Сестрите я гледат и въздишат. Когато идва време да ме отведе, те ме целуват и крият очите си. После една от тях бързо допира ножицата си до главата ми, за да отреже къдрица и да я носи в медальона си; след като я виждат, останалите грабват ножицата от нея или вземат ножове или своите ножици, дърпат и скубят, докато най-накрая косата ми започва да се къса от корените. Посягат към падащите кичури и се боричкат за тях като чайки – гласовете им събуждат лудите и те започват да крещят в задушните си стаи. Прислужницата на чичо ми бързо ме отвежда далеч от тях. Дошла е с карета с кочияш. Портата на лудницата се захлопва след нас.

– Хубаво място да отгледаш едно момиче! – възкликва прислужницата и прокарва носната си кърпа по устните си.

Не разговарям с нея. Тясната ми рокля ме прерязва и ме кара да дишам учестено, а ботите протриват глезените ми. Вълнените ръкавици ме бодат и най-накрая ги свалям от ръцете си. Тя ме наблюдава самодоволно.

– Характерът ти си го бива, а? – казва. Носи кошница с плетиво и пакет с храна. В него има хлебчета, пликче със сол и три бели яйца, твърдо сварени. Търкаля две от яйцата върху полата си, за да им счупи черупките. Отвътре яйцата са сиви, а жълтъкът е сух като прах. Никога няма да забравя миризмата му. Слага третото яйце на скута ми. Няма да го ям, но го оставям да подскача, докато най-накрая пада на пода на каретата и се изцапва. Жената започва да цъка, след като вижда какво съм направила. Изважда плетивото си, а после главата ѝ клюмва и тя заспива.

Седя сковано до нея, обзета от отчаяна ярост. Конят върви бавно, а пътуването изглежда дълго. От време на време минаваме през дървета. Тогава лицето ми се оглежда в стъклото, тъмно като кръв.

Не съм виждала никаква друга къща, освен лудницата, в която съм се родила. Свикнала съм със суровостта и самотата, с високите стени и капаците по прозорците. През този първи ден спокойствието в къщата на чичо ми ме смущава и ме плаши. Каретата спира пред някаква врата, която е разделена по средата на две високи изпъкнали крила: докато ги гледаме, те се отдръпват назад и сякаш потреперват. Мъжът, който ги отваря, носи тъмни копринени бричове и нещо, което ми прилича на напудрена шапка. – Това е мистър Уей, икономът на чичо ти – казва жената; лицето ѝ е до моето. Мистър Уей ме наблюдава известно време, а после поглежда към нея, предполагам, че тя му дава знак с очи. Кочияшът смъква стъпалата, за да слезем, но аз не му позволявам да ме хване за ръката; когато мистър Уей ми се покланя, си мисля, че го прави, за да ме дразни, защото съм виждала много пъти сестрите да се покланят на лудите жени, смеейки се. Вървя след него в тъмнината, която сякаш се разлива върху бежовата ми рокля. След като мъжът затваря вратата, тъмнината изведнъж става по-дълбока. Усещам ушите си пълни, като че ли в тях има вода или восък. Това е тишината, която чичо ми отглежда в къщата си, така както другите хора отглеждат лози или цъфтящи увивни растения.

Жената ме повежда по някакво стълбище, докато мистър Уей ни наблюдава. Стъпалата не са съвсем равни, а килимът на места е скъсан: новите ми боти ме правят тромава и аз падам.

– Стани, дете – казва ми тя и си слага ръката върху мен; не се отдръпвам. Изкачваме два реда стъпала. Колкото по-нагоре стигаме, толкова повече ме обзема страх, понеже къщата ми изглежда ужасна – таваните са високи, стените не са като гладките, голи стени на лудницата, а са запълнени с портрети, щитове и ръждясали саби, хора в рамки и ножници. Стълбището завива и стига до открит коридор, който обикаля около вестибюла; от всеки завой тръгват други коридори. От сенките в тях, бледи и скрити наполовина като нетърпеливи ларви в килийки на кошер, излизат прислужници, за да ме видят, докато се придвижвам из къщата.

Аз обаче не знам, че това са прислужници. Виждам престилките им и ги вземам за сестри. Мисля си, че в тъмните коридори има стаи, обитавани от тихи луди.

– Защо гледат? – питам жената.

– За да видят лицето ти – отвръща тя. – За да видят дали си красива като майка си.

– Аз имам двайсет майки – казвам – и съм по-красива от всяка от тях.

Жената е спряла пред една врата.

– Човек е толкова красив, колкото са красиви постъпките му – отвръща. – Имам предвид истинската ти майка, която почина. Тези стаи бяха нейни, а сега ще бъдат твои.

Въвежда ме в стаята, която е зад вратата, а после в будоара, в който се влиза през нея. Прозорците хлопат, сякаш някой ги удря с юмруци. Стаите сигурно са студени даже и през лятото, а сега е зима. Приближавам се до малката камина – прекалено съм ниска, за да видя лицето си в огледалото над нея. Стоя, треперейки.

– Не трябваше да си сваляш ръкавиците – казва жената, след като вижда, че си духам на ръцете. – Ще ги дам на дъщерята на мистър Инкър. – Поема наметалото ми, а после развързва панделките от косата ми и я сресва с един счупен гребен. – Дърпай се колкото си искаш – заявява, когато се опитвам да се освободя от нея. – Теб ще те заболи, а не мен! Леле, в какво са превърнали главата ти онези жени! Човек би ги сметнал за дивачки. Не знам как да накарам косата ти да изглежда прилично след онова, което са направили. А сега погледни тук. – Пъха ръка под леглото. – Да те видя как ще използваш нощното гърне. Хайде, без глупава скромност. Да не би да смяташ, че никога не съм виждала малко момиче да си вдига полата и да пишка?

Скръства ръце и ме гледа, а после намокря с вода една кърпа и ми измива лицето и ръцете.

– Виждала съм да правят така с майка ти, когато бях прислужница тук – казва, като ме дърпа насам-натам. – Тя беше много по-благодарна от теб. В онази къща никой ли не те е учил на добри обноски?

Мечтая за малката си дървена палка: щях да ѝ покажа всичко, което съм усвоила от добрите обноски! Аз обаче съм наблюдавала лудите и знам как да се съпротивлявам, макар и привидно да съм отпусната. Най-после тя се отмества от мен и си избърсва ръцете.

– Господи, какво дете! Надявам се, че чичо ти знае какво прави, довеждайки те тук. Изглежда, смята, че ще те превърне в дама.

– Не искам да бъда дама! – отвръщам. – Чичо ми не може да ме превърне в дама.

– Не ще и дума, че той може да направи каквото поиска в собствената си къща – отвръща тя. – Хайде! Виж колко много закъсняхме заради теб.

Долетял е приглушен звън на камбана, три пъти. Това е часовник; аз обаче го възприемам като сигнал за къщата, защото съм отгледана със звука на подобни камбани, които дават знак на лудите да станат, да се облекат, да си кажат молитвите и да се нахранят. Мисля си: "Сега ще ги видя!", но когато излизаме от стаята, къщата е тиха и спокойна както преди. Даже бдителните прислужници са се прибрали. Ботите ми пак се закачат в килима.

– Стъпвай по-леко! – казва жената шепнешком и ме ощипва по ръката. – Ето, погледни, тук е стаята на чичо ти.

Чука на вратата, а после ме въвежда вътре. Стъклата на прозорците са боядисани и от лъчите на зимното слънце, които падат върху тях, стаята е оцветена странно. Стените тъмнеят от гръбчетата на книгите. Приличат ми на фриз или на резба. Аз познавам само две книги: едната е черна и с измачкано гръбче – това е Библията. Другата е сборник с църковни песни, за която се смята, че е подходяща за умопомрачени – тя е розова. Предполагам, че всички напечатани думи са истински.

Жената ме настанява много близо до вратата и застава зад мен, а ръцете ѝ са като нокти на птица върху раменете ми. Мъжът, когото нарекоха мой чичо, се изправя иззад писалището си, чиято повърхност е скрита от разхвърляните върху нея книжа. На главата му има кадифена шапка с люлеещ се пискюл от разръфани конци. На очите му има друг чифт очила с по-светли стъкла.

– И така, мис – казва той, като пристъпва към мене и си движи челюстите. Жената се покланя. – Какъв е характерът ѝ, мисис Стайлс? – пита я той.

– Доста зъл, сър.

– Виждам го в очите ѝ. Къде са ѝ ръкавиците?

– Свали ги, сър. Не иска да ги носи.

Чичо ми се приближава.

– Лошо начало. Подай ми ръката си, Мод.

Не му я подавам. Жената ме хваща за китката и ми вдига ръката. Ръката ми е малка и пухкава при кокалчетата. Свикнала съм да се мия със сапуна, който се използва в лудницата и не е мек. Ноктите ми са черни от мръсотията в лудницата. Чичо ми държи върховете на пръстите ми. Неговата ръка е изцапана с едно-две петна от мастило. Клати глава.

– Е, ако исках няколко груби пръста да докосват книгите ми – продължава, – щях да накарам мисис Стайлс да ми доведе някоя сестра. Нямаше да ѝ давам чифт ръкавици, за да може грубите ѝ ръце да омекнат. Ще се погрижа обаче твоите да омекнат. Виж сега как омекотяваме ръцете на децата, които не си носят ръкавиците. – Бърка със собствената си ръка в джоба на палтото си и размотава едно от онези неща, които учените хора използват – шнур с нанизани метални топчета, облечени с коприна, за да притискат страниците на книгите. Връзва го на примка, сякаш го претегля в дланта си и бързо го стоварва върху хлътналите ми кокалчета. После с помощта на мисис Стайлс хваща другата ми ръка и прави същото и с нея.

Топчетата парят като камшик, но коприната предпазва плътта от нараняване. При първия удар изскимтявам като куче – от болка, от гняв и от изненада. След това мисис Стайлс освобождава китките ми, аз си приближавам пръстите до устата и започвам да плача.

Чичо ми трепва от звука. Прибира топчетата в джоба си и ръцете му хвръкват към ушите.

– Пази тишина, момиче! – извиква. Треперя и не мога да пазя тишина. Мисис Стайлс ме ощипва по рамото, от което се разплаквам още по-силно. После чичо ми отново изважда топчетата и аз най-сетне се успокоявам.

– Добре – казва тихо той. – В бъдеще няма да забравяш за ръкавиците, нали?

Клатя глава. Той почти се усмихва. Поглежда към мисис Стайлс.

– Ще се погрижите ли племенницата ми да изпълнява новите си задължения? Искам да бъде опитомена. Няма да допусна тук да има изблици на гняв. Много добре. – Махва с ръка. – А сега я оставете насаме с мен. И гледайте да не се отдалечавате много! Трябва да сте наблизо, ако отново се развилнее.

Мисис Стайлс се покланя и докато се прави, че ме хваща за треперещото рамо, за да ме накара да си изправя гърба, ме ощипва още веднъж. Жълтият прозорец светва, после потъмнява и отново светва, докато вятърът прекарва облаците покрай слънцето.

– Така – казва чичо ми, след като икономката излиза. – Знаеш защо те доведох тук, нали?

Приближавам зачервените си пръсти до лицето си, за да си избърша носа.

– За да ме направите дама.

Той се изсмива бързо и иронично.

– За да те направя секретарка. Какво виждаш тук, по тези стени?

– Дърво, сър.

– Книги, момиче – отвръща той. Приближава се до стената, сваля една книга и я обръща. Корицата ѝ е черна, по което познавам, че е Библия. Стигам до заключението, че останалите съдържат църковни песни. Предполагам, че тези книги с църковни песни са подвързии с различни цветове, за да съответстват на отделните видове лудост. Смятам го за голям напредък в мисленето.

Чичо ми държи книгата близо до гърдите си и я потупва по гръбчето.

– Виждаш ли заглавието, момиче? Стой на място! Казах ти да четеш, а не да подскачаш.

Книгата обаче е прекалено далече от мен. Поклащам глава и усещам, че сълзите ми отново напират.

– Ха! – извиква чичо ми, след като забелязва, че съм притеснена. – Ти наистина не виждаш! Погледни надолу, мис, към пода. Надолу! Още по-надолу! Виждаш ли онази ръка до обувката си? Тя беше сложена по мое нареждане след консултация с окулист – очен лекар. Това са редки книги, мис Мод, и не са предназначени за погледите на обикновените хора. Само ако те видя да преминаваш онзи сочещ пръст, ще се отнеса с теб както бих се отнесъл с някоя от прислужниците в къщата, ако я хвана да прави същото – ще удрям очите ти с пръчка, докато от тях потече кръв. С ръката е отбелязана границите на невинността в къщата. По-нататък ще можеш да преминаваш отвъд нея, но само когато аз кажа и когато си готова. Разбра ме, нали?

Не съм го разбрала. Как бих могла да го разбера? Вече обаче съм станала предпазлива и кимвам.

Той връща книгата на мястото ѝ, като за миг се бави, за да я подравни с останалите на лавицата. Гръбчето ѝ е красиво и, както ще се убедя след време, книгата му е любима. Заглавието е...

Засега обаче невинността ми е опазена, което ми е гарантирано още известно време.

След като ми е казал тези неща, чичо ми сякаш ме забравя. Стоя още четвърт час, преди той да вдигне глава, да ме зърне и да ми махне да напусна стаята. Боря се известно време с желязната дръжка на вратата му, а той трепва от изскърцването на бравата; когато затварям вратата, мисис Стайлс се втурва от мрака, за да ме върне обратно на горния етаж.

– Предполагам, че си гладна – казва тя, докато вървим. – Малките момичетата непрекъснато са гладни. Мисля, че ще бъдеш благодарна да получиш едно бяло яйце.

Гладна съм, но не си признавам. Тя обаче звънва на някакво момиче да дойде и то донася бисквита и чаша сладко червено вино. Слага ги пред мен и се усмихва, – като че ли по-лесно бих понесла плесница, отколкото усмивката ѝ. Боя се, че отново ще се разплача. Преглъщам обаче сълзите със сухата бисквита, а момичето и мисис Стайлс стоят една до друга, шепнат си и ме наблюдават. После ме оставят съвсем сама. Стаята става тъмна. Лягам върху канапето с глава върху възглавницата и се покривам с наметало си с малките си, червени от ударите ръце. От виното ми се доспива. Когато се събуждам, около мен се движат сенки, а мисис Стайлс е на вратата и носи лампа. Събуждам се, обхваната от ужас; имам чувството, че са минали много часове. Струва ми се, че камбаната е била преди малко. Мисля си, че е седем или осем часът.

Казвам:

– Бих искала, ако е възможно, да бъда отведена у дома.

Мисис Стайлс се смее.

– Имаш предвид в онази къща с грубите жени ли? Намери какво да наречеш свой дом!

– Мисля, че им е мъчно за мен.

– Сигурно се радват, че са се отървали от теб – от такова неприятно, бледо малко същество като теб. Ела тук. Време е да си лягаш. – Издърпала ме е от канапето и започва да ми развързва роклята. Отскубвам се от нея и я удрям. Тя хваща ръката ми и я извива.

Заявявам:

– Нямате право да ми причинявате болка! Не сте ми никаква! Искам си майките, които ме обичат!

– Ето я майка ти – отвръща тя и хваща снимката на врата ми. – Тази е майката, която ще имаш тук. Бъди благодарна, че разполагаш с тази снимка, за да знаеш как изглежда лицето ѝ. А сега се изправи и стой мирно. Трябва да носиш това, за да придобиеш фигура на дама.

Свалила е коравата бежова рокля от мен заедно с бельото под нея. После ме стяга здраво в момичешки корсет, който ме стиска още по-силно от роклята. Над него ми облича нощница. На ръцете ми слага чифт бели кожени ръкавици и ги зашива на китките. Само краката ми остават голи. Падам на канапето и ритам. Тя ме хваща и ме раздрусва, а после ме държи, докато се укротя.

– Виж какво – казва, а лицето ѝ е бяло на червени петна; усещам силно дъха ѝ върху бузата си. – Някога имах малка дъщеря, която почина. Беше с красива черна къдрава коса и кротка като агънце. Не мога да си обясня защо става така, че кротките чернокоси деца умират, а заядливите бледи момичета като теб остават живи. Не мога да си обясня защо майка ти, с цялото си богатство, се оказа никаквица и умря без време, а аз трябва да запазя пръстите ти гладки и да те гледам как се превръщаш в дама. Можеш да изплачеш всичките си лъжливи сълзи. Никога няма да размекнеш сърцето ми.

Хваща ме, изправя ме на крака и ме завежда в будоара; кара ме да се кача на огромното, високо, прашно легло и спуска завесите. До комина на камината има врата: тя ми обяснява, че вратата води към друга стая, където спи едно лошо момиче. През нощта то щяло да се ослушва и щяло да чуе, ако не лежа неподвижно, послушно и тихо, а ръката на момичето била много тежка.

– Кажи си молитвите – подканя ме тя – и поискай от Господ да ти прости.

После взема лампата и излиза, а аз потъвам в ужасен мрак.

Мисля, че е жестоко да се постъпва по такъв начин с дете; всъщност и сега мисля така. Лежа в агония от мъка и страх и напрягам слух в тишината – с широко отворени очи, тъжна, гладна, зъзнеща, сама в мрака, който е толкова непрогледен, че сякаш местещите се черни петна под клепачите ми са по-светли от него. Корсетът ме държи като ръка, стисната в юмрук. Кокалчетата на пръстите ми, стегнати в твърдите кожени ръкавици, започват да ме болят. От време на време колелата на големия часовник се завъртат и той бие; успокоявам се, доколкото мога, от мисълта, че някъде из къщата крачат луди, придружени от бдителни сестри. После започвам да се чудя какви са порядките тук. Вероятно на лудите им е разрешено да се разхождат навсякъде и някоя от жените ще се обърка и ще дойде в стаята ми. Вероятно злото момиче, което спи до мен, също е умопомрачено и ще дойде и ще ме удуши с тежката си ръка! И наистина, веднага щом тази мисъл ми минава през главата, започвам да чувам сподавените звуци на някакво движение, което е близо, неестествено близо до мен: представям си хиляди спотайващи се фигури, допрели лица до завесата, хиляди протегнати ръце. Разплаквам се. От корсета, с който съм облечена, усещам сълзите странно. Копнея да мога да лежа спокойно, за да не се досетят жените, които бродят из къщата, че съм тук, но колкото повече се мъча да бъда спокойна, толкова по-нещастна ставам. Един паяк или молец докосва леко бузата ми; представям си, че ръката, която се опитва да ме удуши, най-после е стигнала до мен, подскачам, стряскайки се, и най-вероятно изпищявам.

Чува се шум от отваряне на врата и през ръбовете на завесите прозира светлина. Появява се някакво лице, съвсем близо до моето – мило лице, не лице на луда, а на онова момиче, което ми беше донесло бисквитата и сладкото вино. Облечена е с нощница и косата ѝ е разпусната.

– Хайде, не плачи – казва нежно тя. Ръката ѝ не е тежка. Слага я на главата ми, гали ме по лицето и аз се успокоявам малко. Не мога да спра сълзите си. Казвам ѝ, че се страхувам от лудите, а тя се смее.

– Тук няма луди – отвръща. – Мислиш си за онова другото място. Не се ли радваш, че си тръгна оттам? – Клатя глава. – Тук просто всичко ти е непознато. Скоро ще свикнеш.

– Вдига свещта, която носи. Виждам я, че го прави, и веднага отново се разплаквам. – Хайде стига, след малко вече ще си заспала!

Отвръщам, че не обичам тъмнината и че ме е страх да лежа сама. Тя се колебае, мислейки си навярно за мисис Стайлс. Според мен обаче моето легло е по-меко от нейното, а отгоре на всичко е зима и е ужасно студено. Най-сетне тя се съгласява да полежи с мен, докато заспя. Изгася свещта, а аз подушвам дима в мрака.

Казва ми, че името ѝ е Барбара. Позволява ми да си сложа главата до нейната. Пита:

– Тук не е ли хубаво както в предишния ти дом? Не мислиш ли, че ще ти хареса?

Отвръщам, че сигурно ще ми хареса малко, ако всяка нощ лежи с мен, тя отново започва да се смее, а после се настанява по-удобно върху пухения дюшек.

Веднага заспива тежко, както правят домашните прислужници. Мирише на крем за лице с аромат на теменужки. Нощницата ѝ е с панделки на пазвата, аз ги напипвам през ръкавицата и ги държа, докато чакам съня да дойде – сякаш се премятам в непрогледния мрак, а те са въжета, които ще ме спасят.

Разказвам ви всички тези неща, за да сте наясно за силите, които действат върху мен и ме правят такава, каквато съм.

На следващия ден ме държат в моите две студени стаи и ме карат да шия. Тогава забравям за страха си от мрака на нощта. Ръкавиците ме правят несръчна, иглата боде пръстите ми. – Няма да шия! – извиквам, късайки плата. Тогава мисис Стайлс ме бие. И тъй като роклята и корсетът ми са много твърди, тя си наранява ръката, докато ме удря по гърба. Намирам утеха в това, колкото и малка да е тя.

Струва ми се, че през първите дни ме бият често. Как би могло да бъде другояче? Свикнала съм с веселите порядки, с глъчката на отделенията, с ласките на двайсет жени; сега тишината и равномерният ритъм на къщата на чичо ми ме карат да беснея. По принцип съм добродушно дете, но налаганите върху мен ограничения ме правят опърничава. Събарям чаши и чинии от масата на пода. Лежа и ритам с крака, докато ботите изхвърчат от петите ми. Пищя, докато от гърлото ми потича кръв. За тези пристъпи на ярост ме наказват, като всяко следващо наказание е по-сурово от предишното. Връзват ми китките и устата. Заключват ме в празни стаи или шкафове. Веднъж обръщам свещта, пламъкът ѝ плъзва към ресните на един стол и те започват да пушат; после мистър Уей ме завежда до ледницата по някаква пуста пътека, която минава през парка. Не си спомням вече студа в помещението; спомням си ледените блокове – сигурно са ми се сторили чисти като кристали, които тиктакат подобно на безброй часовници в зимната тишина. Тиктакат в продължение на три часа. Когато мисис Стайлс идва, за да ме освободи, съм си направила нещо като гнездо и тя не може да ме разгъне. Чувствам слабост, сякаш съм упоена.

Мисля, че тя е уплашена. Отнася ме безшумно обратно в къщата по стълбището за прислугата и двете с Барбара ме изкъпват, а после разтриват ръцете ми със спирт.

– Боже мой, ако повече не е в състояние да използва ръцете си, той ще ни даде да се разберем!

Хубаво е да я видиш уплашена. Оплаквам се от болки в пръстите и от слабост в продължение на ден-два и я наблюдавам как се суети; после загубвам контрол над себе си и я ощипвам, с което показвам, че мога да стискам здраво, и не след дълго тя отново ме наказва.

Това трае може би месец, макар че в детския ми ум изглежда много повече. Чичо ми чака през цялото време, както би чакал да бъде обязден кон. Понякога кара мисис Стайлс да ме води в библиотеката и я пита докъде съм стигнала.

– Как вървят нещата, мисис Стайлс?

– Все така зле, сър.

– Още ли е буйна?

– Буйна и раздразнителна.

– Пердашите я, нали?

Тя кимва и той ни отпраща. Продължавам с непокорството, с гнева и със сълзите. През нощта Барбара клати глава.

– Какво си дребосъче, а си толкова вироглава! Мисис Стайлс казва, че никога не е виждала такъв малък тиранин като теб. Защо не можеш да бъдеш добра?

Бях добра в предишния си дом и ето какво получих за награда! На следващата сутрин обръщам нощното гърне и газя върху нечистотиите по килима. Мисис Стайлс вдига ръце и се разпищява, а после ме удря по лицето. Влачи ме полугола и зашеметена от будоара до вратата на чичо ми.

Той се стряска, след като ни вижда.

– Боже господи, какво става?

– Ох, нещо ужасно, сър!

– Не можете повече да търпите буйствата ѝ, така ли? И сте я довели тук, където може да хукне сред книгите?

Той обаче я оставя да говори, като непрекъснато ме гледа. Стоя вцепенена с ръка върху пламналото си лице, а светлата ми коса е разпиляна върху раменете ми.

Най-накрая той сваля очилата си и затваря очи. Очите му ми изглеждат голи, а клепачите – много меки. Вдига палеца и изцапания си показалец към основата на носа си и го ощипва.

– Е, Мод – казва, – това е лоша новина. Мисис Стайлс, аз, прислужниците ми – всички ние чакаме да започнеш да се държиш прилично. Надявах се, че сестрите са те възпитали по-добре. Надявах се, че ще бъдеш покорна. – Приближава се до мен, примигвайки, и слага ръка върху лицето ми. – Не се дърпай така, момиче! Искам само да пипна бузата ти. Мисля, че е гореща. Е, ръката на мисис Стайлс е голяма, – Оглежда се. – Намира ли се нещо студено тук?

Той има тънък месингов нож с тъпо острие за рязане на хартия. Навежда се и доближава острието му до лицето ми. Държи се кротко и ме плаши. Гласът му е тих като на момиче. Продължава: – Мъчно ми е да те гледам наранена, Мод. Наистина ми е мъчно. Мислиш ли, че искам да ядеш бой? Защо да го искам? Ти обаче сигурно го искаш, след като си го търсиш. Мисля си, че ти е приятно да те удрят. Така е по-хладно, нали? – Обърнал е острието. Треперя. Голите ми ръце настръхват от студа. Той си мърда устата. – Всички ние чакаме – повтаря

– Да започнеш да се държиш прилично. Е, тук, в Брайър, поне ни бива за това. Умеем да чакаме, да чакаме, да чакаме. На мисис Стайлс и на останалите ми прислужници им се плаща, за да чакат; аз съм учен и по природа съм склонен да го правя. Огледай се наоколо и виж колекцията ми. Смяташ ли, че тя е дело на нетърпелив човек? Книгите идват при мен бавно от тайни източници. Прекарвал съм смирено много тягостни седмици в очакване да се сдобия с томове, които са били с по-лошо качество в сравнение с теб! – Смее се – вял смях, който някога може и да е бил жив, придвижва върха на ножа до едно място под брадичката ми, накланя лицето ми и го оглежда. После пуска ножа и се отдалечава. Пъха телените дръжки на очилата зад ушите си.

– Съветвам ви да я набиете с камшик, мисис Стайлс – казва, – ако продължава да ви създава неприятности.

Навярно в крайна сметка децата са като конете и могат да бъдат обяздени. Чичо ми се връща при разбърканите си книжа, след като ни освобождава, а аз послушно се залавям за ръкоделието си. Кротка съм не защото съществува вероятност да бъда набита с камшик. Причината е в онова, което знам за жестоката същност на търпението. Няма по-ужасно търпение от търпението на умопомрачените. Виждала съм как, луди изпълняват задачи, които нямат край – сипват пясък от една пукната чаша в друга, броят бодовете на протрита рокля или пък прашинките в слънчев лъч, запълват невидими счетоводни книги със сметки. Ако бяха уважавани богати мъже, вместо жени, те вероятно щяха да минават за учени или щяха да заемат важни постове. Нямам представа. Разбира се, тези мисли ми се въртят в главата по-късно, когато вече съм наясно с увлечението на чичо си. През онзи ден аз съзирам по детски само неговата външност. Виждам обаче, че то е загадъчно, и знам, че е тихо – в действителност неговата материя е материята на мрака и на тишината, която изпълва къщата на чичо ми подобно на вода или на восък.

Ако се съпротивлявам, то ще ме завлече надълбоко в себе си и аз ще се удавя.

Тогава все още не ми се иска да го правя.

Преставам да се съпротивлявам и отстъпвам пред неговите лепкави завихрящи се течения.

Това навярно е първият ден от моето обучение. На следващия ден обаче в осем часа започват истинските уроци. Нямам гувернантка: обучава ме чичо ми; накарал е мистър Уей да сложи писалище и столче за мен близо до сочещия показалец на пода на библиотеката му. Столчето е високо: краката ми се клатят, изтръпват от тежестта на ботите ми и накрая стават съвсем безчувствени. Ако обаче започна да се въртя, ако кашлям или кихам, чичо ми идва при мен и ме удря през пръстите с шнура с облечените с коприна топчета. В търпението му се забелязва някакво странно непостоянство; макар и да твърди, че няма желание да ме наранява, в крайна сметка той ме наранява доста често.

Тъй като библиотеката се поддържа по-топла от стаята ми, за да не плесенясат книгите, установявам, че предпочитам да пиша, вместо да шия. Той ми дава молив с мек графит, който се движи безшумно по хартията, и настолна лампа със зелен абажур, за да ми предпазва очите.

Лампата се нагрява и мирише на тлеещ прах: особена миризма, която впоследствие ще започна да ненавиждам!, понеже тя ще се превърне в миризмата на собствената ми изсъхваща младост.

Самата работа е много скучна и се състои основно в преписване на страници с текст от стари томове в тетрадка с кожена подвързия. Тетрадката е тънка и когато се запълни, трябва да я изпразня отново, използвайки гума. Спомням си тази задача по-ясно от преписването на текстовете, тъй като от безкрайното триене страниците се зацапват, изтъняват и лесно се късат, а чичо ми, със своята чувствителност, не би могъл да понесе да види петно върху листа или да чуе звук от късащата се хартия. Разправят, че децата по принцип се боят от призраците на мъртвите; онова, от което аз като дете се боя най-много, са призраците на предишни уроци, които не са изтрити добре.

Наричам ги уроци, но мен не ме обучават както другите момичета. Учат ме да рецитирам тихо и ясно, но никой не ме учи да пея. Не уча имената на цветята и на птиците, но се запознавам с наименованията на кожите, с които подвързват книгите, например марокен, юфт, бокс, шагрен, и на хартията, върху която са напечатани – холандска, китайска, цветна, копринена. Уча как се казват отделните видове мастила, по какъв начин са подострени перата, каква попивателна хартия се използва, какви шрифтове съществуват и какви са размерите им: сансерифен, антиква, серифен, петит, нонпарей, рубин, перла... Някои носят имена на скъпоценни камъни. Това е измама. Защото буквите са груби и сиви като пепел в огнище.

Аз обаче възприемам бързо. Сезонът се сменя. Получавам малки награди: ръкавици, пантофи с меки подметки, рокля – корава като първата, но от кадифе. Позволено ми е да вечерям в столовата на единия край на огромната дъбова маса, върху която са подредени сребърни прибори. Чичо ми седи на другия ѝ край, а до чинията му има поставка за книги. Говори много рядко, но ако имам нещастието да изпусна някоя вилица или ножът ми да изскърца върху чинията, той повдига лице и ме гледа втренчено с влажни и страшни очи. – Да не би да чувстваш слабост в ръцете, Мод, която те кара да стържеш по този начин с приборите?

– Ножът е прекалено голям и прекалено тежък, чичо – отвръщам плачливо.

Тогава той нарежда да ми вземат ножа и аз трябва да се храня с пръсти. Тъй като ястията, които той предпочита, са кървави меса, сърца и телешки крака, ръкавиците ми от ярешка кожа стават тъмночервени – сякаш се връщат към материала, от който са били изработени. Губя апетит. Най-много ми харесва виното. Сервират ми го в кристална чаша, върху която е инкрустирана буквата "М". Сребърният пръстен, в който е поставена салфетката ми, носи същия потъмнял инициал. Инициалът трябва да ми напомня не за моето име, а за името на майка ми, което е Мариан.

Тя е погребана в най-усамотеното място в онзи усамотен парк – единствено нейният камък е сив сред толкова много бели камъни. Завеждат ме да го видя, а после ме карат да го поддържам чист.

– Бъди благодарна, че можеш да го правиш – казва мисис Стайлс, докато ме наблюдава със скръстени на гърдите ръце как подрязвам избуялата в гробището трева. – Кой ще се грижи за моя гроб? Никой няма да си спомня за мен.

Съпругът ѝ е мъртъв. Синът ѝ е моряк. Запазила е черната къдрава коса на малката си дъщеря, за да изработва украшения с нея. Моята коса сресва така, сякаш кичурите са бодли и може да я наранят; иска ми се да бяха бодли. Мисля, че съжалява, че не ме бие с пръчка. Все още ме щипе и оставя синини по ръцете ми. Послушанието ми я вбесява повече от предишните ми изблици на гняв; забелязвам този факт и ставам още по-кротка – правя го усърдно и хитро и кротостта ми я кара да съжалява още по-силно. По този начин я подтиквам да ме щипе, което е абсолютно безполезно, и да ми се кара, в което има повече смисъл, тъй като издава страданието ѝ. Често я водя при гробовете и се насилвам да въздишам, доколкото ми позволяват дробовете, върху надгробния камък на майка ми. След време, колко съм коварна!, успявам да науча името на покойната ѝ дъщеря, а когато котката от кухнята ражда, вземам едно коте за себе си и го кръщавам на нея. Старая се да викам котето колкото се може по-силно, когато мисис Стайлс е наблизо: "Ела, Поли! О, Поли! Какво красиво дете си! Колко фина е черната ти козина! Ела, целуни мама!"

Виждате ли в какво ме превръщат обстоятелствата?

Мисис Стайлс трепери и примигва, докато ме слуша.

– Вземи гадното животинче и накарай мистър Инкър да го удави! – казва тя на Барбара, когато повече не може да понася това.

Бягам и крия лицето си. Мисля си за изгубения си дом, за сестрите, които ме обичаха, и тази мисъл веднага пълни очите ми с горещи сълзи..

– О, Барбара! – изплаквам. – Обещай ми, че няма да го направиш! Обещай ми!

Барбара отвръща, че никога не би могла да извърши подобно нещо. Мисис Стайлс я отпраща.

– Ти си хитро, отвратително дете – заявява. – Не мисли, че Барбара не го знае. Не мисли, че не е наясно с интригите ти.

После обаче се разплаква, хълцайки силно и мъчително, а сълзите в моите очи изсъхват, докато изучавам нейните. Защото какво означава тя за мен? Какво означават хората за мен? Мислех си, че майките ми, сестрите, ще изпратят някого да ме спаси, но минават шест месеца, а после още шест и от тях няма никаква вест. Убеждавам се, че са ме забравили.

– Мислят за теб? – казва мисис Стайлс, смеейки се. – Как ли пък не. Не се съмнявам, че мястото ти в лудницата вече е заето от някое друго момиченце с по-приятен характер. Сигурна съм, че се радват, че са се отървали от теб. – С течение на времето започвам да ѝ вярвам. Започвам да забравям.

Предишният ми живот става призрачен на фона на новия или понякога изплува, за да го затъмни или да го смути, в сънища и избледнели спомени, така както онези размазани следи от забравени уроци от време на време се появяват върху страниците на тетрадката ми.

Мразя истинската си майка. Нима тя не се е отказала от мен преди всички останали? Държа снимката ѝ в дървена кутийка до леглото си, но в приятното ѝ бяло лице няма нищо от мен и аз започвам да го ненавиждам. – Хайде да целуна мама за лека нощ – изричам веднъж, докато отключвам кутийката. Правя го обаче само за да тормозя мисис Стайлс. Вдигам снимката до устните си, докато тя гледа и си мисли, че ми е мъчно. – Мразя те – прошепвам, а златото потъмнява от дъха ми. Правя го през тази нощ, през следващата нощ, през последващата и най-накрая откривам, че трябва да го правя, така както часовникът трябва да тиктака с определен ритъм, понеже в противен случай ще лежа неспокойна в леглото. А после прибирам внимателно снимката, за да не се измачка панделката. Ако рамката се удари прекалено силно в кадифената подплата на дървената кутийка, я изваждам и отново я връщам внимателно вътре.

Мисис Стайлс ме наблюдава със странно изражение на лицето. Не мога да лежа съвсем неподвижно, докато не дойде Барбара.

Междувременно чичо ми следи работата ми и казва, че буквите, почеркът и гласът ми са се подобрили значително. Свикнал е от време на време да посреща разни господа в Брайър и вече е започнал да ме кара да се изправям пред тях и да им чета. Чета непознати текстове, без да разбирам материята, която им поднасям, и господата подобно на мисис Стайлс ме гледат странно. Постепенно престава да ми прави впечатление. След като свърша, се покланям според наставленията на чичо си. Покланям се добре. Господата ръкопляскат, а после идват, за да ми стиснат или да ми помилват ръката. Често ми казват, че съм необикновено момиче.

Мисля си, че съм някакво чудо, и порозовявам от погледите им.

По този начин порозовяват белите цветове, преди да увехнат и да паднат. Един ден влизам в стаята на чичо си и откривам, че малкото ми писалище е преместено и ми е направено място сред книгите му. Той улавя погледа ми и ми кима да се приближа до него.

– Свали си ръкавиците – казва. Свалям ги и ме побиват тръпки при мисълта, че ще мога да докосвам повърхностите на обикновените неща. Денят е студен и тих, не грее слънце. В Брайър съм вече от две години. Бузите ми са кръгли като на дете, а гласът ми е писклив. Все още не съм започнала да кървя, както кървят жените.

– Е, Мод – продължава чичо ми. – Най-сетне преминаваш отвъд месинговия пръст и идваш при книгите ми. Предстои ти да се запознаеш с истинския характер на професията си. Страхуваш ли се?

– Малко, сър.

– Така и трябва. Защото материята е страховита. Ти си мислиш, че съм учен, нали?

– Да, сър.

– Е, аз съм повече от учен. Аз съм пазител на отрови. Тези книги, погледни ги, огледай ги добре! , те са отровите, за които споменах. А това... – той почтително поставя ръка върху огромната купчина от изцапани с мастило листове хартия, които са разпръснати върху писалището му, – е показалецът към тях. Той ще насочва колекционерите в изследванията им. Не съществува друг толкова съвършен труд в тази област, колкото ще бъде този, след като бъде завършен. Посветих много години на съставянето и преработването му и ще посветя още толкова, колкото изисква работата върху него. Толкова дълго се трудя сред тези отрови, че те не са в състояние да ми навредят, и целта ми е и при теб да се получи така, за да можеш да ми помагаш. Очите ми... погледни ми очите, Мод. – Той си сваля очилата и приближава лицето си до моето; трепвам както преди от мекото му голо лице, но все пак успявам да видя какво се крие зад тъмните стъкла: някакъв матов слой, покриващ окото. – Очите ми отслабват – казва, докато отново си слага очилата. – Твоето зрение ще спаси моето. Твоята ръка ще бъде моята ръка, понеже ти ще бъдеш с голи пръсти, докато обикновеният свят – баналният свят извън тази стая, хората, които боравят с витриол и арсен, трябва да си покриват плътта. Ти не си като тях. Тази област е подходяща за теб. Аз направих така, че да стане подходяща за теб. Хранех те с отрова, давах ти я на малки дози. А сега ще получиш по-голяма доза.

Обръща се и взема една книга от лавицата, а после ми я подава, притискайки силно пръстите ми към нея.

– Не я показвай на никого. Не забравяй колко необикновена е нашата работа. Тя би изглеждала странна за очите и ушите на неопитните хора. Те ще си помислят, че си покварена, ако мога така да се изразя. Разбираш ли ме? Докоснал съм устните ти с отрова, Мод. Запомни го.

Заглавието на книгата е "Завесата се вдига, или образованието на Лора". Седя сама, обръщам корицата и най-после разбирам каква материя съм чела и защо тя се е посрещала с възхищение от господата.

Хората я наричат развлекателна. Чичо ми я колекционира, съхранява я, подрежда я на лавици в затворени шкафове; той обаче я съхранява, колкото и да е странно, не заради самата литература, а защото тя служи като средство за задоволяване на една ексцентрична страст.

Имам предвид страстта на учения.

– Виж, Мод – казва тихо той, докато отваря стъклените врати на шкафовете и прокарва пръсти по кориците на книгите, които е изложил в тях. – Забелязваш ли ивиците върху хартията, които я правят да изглежда като мрамор, марокена върху гръбчето, позлатените ръбове? Погледни вдлъбнатите букви. – Накланя книгата към мен, но ревниво я пази и не ми позволява да я взема. – Не още, не още! Виж и тази. Готически букви в заглавието, издълбани в червената основа. Главните букви са богато украсени, а полетата са широки колкото самия текст. Какво екстравагантност! И тази! Най-обикновен картон, но погледни, фронтисписът – картината е на жена, облегната на кушетка, а до нея лежи мъж, чийто член е гол и тъмночервен на върха, – е имитация на Борел[13], нещо много рядко. Купих книгата като млад от една сергия в Ливърпул за един шилинг. Сега не бих се раздели с нея и срещу петдесет лири. Хайде стига! – Видял ме е, че се изчервявам. – Недей да скромничиш като ученичка! Нима съм те довел тук и съм ти показал колекцията си, за да те гледам как се изчервяваш? Не искам да се повтаря. Това е работа, а не развлечение. Скоро ще забравиш за същността, разглеждайки щателно формата.

Повтаря ми го много пъти. Не му вярвам. На тринайсет години съм. Отначало книгите ме изпълват с ужас, защото ми изглежда отвратителен фактът, че децата, след като се превърнат в жени и мъже, ще правят онова, което е описано в тях – ще станат сладострастни, ще имат някакви тайни израстъци и кухини, ще се възбуждат, ще изпадат в кризи и няма да мислят за нищо друго, освен за непрекъснатото сливане на парещата си плът. Представям си как ми затварят устата с целувки. Представям си как ми разтварят краката. Представям си как ме опипват и проникват в мен... На тринайсет години съм, както вече споменах. Страхът отстъпва пред тревожността: всяка нощ лежа будна до Барбара и докато тя спи; отмятам одеялото, за да разгледам извивката на гърдите ѝ. После започвам да я гледам, докато се къпе и се облича.

Краката ѝ, които според онова, което виждам в книгите на чичо си, трябва да бъдат гладки, са покрити с черни косми; мястото между тях – което, доколкото знам, трябва да бъде чисто и светло, е по-тъмно от всяко друго. Това ме тревожи.

Един ден тя най-сетне ме хваща, докато се взирам в нея.

– Какво гледаш? – пита.

– Катеричката ти – отвръщам. – Защо е толкова черна?

Тя се отдръпва ужасена от мен, пуска си полата и си покрива гърдите с ръце. Бузите ѝ пламват.

– Ох! – извиква. – И таз добра! Откъде си научила, че се казва така?

– От чичо си – отвръщам.

– Лъжкиня! Чичо ти е джентълмен. Ще кажа на мисис Стайлс!

Казва ѝ. Мисля си, че мисис Стайлс ще ме удари, но и тя като Барбара се стъписва. После обаче взема калъп сапун и докато Барбара ме държи, го пъха в устата ми, натиска силно, движи го напред-назад върху устните и езика ми.

– Ще продължаваш да говориш като изчадие, така ли? – пита, докато го прави. – Като безсрамница, като развратница? Като собствената си майка, която беше никаквица? Така ли? Така ли?

После ме оставя да падна и си бърше нервно ръцете с престилката. Нарежда на Барбара от тази нощ нататък да спи в собственото си легло на тъмно, да държи вратата между стаите ни открехната и да гаси лампата.

– Слава богу, че носи ръкавици – чувам я да казва. – Те няма да ѝ позволят да върши други щуротии...

Мия си устата, докато езикът ми се нацепва и от него потича кръв, продължавам да плача и все още усещам вкуса на лавандулата. Мисля си, че в устните ми със сигурност има отрова.

След време обаче престава да ми пука. Катеричката ми почернява като катеричката на Барбара; осъзнавам, че книгите на чичо ми са пълни с лъжи, и се ненавиждам, защото съм ги смятала за истини. Горещите ми бузи изстиват, червенината по крайниците ми избледнява. Тревожността ми прераства в презрение. Превръщам се в онова, за което съм отгледана. Ставам библиотекарка.

– "Похотливият турчин" – казва чичо ми и вдига очи от книжата си. – Къде стои тя?

– Ето тук, чичо – отвръщам. За една година съм научила мястото на всяка книга по лавиците му. Запозната съм със структурата на огромния му показалец, на неговата "Универсална библиография на Приап и Венера"[14].

Защото той ме е накарал да се посветя на Приап и Венера, така както дават другите момичета да се учат да шият и да тъкат, за да се посветят на иглата и на стана. Познавам приятелите му – онези господа, които му идват на гости и продължават да ме слушат, докато им чета. Известно ми е, че те са издатели, колекционери, аукционери – последователи на делото му. Изпращат му книги – всяка седмица – и писма.

"Мистър Лили: относно Клеланд. Гривет от Париж твърди, че не знае нищо за изгубената содомитска история. Да продължавам ли да я търся?"

Чичо ми ме слуша, докато чета, а очите му са сбръчкани зад лещите.

– Какво мислиш, Мод? – пита. – В момента няма да се занимаваме с Клеланд. Нека да го оставим да се крие и да се надяваме, че през пролетта ще излезе нещо. Дотук добре. Чакай да видя... – Разделя листчетата върху писалището си. – Така, "Празникът на страстите". При нас ли е все още вторият том, който взехме назаем от Хотри? Трябва да го препишеш, Мод...

– Ще го препиша – отвръщам.

Мислите си, че съм покорна. Какво друго бих могла да отговоря? Веднъж се разсейвам и започвам да се прозявам. Чичо ми ме гледа изпитателно. Вдигнал е писалката си от страницата и бавно върти писеца.

– Изглежда, намираш заниманието си за скучно – казва най-накрая. – Вероятно искаш да се върнеш в стаята си. – Мълча. – Така ли е?

– Може би, сър – отвръщам след минута.

– Може би. Много добре. Тогава остави книгата и върви. Но, Мод... – Изрича думите, когато вече съм се отправила към вратата. – Кажи на мисис Стайлс да не подклажда камината в стаята ти. Нали не мислиш, че ще харча пари, за да мързелуваш на топло?

Колебая се, а после тръгвам. Все още е зима – тук сякаш винаги е зима! Седя, загърната в палтото си, докато дойде време да се преоблека за вечеря. На масата обаче, когато мистър Уей започва да слага храната в чинията ми, чичо ми го спира.

– Никакво месо – заявява, докато разстила салфетка на скута си – за мързеливи момичета. Не и в тази къща.

Тогава мистър Уей прибира подноса. Чарлс, неговото момче, изглежда тъжно. Иска ми се да го ударя. Трябва обаче да седя, въртейки ръце в гънките на полата си, да обуздавам гнева си, както преди преглъщах сълзите си, и да слушам как месото се плъзга по изцапания с мастило език на чичо ми, докато бъда освободена.

На другия ден в осем часа се връщам към заниманията си и внимавам никога повече да не се прозявам.

През следващите месеци се източвам. Ставам стройна и по-бледа. Разхубавявам се. Полите, ръкавиците и пантофите ми умаляват. Чичо ми отбелязва между другото този факт и нарежда на мисис Стайлс да скрои за мен нови рокли със същия модел. Тя ги скроява и ме кара да ги ушия. Сигурна съм, че изпитва злобно задоволство от факта, че ме облича по негов вкус; вероятно обаче в скръбта си по своята дъщеря е забравила, че малките момичета в един момент се превръщат в жени. Както и да е, от толкова дълго време съм в Брайър, че редът вече ми действа успокояващо. Свикнала съм с ръкавиците и с роклите с кокалените пръчки и трепвам в момента, в който връзките се разхлабят. Без дрехи сякаш се чувствам беззащитна и несигурна също като едното от очите на чичо ми, когато той си свали очилата.

Докато спя, понякога ме измъчват сънища. Веднъж ме втриса и идва лекар, за да ме прегледа. Той е приятел на чичо ми и ме е слушал, докато чета. Опипва меката плът под челюстта ми, допира палци до бузите ми, дърпа ми клепачите.

– Тревожат ли те – пита – странни мисли? Е, трябваше да се очаква. Ти си странно момиче. – Гали ръката ми и ми предписва лекарство – една-единствена капка, която трябва да изпия с чаша вода, "заради тревожността". Барбара приготвя разтвора, докато мисис Стайлс гледа.

После Барбара ме напуска, за да се омъжи, и ми намират друга прислужница. Името ѝ е Агнес. Тя е дребна и лека като птичка – като една от онези много малки птички, които хората ловят с мрежи. Косата ѝ е червена, а кожата – бяла, осеяна с лунички, подобно на хартия, изпъстрена с кафяви петънца от влагата. На петнайсет години е и е страшно наивна. Смята, че чичо ми е мил човек. В началото си мисли, че и аз съм мила. Напомня ми за мен самата, такава каквато бях преди време. Напомня ми за мен самата, такава каквато бях някога, каквато трябваше да си остана и каквато никога повече няма да бъда. По тази причина я мразя. Когато е непохватна, когато е мудна, я удрям, което я прави още по-непохватна. Тогава отново я удрям, което я кара да плаче. Лицето ѝ, под сълзите, все още пази моето изражение. Колкото по-силна прилика откривам, толкова по-жестоко я бия.

Така минава моят живот. Може би смятате, че не познавам достатъчно добре нормалните неща, за да твърдя, че е странен. Аз обаче чета и други книги, освен книгите на чичо ми; чувам разговорите на прислужниците, улавям погледите им и по този начин, от учудените и жалните погледи на прислужниците и конярите!, разбирам съвсем ясно в каква особнячка съм се превърнала. Натрупала съм толкова житейски опит, колкото притежават най-големите развратници в литературата, но откакто пристигнах в къщата на чичо си, никога не съм стигала по-далече от стените на парка ѝ. Знам всичко, но всъщност не знам нищо. Не бива да забравяте този факт, докато се запознавате с по-нататъшните събития. Трябва да помните какво не умея да правя и какво не съм виждала. Например не мога да яздя кон, нито да танцувам. Никога не съм държала пари в ръка, за да ги изхарча. Никога не съм гледала пиеса, не съм виждала железопътна линия, нито планина, нито море.

Никога не съм ходила в Лондон, но въпреки всичко мисля, че го познавам. Познавам го от книгите на чичо си. Знам, че е разположен на двата бряга на същата река, която тече отвъд парка му, макар че там тя е много по-широка. Обичам да се разхождам покрай водата и да си мисля за него. Там има стара лодка, обърната с дъното нагоре и наполовина изгнила – дупките в корубата ѝ ми изглеждат като същинско копие на моя затвор, но аз обичам да седя върху нея и да се взирам в тръстиките покрай водата. Спомням си историята от Библията за детето, което било сложено в кошница и било намерено от дъщерята на някакъв крал. Бих искала да намеря някакво дете. Бих искала да го намеря, но не за да го задържа, а за да заема неговото място в кошницата, а то да остане в Брайър, да порасне и да се превърне в мен.

Често си мисля за живота, който бих водила в Лондон, и за човека, който би могъл да ме намери. Това се случва, докато съм още малка и се отдавам на фантазиите си. Когато ставам по-голяма, вече не се разхождам толкова често край реката, а стоя до прозорците на къщата и гледам към мястото, където знам, че тече водата. Стоя до касата на прозореца на собствената си стая с часове наред. И един ден изстъргвам с нокът идеален малък полумесец в жълтата боя, която покрива стъклата на прозорците на библиотеката на чичо ми; впоследствие от време на време се навеждам и долепвам око до него, подобно на любопитна жена, която наднича през ключалката на шкаф, пълен с тайни.

Аз обаче съм вътре в шкафа и копнея да изляза от него...

На седемнайсет години съм, когато в Брайър пристига Ричард Ривърс със своя план, с обещанието си и с историята на едно лековерно момиче, което може да бъде измамено, така че да ми помогне да го направя.

8

Споменах, че чичо ми има навик понякога да кани господа, които проявяват интерес към работата му, в къщата да вечерят с нас и да ме слушат, докато им чета. Сега той прави точно това.

– Довечера трябва да си предадеш спретнат вид, Мод – казва ми, докато стоя права в библиотеката му и си закопчавам ръкавиците. – Ще имаме гости. Хотри, Хъс и още един човек, когото не познаваш. Надявам се да го наема да подреди картините ни в албуми.

Нашите картини. В отделен кабинет има шкафове с чекмеджета, пълни с гравюри с похотливи изображения, които чичо ми е събирал безразборно заедно с книгите си. Той отдавна говори, че ще наеме човек да ги обреже и да ги подреди в албуми, но досега не е успял да намери някой, който да е подходящ за тази задача. Човек трябва да е с определен характер, за да върши работа от този сорт.

Той улавя погледа ми и издава напред устни.

– Хотри твърди, че има подарък за нас. Издание на книга, която не сме включили в показалеца.

– Това е страхотна новина, сър.

Може би говоря сдържано, но чичо ми, който също е сдържан човек, не казва нищо. Само слага ръка върху листчетата пред себе си и разделя купчинката на две неравни части.

– Дотук добре. Чакай да видя...

– Може ли да ви оставя, чичо?

Той вдига очи.

– Часовникът удари ли?

– Според мен да.

Той изважда от джоба си пеещия часовник и го доближава до ухото си. Ключът от вратата на библиотеката му, чиято дръжка е обшита с избеляло кадифе, се люлее безшумно до него. Казва:

– Върви, тогава върви. Остави стареца на книгите му. Върви да играеш, но... внимателно, Мод.

– Добре, чичо.

От време на време се чудя как си представя той, че прекарвам времето си, когато не съм заета с него. Според мен толкова е свикнал с особения свят на книгите си, в който времето тече странно или въобще не тече, че си представя, че съм дете без възраст. Понякога и аз си представям, че съм такава

– Сякаш късите ми, тесни рокли и кадифените ми колани ме държат стегната, подобно на китайски пантоф, във форма, от която, ако не бяха те, щях да изскоча. Винаги съм смятала, че чичо ми, който по това време, предполагам, е малко над петдесетте, е съвсем стар и че вечно ще остане стар; така както мухите си остават стари, неподвижни и непроменени в мътните парченца кехлибар.

Излизам от библиотеката, докато той присвива очи над една страница. Движа се много тихо с ботите си, които са с меки подметки. Отивам в стаите си, където е Агнес.

Заварвам я да шие. Вижда ме, че влизам, и трепва. Знаете ли колко предизвикателно може да бъде подобно трепване за такъв характер като моя? Стоя права и я гледам как шие. Тя усеща погледа ми върху себе си и започва да трепери. Бодовете ѝ стават все по-едри и по-криви. Най-накрая вземам иглата от ръката ѝ и леко доближавам върха ѝ до нейната плът, после я махам и пак я доближавам, правя го шест-седем пъти, докато най-накрая кокалчетата ѝ между луничките се покриват с подобни на обрив следи от убожданията с иглата.

– Довечера тук ще дойдат няколко господа – казвам, докато я бода. – Единият е непознат. Мислиш ли, че ще е млад и красив?

Казвам го някак си между другото, за да я дразня. За мен то не означава нищо. Но тя ме чува и се изчервява.

– Не мога да кажа, мис – отвръща, като примигва и извръща глава, без обаче да си дръпне ръката. – Може би.

– Така ли смяташ?

– Кой знае? Може и да е млад и красив.

Изучавам я внимателно и изведнъж ми хрумва нещо.

– Би ли ти харесало, ако е млад и красив?

– Да ми хареса ли, мис?

– Да, Агнес. Струва ми се, че би ти харесало. Да му покажа ли къде е стаята ти? Няма да подслушвам на вратата. Ще превъртя ключа и ще бъдете само двамата.

– О, глупости, мис!

– Така ли? Обърни си ръката. – Тя се подчинява и аз забивам иглата по-силно. – А сега кажи, че не ти харесва някой да ти боде дланта!

Тя си издърпва ръката, започва да я смуче и се разплаква. При вида на сълзите и на устата ѝ, която се движи върху продупчената от мен нежна плът, първо се възбуждам, а после ставам неспокойна и накрая се отегчавам. Оставям я да плаче и заставам до хлопащия прозорец, с очи, вперени в поляната, която се спуска към стената, към тръстиките, към Темза.

– Ще млъкнеш ли? – питам, докато дъхът ѝ все още пресеква. – Погледни се! Лееш сълзи за някакъв господин! Не знаеш ли, че няма да бъде красив, че даже няма да бъде млад? Не знаеш ли, че господата, които идват тук, никога не са красиви и млади?

Но той, разбира се, е и красив, и млад.

– Мистър Ричард Ривърс – казва чичо ми. Струва ми се, че името ми вдъхва доверие. Впоследствие ще открия, че е фалшиво – също толкова фалшиво, колкото и пръстените, усмивката, маниерите му; сега обаче, докато стоя права в гостната, а той става на крака, за да се поклони, защо трябва да се съмнявам в него? Той е с изящни черти и равни зъби и е по-висок от чичо ми с около един фут. Косата му е сресана и е намазана с масло, но е дълга. Една къдрица се отделя от мястото си и пада върху челото му. Той непрекъснато я пипа. Ръцете му са нежни, гладки и с изключение на един пръст, който е пожълтял от тютюна, съвсем бели.

– Мис Лили – казва той и се навежда към мен. Къдрицата отново пада върху лицето му, а изцапаната му с тютюн ръка се вдига, за да я отметне назад. Гласът му е много тих, предполагам заради чичо ми. Сигурно мистър Хотри го е предупредил.

Мистър Хотри е букинист и издател от Лондон и е идвал много пъти в Брайър. Той взема ръката ми и я целува. След него до мен се приближава мистър Хъс. Той е колекционер, приятел на чичо ми от младежките му години. Мистър Хъс също хваща ръката ми, но само за да ме дръпне към себе си, и ме целува по бузата. – Скъпо дете – казва.

Няколко пъти съм била изненадвана от мистър Хъс на стълбището. Той обича да ме гледа, докато се качвам.

– Как сте, мистър Хъс? – отвръщам и се покланям.

Но наблюдавам мистър Ривърс. И един-два пъти, когато се обръщам с лице към него, установявам, че очите му са приковани върху мен, а погледът му е замислен. Преценява ме. Вероятно не е предполагал, че ще съм толкова красива. Или вероятно не съм толкова красива, колкото си е мислел, чувайки слуховете. Нямам представа. Когато обаче удря камбаната за началото на обеда и аз заставам до чичо си, за да бъда отведена до масата, виждам, че той се колебае, а после избира мястото до моето. Иска ми се да не беше го правил. Мисля, че ще продължи да ме наблюдава, а аз не обичам да ме наблюдават, докато се храня. Мистър Уей и Чарлс се движат тихо около нас, пълнят чашите ни, пълнят моята, онази кристална чаша с инициала "М" . Храната е сервирана в чиниите ни и прислужниците излизат: те никога не стоят в столовата, когато имаме компания, а се връщат между отделните блюда. В Брайър ние се храним, както правим всичко останало, следвайки ударите на часовника. Вечерята на господата трае час и половина.

Тази вечер ни сервират заешка супа, а после гъска с хрупкава кожичка и розово месо до костите, а дреболиите ѝ, изпечени на скара, са сложени на масата и се подават от човек на човек. Мистър Хотри взема крехкото дробче, а мистър Ривърс – сърцето.

Клатя глава, когато мистър Ривърс ми подава чинията.

– Опасявам се, че не сте гладна – казва тихо той, като наблюдава лицето ми.

– Не обичате ли гъска, мис Лили? – пита мистър Хотри. – И най-голямата ми дъщеря не обича. Мисли си за малките гъсета и се натъжава.

– Надявам се, че улавяте сълзите ѝ и ги събирате – намесва се мистър Хъс. – Често си мисля, че ми се иска да видя сълзите на едно момиче, превърнати в мастило.

– В мастило ли? Не споменавай за подобно нещо пред дъщерите ми, моля те. Макар че все някак си ще изтърпя възраженията им. Ако обаче прегърнат идеята сълзите им да бъдат отпечатани върху хартия и започнат да ме карат да ги чета, уверявам ви, за мен не би имало никакъв смисъл да живея.

– Сълзи вместо мастило? – пита чичо ми, който е изостанал с един такт от другите. – Какви са тези глупости?

– Момичешки сълзи – отвръща мистър Хъс.

– Съвсем безцветни.

– Мисля, че не са. Наистина, сър, не са съвсем безцветни. Представям си ги нежно оцветени – може би розови, може би виолетови.

– Навярно – съгласува се мистър Хотри – в зависимост от чувството, което ги е провокирало.

– Точно така. Съвсем правилно, Хотри. Виолетови сълзи за меланхолична книга, розови – за весела. Може също така книгата да бъде подшита с коса от глава на момиче... – Той хвърля поглед към мен и изражението му се променя. Приближава салфетката до устата си.

– Е – казва мистър Хотри, – аз наистина се учудвам, че никой не е пробвал досега. Мистър Лили? Разправят, разбира се, разни варварски истории за кожи, за подвързии...

Тримата обсъждат известно време въпроса. Мистър Ривърс слуша, но мълчи. Вниманието му, естествено, е заето с мен. Може би тихо ще ми каже нещо, докато те разговарят. Надявам се да го направи. Или се надявам да не го направи. Отпивам от виното и изведнъж се отегчавам. Присъствала съм на подобни вечери и съм слушала приятелите на чичо ми да се впускат в скучни теми в малки, затворени компании, прекалено много пъти. Най-неочаквано се сещам за Агнес. Сещам се за устата ѝ, която изсмукваше капка кръв от убодената ѝ длан. Чичо ми се прокашля и аз примигвам.

– И така, Ривърс – казва той, – разбрах от Хотри, че превеждате от френски на английски. Нещо не особено сериозно, предполагам, след като издателството му е ангажирано с него.

– Наистина не е сериозно – отговаря мистър Ривърс, – иначе не бих се заел. Не е от моята област. В Париж човек научава терминологията, а аз неотдавна бях там като студент по изящни изкуства. Надявам се обаче да намеря по-добро приложение на уменията си, сър, вместо да продължавам да правя фокуси, превръщайки в лош английски още по-лош френски.

– Добре, добре. Ще видим. – Чичо ми се усмихва. – Искате ли да разгледате картините ми?

– Много бих искал.

– Е, някой друг ден. Много са красиви. Смятам, че ще се убедите в това. Аз обаче държа на тях по-малко, отколкото на книгите си. Вероятно сте чули – той замълчава – за моя "Показалец"?

Мистър Ривърс навежда глава.

– Звучи прекрасно.

– Наистина е прекрасен, нали, Мод? Скромничим ли? Изчервяваме ли се?

Усещам, че бузите ми са студени. Неговите са бледи като восък. Мистър Ривърс се обръща и търси лицето ми със замисления си поглед.

– Как върви великото произведение? – пита небрежно мистър Хотри.

– Приключваме – отвръща чичо ми. – Почти сме готови. Преговарям с печатарите.

– А обемът?

– Хиляда страници.

Мистър Хотри повдига вежди. Ако характерът на чичо ми би го позволил, той може би щеше да подсвирне. Взема още едно парче от пуйката.

– Увеличил се е с двеста страници – казва – от последния път, когато говорихме.

– За първия том, разбира се. Вторият ще бъде по-голям. Как ви се струва, Ривърс?

– Удивително, сър.

– Правено ли е някога подобно нещо? Универсална библиография на такава тема? Разправят, че науката е мъртва за англичаните.

– Значи сте я възродили. Фантастично постижение.

– Наистина е фантастично, като се има предвид до каква степен темата е забулена в тайнственост. Помислете си само: авторите на текстовете, които колекционирам, трябва да крият самоличността си под лъжливи имена или да остават анонимни. Самите книги съдържат неверни и подвеждащи данни относно мястото и годината на отпечатването. Представяте ли си? Затрудняват читателя с неясните си заглавия. Разпространяват се на черно посредством тайни канали или за тях се носят слухове и се правят догадки. Помислете си за тези спънки, които пречат на библиографите. И тогава ми говорете, сър, за фантастични усилия! – Той се разтриса от тъжен смях.

– Не мога да си го представя – отвръща мистър Ривърс. – И вашият "Показалец" е систематизиран...

– По заглавия, по автори, по датата, на която сме получили книгата, и, забележете, сър, по видове удоволствие. Представили сме ги по категории, с най-голяма точност.

– Книгите ли?

–  Удоволствията! Докъде сме стигнали, Мод?

Господата се обръщат към мен. Отпивам от виното си. – До похотта към животните – отвръщам.

Чичо ми кимва. – Точно така – продължава. – Виждате ли, Ривърс, колко полезна ще бъде нашата библиография за учените в тази област? Ще бъде същинска Библия.

– Плътта, превърната в думи – казва мистър Хотри и се усмихва, наслаждавайки се на фразата. Улавя погледа ми и намига. Мистър Ривърс обаче продължава да гледа сериозно чичо ми.

– Голяма амбиция – отбелязва.

– Големи усилия – добавя мистър Хъс.

– Наистина – съгласява се мистър Хотри, като отново се обръща към мен. – Опасявам се, мис Лили, че чичо ти продължава да те експлоатира безмилостно.

Свивам рамене. – Бях обучена за изпълнението на задачата – отвръщам, – така както обучават прислужниците.

– Прислужниците и младите дами – казва мистър Хъс – са различни създания. Нима не съм го повтарял много пъти? Очите на момичетата не трябва да се изхабяват с четене, нито малките им ръце да загрубяват от стискане на писалки.

– Що се отнася до второто, така смята и чичо ми – отвръщам и му показвам ръкавиците си, – макар че той естествено е загрижен за опазването на книгите си, а не на пръстите ми.

– И какво толкова е станало, че тя работи по пет часа на ден? – пита чичо ми. – Аз работя по десет! За какво друго да се трудим, ако не за книгите? А? Спомнете си за Смарт[15] и за Дьо Бюри[16]. Или за Тилиус[17], толкова отдаден на страстта си колекционер, че е убил двама души заради библиотеката си.

– Помислете за брат Винсенте[18], който е убил дванайсет души заради своята! – Мистър Хотри клати глава. – Не, не, мистър Лили. Експлоатирай племенницата си с работа, щом трябва. Но не я тласкай към насилие заради литературата, защото никога няма да ти го простим.

Господата се смеят.

– Добре, добре – отвръща чичо ми.

Разглеждам ръката си и мълча. Пръстите ми са червени като рубин през стъклото на чашата, пълна с тъмно вино, инициалът на майка ми почти не се вижда, докато не обърна кристала; тогава инкрустацията изпъква.

Ще бъдат сервирани още две блюда, преди да получа разрешение да напусна масата, и часовникът ще удари още два пъти, докато седя сама в гостната и чакам към мен да се присъединят господата. Чувам мърморенето на гласовете им и се чудя какво ли обсъждат в мое отсъствие. Когато най-после идват, лицата им са малко по-розови, а дъхът им мирише на кисело от дима. Мистър Хотри изважда пакет, обвит с хартия и завързан с канап. Подава го на чичо ми, който се мъчи да го отвори.

– Така, така – казва чичо ми, а после, след като е извадил книгата и я е приближил до очите си: – Аха! – Движи устни.

– Погледни, Мод, погледни какво ни е донесъл малкият мръсник. – Показва ми томчето. – Е, какво ще кажеш?

Книгата е най-обикновен роман с безвкусна подвързия, но с непознат фронтиспис, който прави изданието рядкост. Поглеждам и против волята си чувствам как в мен се надига вълнение, от което ми пресъхва устата. Започва да ми се гади. Отвръщам:

– Много хубаво нещо за нас, чичо, без съмнение.

– Виждаш ли орнамента във форма на цвете? Виждаш ли го?

– Виждам го.

– Не мисля, че сме предполагали за съществуването на подобно нещо. Сигурен съм, че не сме. Трябва да се върнем назад. А мислехме, че тази статия е завършена, нали? Утре ще се върнем към нея. – Почесва се по врата. Харесва му предчувствието за удоволствие. – А сега си свали ръкавиците, момиче. Нали не смяташе, че Хотри ни носи книги, за да оставяш по подвързиите им мазните си пръсти? Така е по-добре. Нека да чуем част от книгата. Седни да ни почетеш. Хъс, ти също трябва да седнеш. Ривърс, обърнете внимание на гласа на племенницата ми – колко гладко и ясно чете тя. Аз съм я научил. И така... Мачкаш гръбчето, Мод!

– Не, мистър Лили, не го мачка – казва мистър Хъс и се взира в голите ми ръце. Слагам книгата върху поставката и внимателно притискам страниците. Обръщам лампата, за да може светлината да пада върху текста.

– Колко време ще чета, чичо?

Той доближава часовника до ухото си. Отвръща:

– До следващия кръгъл час. Как мислите, Ривърс, възможно ли е да се случи подобно нещо в някоя друга английска гостна?

Книгата е пълна, както споменах, с най-обикновени мръсотии, но чичо ми е прав – аз съм прекалено добре обучена, а гласът ми е ясен и естествен, което прави думите почти благозвучни. След като свършвам, мистър Хотри ръкопляска. Розовото лице на мистър Хъс е станало още по-розово, а погледът му е доста притеснен. Чичо ми си е свалил очилата, главата му е наклонена под ъгъл, а очите му са силно присвити.

– Съвсем посредствени думи – казва той. – Но на лавиците ми има дом за теб. Дом, а също така и сестри. Утре ще те поставим там. А цветето... сигурен съм, че не сме се сетили за него. Мод, кориците са затворени, без да са прегънати, нали?

– Да, сър.

Той си слага очилата и пъха рамките зад ушите си. Мистър Хъс налива бренди. Закопчавам си ръкавиците и изглаждам гънките на полата си. Обръщам лампата и намалявам пламъка. Но усещам себе си. Усещам мистър Ривърс. Той ме е слушал как чета, очевидно, без да се развълнува, очите му са забити в пода, но ръцете му са сключени и единият му палец почуква нервно върху другия. Изправя се внезапно. Казва, че огънят е силен и го изгаря. Разхожда се известно време из стаята, навежда се и наднича в шкафовете с книги на чичо ми. Сключил е ръце върху гърба си, но палецът му продължава да подскача. Според мен знае, че го наблюдавам. После се приближава до мен, улавя погледа ми и внимателно се покланя. Казва:

– Тук, толкова далече от огъня, е доста студено. Не бихте ли искали, мис Лили, да седнете по-близо до пламъците?

Отвръщам:

– Благодаря ви, мистър Ривърс, но предпочитам това място.

– Обичате да ви е студено – казва той.

– Обичам сенките.

Когато се усмихвам отново, той тълкува усмивката ми като покана, повдига си палтото, дръпва си панталоните и сяда до мен, но не прекалено близо, и не отделя очи от лавиците на чичо ми, сякаш вниманието му е отвлечено от книгите. Когато проговаря, го прави шепнешком. Отвръща:

– Вижте, аз също обичам сенките.

Мистър Хъс хвърля поглед към нас. Мистър Хотри е застанал до камината и взема една чаша. Чичо ми се е отпуснал на стола си, чиито облегалки закриват очите му; виждам само сухата му нацупена уста. – Най-великият период на еротиката, нали? – казва. – Закъснели сме за него, сър, със седемдесет години! Бих се срамувал да покажа циничните, безобразни измислици, които в наши дни минават за чувствена литература, даже и на човека, който подковава коня ми...

Задушавам прозявката си, а мистър Ривърс се обръща към мен. Казвам:

– Простете, мистър Ривърс.

Той кимва с глава.

– Навярно не ви е интересна темата на разговора, която чичо ви подхвана.

Продължава да шепне и аз съответно съм принудена да снишавам глас.

– Аз съм негова секретарка – отговарям. – Няма значение дали тя ме привлича или не.

Той отново кимва.

– Вероятно – казва, докато чичо ми продължава да говори, – е любопитно да видиш как една жена седи спокойно, без да се трогне, чувайки онова, което би трябвало да я възбуди и да я подтикне към действие.

– Според мен има много жени, които не се трогват от това, за което говорите; всъщност не са ли най-безразлични онези, които са най-просветени? – Улавям погледа му. – Не говоря от личен опит, разбира се, а просто съдя по онова, което съм чела. Би трябвало обаче да призная... о, даже свещеникът би отбелязал, че страстта му към тайнството на църквата отслабва, ако твърде често му се налага да се причестява с нафора и вино.

Той ме гледа, без да мига. Най-накрая е почти готов да се усмихне.

– Вие сте много особена, мис Лили.

Извръщам очи.

– Предполагам.

– Аха! Сега тонът ви е горчив. Навярно смятате, че образованието ви е неподобаващо.

– Напротив. Нима може да се каже, че е неподобаващо да си мъдър? Никога не бих се излъгала, що се отнася например до ухажването от страна на мъжете. Познавач съм на всички методи, по които един мъж би се опитал да направи комплимент на една жена.

Той слага бялата си ръка на гърдите си.

– В такъв случай аз не бих се осмелил – отвръща, – ако искам да ви направя комплимент.

– Не знаех, че мъжете имат някакви други нужди.

– Може би е така в книгите, с които сте свикнали. В живота обаче те имат много други нужди, но една от тях е основна.

– Предполагам – казвам, – че точно заради нея се пишат книгите.

– О, не. – Той се усмихва. Снишава още повече глас. – Те се четат заради нея, но се пишат заради нещо по-непреодолимо. Имам предвид, разбира се, нуждата от... пари. Всеки джентълмен ѝ отдава значение. А онези от нас, които не са чак толкова истински джентълмени, колкото би им се искало, ѝ отдават най-голямо значение. Съжалявам, че ви карам да се чувствате неловко.

Изчервила съм се или съм трепнала. Идвам на себе си и отвръщам:

– Забравяте, че съм възпитана никога да не се чувствам неловко. Просто съм изненадана.

– В такъв случай ми е приятно да узная, че съм ви изненадал. – Вдига ръка към брадата си. – Радвам се – продължава, – че мога да оставя малка следа в спокойния ви и подреден живот.

Говори толкова иносказателно, че бузите ми още повече се сгорещяват.

– Какво знаете вие – питам – за него?

– Само онова, което мога да предположа от наблюденията си върху къщата...

Гласът и лицето му отново са станали приятни. Виждам, че мистър Хъс е наклонил глава и го наблюдава. После той се провиква:

– Какво мислите, Ривърс?

– За кое, сър?

– За оплакванията на Хотри от фотографията.

– От фотографията ли?

– Ривърс – казва мистър Хотри. – Ти си млад човек. Искам да чуя мнението ти. Нима може да съществува по-съвършен документ на любовния акт...

– Документ! – изкрещява сърдито чичо ми. – Свидетелство! Проклятията на века!

– ... на любовния акт от фотографията? Мистър Лили би казал, че фотографската наука е в разрез с духа на сладострастния живот. Имам предвид, че тя е образ на живота и предимството и пред него е, че тя остава, а животът, сладострастният живот, и по специално сладострастният миг трябва да свърши и да избледнее.

– Нима книгата не остава завинаги? – пита чичо ми и дърпа облегалките на стола.

– Тя е жива, докато са живи думите. Във фотографията обаче има неща, които въздействат, независимо от думите и от устите, които ги изричат. Една фотография ще възбуди англичанина, французина, дивака. Тя ще надживее всички нас и ще предизвика възбуда и във внуците ни. Тя е различна от историята.

– Тя е подвластна на историята! – отвръща чичо ми. – Опорочена е от нея! Миналото я обвива като гъст дим! Това може да се види в кройката на пантофа и на роклята, в прическата. Дайте няколко фотографии на внука си: той ще ги разгледа и те ще му се сторят старомодни. Ще се смее на намазаните с восък крайчета на мустаците ти! Но думите, Хотри, думите, а? Те ни съблазняват в тъмнината и мозъкът ги облича с дрехи и плът по свой вкус. Не мислите ли, че е така, Ривърс?

– Така е, сър.

– И знаете ли, аз никога няма да позволя в моята колекция да присъстват дагеротипи и други подобни глупости.

– Мисля, че постъпвате правилно, сър.

Мистър Хотри клати глава. Обръща се към чичо ми:

– Все още ли смяташ, че фотографията е мода, която ще отмине? В такъв случай трябва да дойдеш на Холиуел стрийт и да прекараш един час в книжарницата ми. Вече имаме албуми, от които мъжете могат да избират. Заради тях всъщност идват клиентите ни.

– Клиентите ви са животни. Каква общо имам аз с тях? Ривърс, вие сте ги виждали. Какво ви е мнението за качеството на клиентелата на Хотри?

Спорът ще продължи, той няма как да се измъкне. Отговаря, а после ме поглежда, сякаш за да ми се извини, става и сяда до чичо ми. Разговарят, докато часовникът удря десет часа, – в този момент излизам от стаята.

Четвъртък вечер е. Мистър Ривърс ще остане в Брайър до неделя. На следващия ден не ме викат в библиотеката, докато мъжете разглеждат книгите. По време на вечерята той ме наблюдава, а после ме слуша, докато чета, но отново е длъжен да седи до чичо ми и не може да дойде при мен. В събота се разхождам с Агнес в парка и не го виждам; в събота вечер обаче чичо ми ме кара да чета от някаква стара книга, която според него е една от най-хубавите, а след като свършвам, мистър Ривърс идва и сяда до мен, за да разгледа изключителните ѝ корици.

– Харесва ли ви книгата, Ривърс? – пита чичо ми. – Знаете ли, че е много рядка?

– Сигурно, сър.

– И мислите, че имам предвид, че има само няколко екземпляра от нея?

– Предполагам, че е така, сър.

– Да, бихте могли да предположите, че е така. Но ние, колекционерите, преценяваме дали някоя книга е рядка по други показатели. Вие може би смятате, че една уникална книга е рядка, щом никой не я иска? Ние наричаме такава книга "мъртва". Да речем обаче, че двайсет еднакви екземпляра се търсят от хиляда мъже; тогава всеки от тях е по-рядък от една уникална книга. Разбирате ли ме?

Мистър Ривърс кимва.

– Разбирам ви. Дали даден предмет е рядък или не, зависи от желанието на сърцето, което го търси. – Поглежда към мен. – Много е странно. А колко мъже търсят книгата, откъс, от която току-що чухме?

Лицето на чичо ми става потайно.

– Колко ли, сър? Ще ви отговоря така: предложете я за продажба на търг и ще разберете! Хмм!

Мистър Ривърс се смее.

– Да, със сигурност...

Но под пласта от любезност той изглежда умислен. Прехапва устна – зъбите му са жълти, приличат на вълчи на фона на тъмната му брада; устата му обаче е мека и удивително розова. Мълчи, докато чичо ми отпива от чашата си, а мистър Хотри се мъчи да подкладе огъня. После отново проговаря.

– Ами ако две книги, мистър Лили – казва, – се търсят от един-единствен клиент? – Как трябва да се оценят?

– Две книги ли? – Чичо ми оставя чашата. – Издание в два тома?

– Две заглавия, които имат връзка помежду си. Някой има едното и търси да си набави другото. Второто ще увеличи ли стойността на първото?

– Естествено, сър!

– Така и предполагах.

– Мъжете плащат абсурдно много пари за подобни неща – намесва се мистър Хъс.

– Да – отвръща чичо ми. – Така е. Естествено в моя "Показалец" тези особености са споменати...

– "Показалец" – тихо изрича мистър Ривърс; останалите продължават да говорят. Седим и слушаме – или се правим, че слушаме, и след малко той се обръща към мен и започва да изучава лицето ми. – Може ли да ви попитам нещо, мис Лили? – казва. И след като кимвам: – Как виждате себе си след завършването на труда на чичо си? Всъщност защо работите за него?

Предполагам, че съм се усмихнала горчиво. Отвръщам:

– Въпросът ви е безсмислен и аз не мога да ви отговоря. Трудът на чичо ми никога няма да бъде завършен. Има прекалено много нови книги, които трябва да бъдат добавени, прекалено много загубени книги, които трябва да бъдат издирени, прекалено много неизвестност. Спорът между чичо ми и мистър Хотри никога няма да приключи. Погледнете ги само. Ако издадем този "Показалец", както възнамерява да направи чичо ми, той веднага ще започне да работи върху притурките му.

– Значи искате да кажете, че ще останете при него през цялото това време? – Мълча. – И вие сте не по-малко отдадена на тази работа от него?

– Нямам друг избор – отвръщам най-после. – Притежавам много малко умения и както вече вие самият отбелязахте, те са доста странни.

– Вие сте дама – казва тихо той – и сте млада и красива. Знаете, че думите ми не са израз на любезност. Просто казвам истината. Бихте могли да правите каквото поискате.

– Вие сте мъж – отвръщам. – Мъжките истини са различни от женските. Уверявам ви, че не бих могла да правя нищо.

Той се колебае, вероятно затаява дъх. А после:

– Бихте могли... да се омъжите, което не е малко.

Изрича думите, вперил поглед в книгата, от която съм чела; чувам го и се изсмивам високо. Чичо ми, който смята, че съм се изсмяла на някоя от плоските му шеги, поглежда към мен и кимва. – Така ли мислиш, Мод? Виждаш ли, Хъс, даже племенницата ми смята така...

Изчаквам, докато той отново извръща лице от мен към нещо, което е привлякло вниманието му. После посягам към книгата, която лежи на поставката, и леко повдигам корицата ѝ.

– Погледнете, мистър Ривърс – казвам. – Това е плочка, която чичо ми прикрепя към всяка своя книга. Виждате ли изображението?

Плочката представлява емблемата му, измислена хитро от самия него – лилия, странно удължена, за да прилича на фалос, обвита в долната си част с бодливо стъбло[19]. Мистър Ривърс навежда глава, за да я разгледа, и кимва. Оставям корицата да се затвори.

– Понякога – продължавам, без да вдигам поглед, – си мисля, че такава плочка е залепена върху плътта ми, че ми е поставен етикет, че съм описана и сложена на някоя лавица: толкова много приличам на една от книгите му. – Повдигам очи към неговите. Лицето ми пламти, но все още говоря спокойно. – Миналата вечер споменахте, че сте се запознали с порядките в тази къща. В такъв случай сигурно сте разбрали за какво става дума. Ние не сме предназначени за обща употреба – моите посестрими, книгите, и аз. Чичо ми ни държи встрани от света. Нарича ни "отрови", твърди, че ще нараним незащитеното око. Нарича ни свои деца, свои безпризорни деца, които са дошли при него от всички краища на света – някои са скъпи и добре съхранени, други са дрипави, издраскани, със смачкани гръбчета, някои са разкошни, други са невзрачни. Според мен той най-много обича невзрачните, макар и да говори против тях, тъй като те са тези, които другите родители – имам предвид другите букинисти и колекционери, изхвърлят. Аз бях като тях, имах дом и го загубих...

Вече не говоря спокойно. Завладяна съм от собствените си думи. Мистър Ривърс ме наблюдава, а после се навежда и много внимателно вдига книгата от поставката.

– Вашият дом – шепне той, а лицето му се приближава към моето. – Лудницата. Често ли си мислите за времето, прекарано там? Мислите ли си за майка си, усещате ли нейната лудост в себе си? Книгата ви, мистър Лили. – Чичо ми е погледнал към нас. – Имате ли нещо против да я подържа? Бихте ли ми показали, сър, особеностите, които я правят рядка?

Изрекъл е думите много бързо и ме е стреснал ужасно. Не обичам да ме стряскат. Не обичам да се отплесвам. Сега обаче, докато той се изправя и се връща с книгата до камината, са минали една-две секунди, които ми се губят. Най-накрая осъзнавам, че съм сложила ръка на гърдите си, че дишам учестено, че сенките, в които седя, изведнъж са станали по-гъсти, толкова са гъсти, че полата ми сякаш кърви върху тъканта, покриваща канапето, а ръката ми, която се повдига и се отпуска върху сърцето ми, е бледа като листо върху повърхността на растяща локва от тъмнина.

Няма да припадна. Само момичетата в книгите припадат за улеснение на господата. Предполагам обаче, че съм пребледняла и изглеждам странно, защото когато мистър Хотри отправя очи към мен, усмивката изчезва от устните му. – Мис Лили! – казва той. Приближава се до мен и взема ръката ми в своята.

Мистър Хъс също идва. – Скъпо дете, какво ти е? – Хваща ме под мишницата.

Мистър Ривърс се отдръпва нерешително. Чичо ми изглежда ядосан.

– Така, така – измърморва той. – Сега пък какво има? – Затваря книгата, но държи внимателно пръста си между страниците.

Звънят на Агнес. Тя идва, примигва към господата и се покланя на чичо ми с ужасено изражение на лицето. Още няма десет часа.

– Добре съм – отвръщам. – Не трябва да се притеснявате. Просто изведнъж се почувствах изморена. Извинявам се.

– Извиняваш се? И таз добра! – казва мистър Хотри. – Ние трябва да ти се извиняваме. Мистър Лили, ти си тиранин и товариш с работа племенницата си по най-жестокия начин. Непрекъснато ти го повтарям и ето го доказателството. Агнес, хвани господарката си за ръката. А сега тръгвайте, но бавно.

– Ще се справите ли със стълбите? – пита тревожно мистър Хъс. Той стои прав във вестибюла, докато двете с Агнес се готвим да ги изкачим. Зад него виждам мистър Ривърс, но не мога да уловя погледа му.

След като вратата на гостната се затваря, отблъсвам настрани Агнес, а в стаята си търся нещо студено, което да сложа върху лицето си. Най-после стигам до лавицата над камината и опирам буза в огледалото.

– Полата ви, мис! – извиква Агнес и я издърпва от огъня.

Чувствам се странно, объркана съм. Часовникът на къщата още не е ударил. Когато се чуе звънът му, ще ми стане по-добре. Няма да мисля за мистър Ривърс – за това, какво знае той за мен, как го е научил и какво възнамерява да прави, след като ме е издирил. Агнес стои приведена в неудобна поза, а краят на полата ми още е събран в ръцете ѝ.

Часовникът удря. Пристъпвам назад и се оставям на Агнес да ме съблече. Сърцето ми бие малко по-равномерно. Тя ме слага в леглото и спуска завесите – нощта вече не се различава от останалите по абсолютно нищо. Чувам я в нейната стая как развързва роклята си: ако повдигна глава и погледна през пролуката между завесите, ще я видя коленичила със затворени очи и с притиснати една до друга ръце подобно на дете. Устните ѝ се движат. Моли се всяка нощ да бъде отведена у дома и да не ѝ се случи нищо лошо, когато спи.

Докато тя се моли, аз отключвам дървената кутийка и шепна жестоки думи на снимката на майка си. Затварям очи. Мисля си: "Няма да изучавам лицето ти!" но след като съм си го помислила, знам, че трябва да го направя, тъй като в противен случай ще лежа будна и ще се почувствам зле. Взирам се в бледите ѝ очи."Мислите ли за майка си? , беше ме попитал той, усещате ли лудостта ѝ в себе си?"

Усещам ли лудостта ѝ в себе си?

Прибирам снимката и викам Агнес да ми донесе чаша вода. Изпивам една капка от лекарството си и тъй като не съм сигурна дали ще ме успокои, изпивам още една. После лежа с отметната назад коса. Ръцете ми започват да изтръпват в ръкавиците. Агнес стои и чака. Косата ѝ е разпусната – груба, червена, по-груба и по-червена от всякога на фона на белия плат на нощницата ѝ. Върху едната от слабите ѝ ключици има едва забележимо синьо петно, което може да е сянка, но може и да е синина – не съм в състояние да си спомня.

Най-накрая усещам паренето на лекарството в стомаха си.

– Повече не си ми нужна – казвам. – Върви си.

Чувам я как се качва в леглото и придърпва нагоре одеялата. Настъпва тишина. След малко се чува скърцане, шепот, тих стон на лостове: колелата на часовника на чичо ми се местят. Лежа и чакам съня да дойде. Той не идва. Краката ми стават неспокойни и започват да потрепват. Усещам прекалено ясно кръвта си, усещам объркването ѝ, когато стига до безчувствените върхове на пръстите на ръцете и краката ми. Повдигам глава и тихо извиквам: – Агнес! – Тя не чува или чува, но се страхува да отговори. – Агнес! – Накрая звукът от собствения ми глас започва да ме изнервя. Отказвам се и продължавам да лежа неподвижно. Часовникът отново изстенва, а после удря. Долитат други звуци, отдалече. Чичо ми си ляга рано. Затварящи се врати, снишени гласове, стъпки по стълбището: господата излизат от гостната и се отправят към стаите си.

Може би съм заспала, но дори и да е било така, съм заспала само за минута. Защото изведнъж се стряскам и съм съвсем будна; знам, че това, което ме е събудило, не е било звук, а някакво движение.

Движение и светлина.

Зад завесите на леглото пламъкът на лампата изведнъж е станал по-силен, а вратите и стъклата на прозорците разпъват рамките.

Къщата е отворила уста и диша.

Тогава осъзнавам, че всъщност тази нощ е различна от всички останали. Сякаш призована от някакъв глас, ставам от леглото. Стоя на прага на вратата на стаята на Агнес, докато се уверя от равното ѝ дишане, че продължава да спи, а после вземам лампата и се отправям боса към гостната си. Приближавам се до прозореца и заставам до стъклото, събирам ръце в шепи на фона на собственото им неясно отражение, взирам се в тъмнината в покритата с чакъл площ, в очертанията на поляната, за която знам, че се простира отвъд нея. Известно време не виждам нищо. После чувам слаб звук от стъпваща обувка, последван от още един, който е по-слаб. Безшумно проблясва пламък на кибритена клечка между нечии тънки пръсти и от мрака изплува лице и се навежда към светлината на пламъка, който го кара да изглежда с хлътнали очи и озарено с огнено сияние. Ричард Ривърс е неспокоен също като мен и се разхожда по поляната на Брайър вероятно с надеждата, че сънят ще го споходи.

Студено време за разходки. Около цигарата дъхът му излиза по-бял от дима на тютюна. Той придърпва яката около врата си. После поглежда нагоре. Сякаш знае какво ще види. Не ми кимва, нито ми прави някакъв знак, а само се взира в очите ми. Краят на цигарата избледнява, просветва и отново избледнява. Стойката му става по-решителна.

Движи главата си и изведнъж разбирам какво прави. Оглежда фасадата на къщата. Брои прозорците. Преценява как да стигне до стаята ми! След като се убеждава, че е открил откъде трябва да мине, хвърля цигарата и стъпква с пета горящия ѝ край. Връща се обратно по покритата с чакъл пътека и някой, мистър Уей, предполагам, го пуска да влезе. Не мога да видя точно какво става. Само чувам, че входната врата се отваря и усещам раздвижването на въздуха. Пламъкът на лампата отново се засилва и стъклото на прозореца се издува. Този път обаче къщата като че ли е затаила дъх.

Отстъпвам назад и затискам устата си с ръце, а очите ми се взират в собственото ми меко лице: то се отмества, потъва в тъмнината зад стъклото и сякаш плува или виси в пространството. Мисля си: "Няма да го направи! Няма да посмее!". А после си мисля: "Ще го направи". Стигам до вратата и долепвам ухо до дървото. Чувам глас, а после стъпки. Стъпките утихват, още една врата се затваря – той, разбира се, ще изчака мистър Уей да си легне. Ще изчака.

Вземам лампата и тръгвам с бързи крачки: сянката хвърля полумесеци от светлина върху стените. Нямам време да се облека, не мога да се облека без помощта на Агнес, но знам, че не трябва да се срещам с него по нощница. Намирам чорапи, жартиери, пантофи, наметало. Опитвам се да си прибера косата, която е разпусната, но съм непохватна с фуркетите, а и ръкавиците ми, както и лекарството, което съм изпила, ме правят още по-непохватна. Започвам да изпитвам страх. Сърцето ми отново забива силно, но сега то се бори с капките подобно на лодка, която се бори с бавна река, движейки се срещу течението. Слагам ръка върху него и усещам гъвкавостта на гърдите си – тъй като не са стегнати, те сякаш са голи, незащитени.

Съпротивата, която оказва лекарството, е по-силна от страха ми. В това е смисълът му в крайна сметка. Да премахва тревожността. Когато той най-сетне идва и почуква с нокът на вратата, ми се струва, че изглеждам спокойна. Веднага му казвам:

– Прислужницата ми е много близо, спи, но е близо. Само един вик и ще се събуди. – Той се покланя и не ми отговаря.

Дали си мисля, че ще се опита да ме целуне? Не ме целува. Само влиза много предпазливо в стаята и я оглежда спокойно и съсредоточено, както преди малко оглеждаше къщата. Отвръща:

– Нека да застанем далече от прозореца, понеже светлината се вижда ясно от поляната. – А после, сочейки с глава към междинната врата: – Там ли лежи тя? И няма да ни чуе? Сигурна ли сте?

Дали си мисля, че ще ме прегърне? Той нито веднъж не се приближава до мен. Аз обаче усещам прохладата на нощта, която все още се носи от палтото му. Усещам миризмата на тютюн в косата, в бакенбардите, в устата му. Не си го спомням толкова висок. Придвижвам се до единия край на канапето и стоя сковано, стиснала облегалката. Той е на другия му край, навежда се в празното пространство между себе си и мен и проговаря шепнешком.

Казва:

– Простете ми, мис Лили. Не би трябвало да се срещам с вас по този начин, но съм дошъл в Брайър, полагайки толкова много старание и усилия, а утре може да ми се наложи да си тръгна, без да ви видя. Разбирате ме, нали? Не ви съдя поради факта, че ме приемате. Ако момичето ви се събуди, ще му кажете, че не сте могли да заспите, а аз съм намерил стаята ви и съм дошъл неканен. Имам подобни провинения в къщите на други хора. Но в тази къща, тази вечер, нямам намерение да постъпя недостойно с вас. Пък и веднага се вижда що за човек съм. Мисля, че наистина ме разбирате? Мисля, че наистина искахте да дойда?

Отвръщам:

– Разбирам, че сте открили нещо, за което може би си мислите, че е тайна – че майка ми е била умопомрачена и че чичо ми ме е довел от лудницата, където тя е починала. Но това не е тайна, всеки би могъл да го узнае; известно е даже на прислужниците в къщата. На мен ми е забранено да го забравя. Жал ми е за вас, ако възнамерявате да извлечете полза от него.

– На мен ми е жал – отвръща той, – че съм принуден отново да ви го напомня. За мен то не е от значение, като се изключи фактът, че е довело до пристигането ви в Брайър, където вашият чичо ви държи в тези необичайни условия. Според мен той е човекът, който се е възползвал от нещастието на майка ви. Надявам се, че ще ми простите за откровеността. Аз съм подлец и познавам добре подлеците. Чичо ви е от най-лошите, тъй като ви държи в собствената си къща, където подлостта му минава за старчески каприз. Не ми казвайте, че го обичате – добавя бързо, след като вижда лицето ми, – в името на добрите обноски. Знам, че не им отдавате значение. Ето защо дойдох при вас. Ние създаваме собствените си обноски, вие и аз, или възприемаме онези, които са удобни за нас. А сега ви моля да седнете и да ми позволите да говоря с вас като джентълмен с дама.

Сочи ми канапето и само след миг, сякаш сме чакали да дойде прислужницата с подноса с чая, двамата се настаняваме на него. Тъмното ми наметало се отваря и нощницата ми се показва. Той извръща очи, докато събирам краищата му.

– А сега ще ви кажа онова, което знам – продължава той. – Знам, че няма да получите нищо, ако не се омъжите. Разбрах го първо от Хотри. В книжарниците и издателствата със съмнителна репутация в Лондон и Париж говорят за вас, както може би ви е известно. Говорят за вас като за някакво невероятно създание: красивото момиче в Брайър, което Лили е обучил да чете като бърбореща маймунка книги на похотливи господа, а може би да прави и по-лоши неща. Не е нужно да ви казвам всичко, което говорят за вас – предполагам, че се досещате. За мен думите им нямат значение. – Гледа ме известно време в очите, а после извръща поглед. – Хотри поне е малко по-мил и смята, че съм честен човек, което е по-важно за нас. Той ми разказа накратко, изпитвайки съжаление към вас, за живота ви, за злочестата ви майка, за надеждите ви, за положението, в което сте поставена. Е, човек научава за такива момичета, докато е ерген; вероятно дори и едно на всеки сто от тях не си струва усилията... Хотри обаче е бил прав. Разпитах за състоянието на майка ви и вие струвате... е, знаете ли колко струвате, мис Лили?

Колебая се, а после клатя глава. Той назовава цифрата. Тя е стотици пъти по-голяма от стойността на най-скъпата книга върху лавиците на чичо ми и хиляди пъти по-голяма от стойността на най-евтината. Това е единствената мярка за стойност, която ми е известна.

– Сумата е огромна – казва мистър Ривърс и наблюдава лицето ми.

Кимвам.

– Тя ще бъде наша, ако се оженим.

Мълча.

– Ще бъда откровен – продължава той, – дойдох в Брайър с намерението да постъпя по обичайния начин, имам предвид да ви прелъстя, да ви измъкна от къщата на чичо ви, да се сдобия с богатството ви и навярно впоследствие да се отърва от вас. Десет минути ми бяха достатъчни, за да видя в какво ви е превърнал животът тук, и ми стана ясно, че никога няма да постигна целта си. Нещо повече, разбрах, че да ви прелъстя би означавало да ви обидя, да ви превърна отново в пленница, макар и различна от тази, която сте сега. Не желая да направя подобно нещо. По-скоро желая да ви освободя.

– Много сте галантен – казвам. – Ами ако не искам да бъда освободена?

Отговаря ми просто:

– Според мен копнеете да бъдете освободена.

Извръщам лице – страхувам се, че кръвта, която пулсира в бузите ми, ще ме издаде. Успявам да накарам гласа си да не трепери. Казвам:

– Забравяте, че копнежите ми не означават нищо тук. Все едно книгите на чичо ми да копнеят да изскочат от шкафовете си. Той ме е направил като тях.

– Да, да – отвръща нетърпеливо той. – Вече ми казахте достатъчно. Предполагам, че често го повтаряте. Но какво би могло да означава едно такова изречение? Вие сте на седемнайсет години. Аз съм на двайсет и осем и дълго време мислех, че когато достигна тази възраст, вече би трябвало да съм богат и да не правя нищо. В замяна съм това, което виждате: негодник, чийто джоб не е много празен, но в него няма кой знае колко много пари, а и в близко бъдеще не се виждам да започна да се трепя, за да го напълня. Смятате, че сте отегчена? Помислете колко отегчен съм аз! Извършил съм много непристойни дела и съм смятал, че всяко едно е последно. Повярвайте ми: знам как може да бъде пропиляно времето, ако човек се вкопчи в заблуди, възприемайки ги като истини.

Вдигнал е ръка до главата си и отмята косата от челото си; бледността и тъмните кръгове под очите му сякаш изведнъж са го състарили. Яката му е мека и смачкана от стегнатата вратовръзка. В брадата му има един-единствен сив кичур. Гърлото му е издадено странно напред, както е при всички мъже: сякаш предизвиква удара, който ще го смаже.

Казвам:

– Това е лудост. Според мен вие сте луд – да дойдете тук, да си признаете, че сте подлец, и да смятате, че съм готова да ви приема.

– Но въпреки всичко ме приехте. И още не сте ме отпратили. Не сте извикали прислужницата си.

– Вие събуждате любопитството ми. Сам виждате колко еднообразни са дните ми тук.

– И търсите начин да ги разнообразите? Защо не се откажете от тях завинаги? Можете да го направите веднага!, край!, ако се омъжите за мен.

Клатя глава.

– Не мисля, че говорите сериозно.

– Аз обаче наистина говоря сериозно.

– Знаете на колко години съм. Знаете, че чичо ми никога няма да ви разреши да ме отведете.

Той свива рамене и продължава с безгрижен тон:

– Ще прибегнем, естествено, към непочтени средства.

– Искате и аз да извърша подлост, така ли?

Той кимва.

– Да. Но всъщност вие вече сте на път да постъпите подло. Не ме гледайте така. Не си мислете, че се шегувам. Вие не знаете всичко. – Станал е сериозен. – Предлагам ви нещо, което е много благородно и необичайно. Не баналната зависимост на съпругата от своя съпруг – онова робуване на законното отвличане и ограбване, което светът нарича брак. Няма да ви моля за подобно нещо, въобще нямам предвид това. По-скоро говоря за свобода. За такава свобода, която не се дава често на представителите на вашия пол.

– И която все пак ще бъде постигната – готова съм да се изсмея – чрез брак?

– Която ще бъде постигната чрез брачна церемония, извършена в известни необичайни условия. – Той отново си приглажда косата и преглъща; най-накрая виждам, че е нервен – по-нервен, отколкото съм аз. Навежда се още повече към мен. – Предполагам, че не сте целомъдрена или мекушава като другите момичета? Предполагам, че прислужницата ви наистина спи и не подслушва на вратата?

Мисля си за Агнес, за синините ѝ, но мълча и просто го наблюдавам. Той прокарва ръка по устата си.

– Господ да ми е на помощ, мис Лили, ако съм си съставил погрешно мнение за вас! – казва. – А сега ме чуйте.

Ето в какво се състои планът му. Възнамерява да доведе едно момиче от Лондон и да го направи моя прислужница. Възнамерява да го използва, а после да го измами. Казва, че момичето, което има предвид, е на моята възраст и прилича на мен. Била някаква крадла – нито много честна, нито много умна. Вярва, че ще успее да я убеди да заеме мястото с обещание за малка част от богатството ми. – Да речем, две-три хиляди. Не мисля, че ще се осмели да поиска повече. Възможностите ѝ не са големи, както е при повечето крадци; но както всички крадци и тя се смята за по-велика, отколкото е всъщност. – Ричард свива рамене. В крайна сметка сумата не е от значение, защото той ще се съгласи да ѝ даде толкова, колкото тя поиска, а няма да получи и шилинг. Ще ме смята за наивна и ще вярва, че ще помогне за прелъстяването ми. Ще ме убеди, първо, да се омъжа за него, а после, той се колебае, преди да изрече думата, ще направи така, че да отида в лудницата. Но всъщност тя ще отиде там вместо мен. Ще се противи, той се надява да стане така!, понеже колкото по-силно се противи, толкова по-убеден ще е персоналът на лудницата, че е умопомрачена, и толкова по-зорко ще я пази.

– И заедно с нея, мис Лили – казва накрая той, – ще пази в тайна името ви, чия дъщеря и племенница сте, с две думи всичко, което е свързано с вашата самоличност. Помислете само! Ще свали от раменете ви товара на вашия живот, също както прислужницата сваля наметалото ви, и вие ще си проправите път гола и невидима към онзи свят, който ви харесва, към един нов живот, а там ще се облечете така като искате.

Дошъл е в Брайър, за да ми предложи тази свобода, тази необикновена и зловеща свобода. Като отплата иска да получи доверието ми, обещанието ми, мълчанието ми и половината от богатството ми.

След като свършва да говори, аз седя притихнала в продължение на близо минута с лице, извърнато от неговото. Това, което най-после казвам, е:

– Никога няма да успеем.

Той отговаря незабавно:

– Мисля, че ще успеем.

– Момичето ще ни заподозре.

– Ще отвлека вниманието ѝ със заговора, в който ще я въвлека. Тя ще бъде като всички останали – ще си извади заключение от нещата, които вижда, и от отговорите, които очаква да намери тук. Ще ви погледне, без да знае нищо за чичо ви, и ще си помисли, че сте наивна – кой не би си го помислил на нейно място?

– А хората ѝ, крадците, няма ли да я търсят?

– Ще я търсят, така както хиляди крадци търсят приятелите си, които са ги измамили и ограбили, и след като не я открият, ще предположат, че е духнала, ще я проклинат известно време и ще я забравят.

– Ще я забравят? Сигурен ли сте? Тя няма ли майка?

Той свива рамене.

– Има нещо като майка. Настойница, леля. Тя непрекъснато губи деца. Не вярвам, че ще се разтревожи много, ако изгуби още едно. Особено ако предположи, всъщност сигурен съм, че ще предположи, че детето се е превърнало в измамница. Схващате ли? Собствената ѝ репутация ще спомогне за това да бъде забравена. Безнравствените момичета не могат да очакват да бъдат обичани, за разлика от почтените. – Замълчава. – Там, където ще я настаним обаче, ще я наблюдават строго.

Извръщам поглед от него.

– Блудницата ...

– Съжалявам – бързо отвръща той. – Но вашата репутация, всъщност репутацията на майка ви, ще действа в наша полза там, а също и репутацията на безнравственото момиче. Сигурно осъзнавате как ще се развият нещата. През всичките тези години тя ви е потискала. Сега получавате шанс да се възползвате, а после да се освободите завинаги от нея.

Продължавам да гледам настрани. Отново се страхувам, че той ще забележи колко силно са ме развълнували думите му. Почти се страхувам от това, че са ме развълнували толкова силно. Казвам: – Говорите така, сякаш моята свобода е важна за вас. А всъщност ви интересуват парите.

– Аз си признах, нали? Но всъщност вашата свобода и моите пари са едно и също нещо. Тя ще бъде вашата защита, вашата гаранция, докато си осигурим богатството. Дотогава може да се доверите не на моята чест, защото аз не притежавам чест, а, да речем, на моето користолюбие, което е по-ценно от честта в света отвъд тези стени. Сама ще се убедите, че е така. Ще ви науча как да извлечете полза от него. Можем да наемем къща в Лондон като семейство. Ще живеем отделно, разбира се – добавя с усмивка, – когато вратата на къщата е затворена... След като получим парите обаче, вашето бъдеще ще си бъде ваше, само трябва да пазите в тайна начина, по който сте се сдобили с него. Разбирате ли ме? Щом осъществим плана, трябва да сме предани един на друг, иначе ще се провалим. Не говоря лекомислено. Не искам да ви подвеждам по отношение на естеството на сделката, която ви предлагам. Може би грижите на чичо ви са ви попречили да се запознаете със законите.

– Грижите на чичо ми – отвръщам – са ме подготвили да разглеждам всяка стратегия, която би ме освободила от тези грижи. Но...

Той чака и след като не добавям нищо, продължава:

– Е, аз не се надявам веднага да чуя какво е решението ви. Целта ми е чичо ви да ме задържи тук, за да подредя картините му – утре ще ги разгледам. Ако не ме задържи, ще трябва да променим плана. Има начин да се справим, както при всяко нещо.

Прокарва ръка по очите си и отново изглежда по-стар, отколкото е. Часовникът е ударил дванайсет, огънят е загаснал преди час и стаята е станала ужасно студена. Изведнъж усещам студа. Той ме вижда, че треперя. Мисля, че тълкува треперенето ми като страх или несигурност. Навежда се и най-сетне ми хваща ръката. Казва:

– Мис Лили, вие твърдите, че свободата ви не означава нищо за вас; но нима бих могъл да гледам какъв е животът ви, нима би могъл един честен човек да гледа как ви държат затворена, превръщайки ви в робиня на разврата, как ви се хилят цинично и ви обиждат хора като Хъс и да не поиска да ви освободи от всичко това? Помислете върху предложението ми. После помислете какъв избор имате. Може да изчакате да се появи някой друг кандидат, но дали ще го откриете сред господата, които работата на чичо ви привлича тук? И ако го откриете, дали той ще бъде добронамерен като мен по отношение на бъдещето ви и на вас самата? Или, да предположим, че изчакате чичо ви да умре и по този начин да си получите свободата; междувременно обаче очите му ще отслабват, ръцете му ще започнат да треперят и той още повече ще ви товари с работа, усещайки, че силите му го напускат. Тогава ще бъдете... на каква възраст? Да речем на трийсет и пет или на четирийсет години. Ще сте отдали младостта си на грижите за книги, които Хотри продава за един шилинг на манифактуристи и чиновници. Парите ви ще стоят непокътнати в хранилището на някоя банка. Утехата ви ще е, че сте господарката на Брайър, където часовникът отброява глухо всеки половин час от живота, който ви е останал.

Докато той говори, аз не гледам към лицето му, а към крака си в пантофа. Отново се сещам как понякога си представям, че съм крак, който е стегнат здраво в калъп и копнее да се отърве от него, понеже му е отеснял. От лекарството, което съм изпила, образът е още по-страховит; виждам крака изкривен, с възпалена и подута плът. Продължавам да седя неподвижно, а после вдигам очи към Ричард. Той ме наблюдава и очаква да разбере дали ме е спечелил. Спечелил ме е. Не с онова, което ми е казал за бъдещето ми в Брайър, тъй като не ми е казал нищо, за което да не съм си извадила заключение много отдавна, а с факта, че е тук, че въобще ми казва всички тези неща, че е съставил план и е изминал четирийсет мили, че се е промъкнал крадешком до сърцето на спящата къща, до тъмната ми стая, до мен.

За момичето в Лондон, което за по-малко от месец той по същия начин ще убеди да тръгне към гибелта си и пред което малко по-късно със сълзи по бузите си ще повтарям аргументите му, не си мисля нищо, абсолютно нищо.

Казвам:

– Утре, когато чичо ми ви покаже картините си, трябва да оцените много високо творбата на Романо[20], макар че творбата на Карачи[21] е по-рядка. Похвалете Морланд[22] повече от Роуландсън[23]. Той смята, че Роуландсън е занаятчия.

Това е всичко, което казвам. Мисля, че е достатъчно. Той ме гледа в очите, кима и не се усмихва – според мен знае, че не би ми се искало да го виждам усмихнат в подобен момент. Пуска пръстите ми и става от канапето, оправяйки палтото си, което разваля магията на нашата конспирация – сега той е огромен, черен и не си е на мястото. Надявам се, че ще си тръгне. Отново се разтрепервам, а той ме вижда и казва:

– Опасявам се, че ви задържах прекалено дълго, вече е много късно. Сигурно ви е студено и сте уморена.

Наблюдава ме. Навярно преценява издръжливостта ми и започва да изпитва съмнения. Разтрепервам се още по-силно. Той пита:

– Нали няма да се притеснявате, нали няма да се притеснявате много от онова, което ви казах?

Клатя глава. Страхувам се обаче да стана от канапето, за да не ми се разлюлеят краката и да му се стори, че съм слаба. Отвръщам:

– Ще си тръгнете ли?

– Сигурна ли сте, че искате да си тръгна?

– Напълно. Ще се почувствам по-добре, ако ме оставите сама.

– Добре.

Иска да каже още нещо. Извръщам лице и не му позволявам да го направи; не след дълго чувам предпазливите му стъпки по килима, внимателното отваряне и затваряне на ватата. Седя още миг, после повдигам крака, прибирам краищата на наметалото, нахлупвам качулката и отпускам глава върху твърдата и прашна възглавница на канапето.

Това не е моето легло, а часът за лягане отдавна е минал и около мен няма нищо от онова, което обичам да ми бъде подръка, докато спя – няма я снимката на майка ми, кутийката ми, прислужницата ми. Тази вечер нищо не е както трябва

– Всичките ми навици са нарушени. Моята свобода ми маха: безпределна, страховита, неизбежна като смъртта.

Спя и сънувам, че се придвижвам бързо с лодка, която е с издигнат нагоре нос, в тъмна и тиха вода.

9

Предполагам, че дори тогава, или може би тъкмо тогава, когато нашето споразумение беше съвсем отскоро, когато още беше несигурно, когато нишките му бяха толкова тънки и слаби, предполагам, че дори тогава можех да се откажа, да се освободя от властта на амбицията му. Мисля, че се събуждам с мисълта да го направя, защото стаята, в която, шепнейки в среднощната тишина, той беше взел ръката ми, разгръщайки опасния си план подобно на човек, който разтваря шумолящата опаковка на някаква отрова, отново придобива познатите строги очертания в хладината на последния половин час, който остава до зазоряване. Лежа и я наблюдавам. Познавам всяка нейна извивка и всеки ъгъл. Познавам ги прекалено добре. Спомням си как плаках, когато бях единайсетгодишно дете, заради странността на Брайър, заради тишината, заради криволичещите коридори и претрупаните с предмети стени. Тогава смятах, че тези неща винаги ще ми изглеждат странни, усещах как тяхната странност прави странна и мен самата, как ме превръща в предмет с ъгли и кукички, в отломка в гърлото на къщата. Брайър пълзеше по мен. Брайър ме погълна. Сега усещам тежестта на вълненото наметало, с което съм се покрила, и си мисля: "Никога няма да успея да избягам! Не е предвидено да избягам! Брайър никога няма да ме пусне!".

Аз обаче греша. Ричард Ривърс се е появил в Брайър подобно на спора от дрожди в тесто, за да го промени изцяло. Когато в осем часа отивам в библиотеката, чичо ми ме отпраща: Ричард е там и двамата разглеждат гравюрите. Прекарват заедно три часа. А следобед, когато ме викат да сляза долу, за да се сбогувам с господата, трябва да подам ръка само на мистър Хотри и мистър Хъс. Те стоят във вестибюла, закопчават си палтата и си нахлузват ръкавиците, докато чичо ми се обляга на бастуна, а Ричард стои изправен малко встрани от тях с ръце в джобовете и ги гледа. Той първи ме забелязва. Среща погледа ми, но не ми прави никакъв знак. Останалите чуват стъпките ми и вдигат глави, за да ме наблюдават.

Мистър Хотри се усмихва.

– Ето я красивата Галатея – казва.

Мистър Хъс си е сложил шапката. Сваля я.

– Нимфата – пита с очи, вперени в лицето ми, – или статуята?

– И двете – отвръща мистър Хотри, – но аз имам предвид статуята. Мис Лили още изглежда бледа, не мислите ли?

– Хваща ми ръката. – Как биха ви завиждали дъщерите ми! Знаете ли, че те ядат глина, за да си избелят лицата? Чиста глина. – Клати глава. – Не мисля, че модата да бъдеш блед е особено здравословна. Що се отнася до теб, мис Лили, аз отново съм поразен, както винаги, когато трябва да се разделя с теб!, от несправедливостта на чичо ти, който те държи тук по този отвратителен начин, сякаш си гъба.

– Свикнала съм – отвръщам тихо. – Пък и смятам, че тъмнината ме прави по-бледа, отколкото съм. Мистър Ривърс тръгва ли с вас?

– Тъмнината е виновна. Наистина, мистър Лили, едва виждам копчетата на палтото си. Смяташ ли да се присъединиш към цивилизованото общество и да прокараш газ в Брайър?

– Не и докато държа книги в къщата – отвръща чичо ми. – Значи никога. Ривърс, газта трови книгите. Известно ли ти е?

– Не – отвръща Ричард. После се обръща към мен и добавя с по-тих глас: – Не, мис Лили, все още няма да се връщам в Лондон. Чичо ви беше достатъчно любезен с мен да ми предложи да поработя върху гравюрите му. Изглежда, и двамата сме пристрастени към Морланд.

Очите му са тъмни, доколкото могат да бъдат тъмни сините очи. Мистър Хотри пита:

– Мистър Лили, какво ще кажеш за следната идея: докато продължава работата по подреждането на гравюрите, да разрешиш на племенницата си да погостува на Холиуел стрийт? Не би ли искала, мис Лили, да изкараш една ваканция в Лондон? Ето, по лицето ти личи, че искаш.

– Не иска – отвръща чичо ми.

Мистър Хъс се приближава до мен. Палтото му е дебело и той се поти. Хваща върховете на пръстите ми.

– Мис Лили – казва. – Ако някога бих могъл...

– Хайде, хайде – срязва го чичо ми. – Ставаш досаден. Ето го кочияша ми. Мод, отмести се от вратата...

– Глупаци – казва той, след като господата си тръгват. – Е, Ривърс? Елате, нямам търпение да започнете. Взели сте инструментите си, нали?

– Мога да ги донеса, сър, веднага.

Той се покланя и излиза. Чичо ми се готви да го последва. После се обръща, за да ме погледне. Гледа ме, сякаш разсъждава върху нещо, а после ми махва да се приближа до него.

– Подай ми ръката си, Мод – казва. Мисля, че иска да го подпирам по стълбите. Когато обаче му подавам ръката си, той я хваща, вдига китката ми до лицето си, дръпва нагоре ръкава и присвива очи към ивицата от кожа, която се вижда. Взира се в бузите ми. – Разправят, че си бледа, а? Бледа като гъба? А? – Мърда с уста. – Знаеш ли от какво вещество никнат гъбите? Охо! – Смее се. – Вече не си бледа!

Изчервила съм се и съм се отдръпнала. Докато все още се смее, той пуска ръката ми, извръща се от мен и тръгва сам по стълбите. Обут е с чифт меки пантофи от обрезки от кожи, от които се показват петите на чорапите му, и аз го наблюдавам, докато се изкачва, представяйки си, че злобата ми е камшик или пръчка, с която бих могла да го ударя по краката и да го накарам да се спъне.

Стоя и си мисля за това, докато стъпките му заглъхват, а Ричард се връща по открития коридор от някой от горните етажи. Не ме търси, не знае, че съм там, че все още съм там, в сянката на заключената входна врата. Просто върви, но върви бързо, а пръстите му почукват по парапета на коридора. Мисля си, че може би даже си подсвирква или си тананика. В Брайър не сме свикнали с подобни звуци и тъй като съм разгневена и наранена от думите на чичо ми, те ме стряскат и ме разтреперват, сякаш някъде се разместват талпи и греди. Мисля си, че прахта се вдига на облак от старите килими под обувките му, и когато проследявам с поглед стъпките му, съм сигурна, че виждам как от тавана се олющват и падат фини частици боя. От гледката ми се завива свят. Представям си как стените на къщата се пропукват и рухват от сблъсъка с присъствието му. Боя се, че те наистина ще рухнат, преди да съм успяла да избягам.

Боя се обаче и да избягам. Мисля си, че той го знае. Не може да говори насаме с мен след заминаването на мистър Хъс и мистър Хотри; не се осмелява втори път да се промъкне в стаите ми, но си дава сметка, че трябва да си осигури участието ми в заговора. Чака и наблюдава. Продължава да вечеря с нас, но сяда не до мен, а до чичо ми. Една вечер обаче прекъсва разговора си с него и казва:

– Изпитвам неудобство, мис Лили, като си помисля, че навярно сте отегчена, защото пристигнах и отвлякох вниманието на чичо ви от неговия "Показалец". Предполагам, че копнеете да се върнете към работата си сред книгите.

– Сред книгите ли? – отвръщам. А после, свеждайки поглед към чинията си с надробено месо: – Да, разбира се.

– В такъв случай бих желал да направя нещо, с което да облекча бремето на дните ви. Нямате ли някакви картини или скици, които бих могъл да подредя в албуми в свободното си време? Сигурно имате, понеже виждам, че от прозорците на къщата се откриват много красиви гледки.

Повдига вежди, така както диригентът повдигна палката. Аз естествено съм повече от покорна. Заявявам:

– Аз не мога да рисувам. Никога не съм вземала уроци.

– Как така никога? Простете ми, мистър Лили. Племенницата ви прави впечатление на момиче, което е много сведущо по отношение на общите тенденции в изкуството, създадено от представителките на нейния пол, бих казал... Но вижте, ние бихме могли да поправим този пропуск с минимални усилия. Мис Лили може да взема уроци от мен, сър. Ще ми позволите ли да я обучавам следобед, когато съм свободен? Имам малък опит в тази област: цял сезон преподавах рисуване в Париж на дъщерите на един граф.

Чичо ми присвива очи.

– Рисуване ли? – пита. – Какво би правила с него племенницата ми? Имаш предвид, че искаш да ни помагаш при изработването на албумите, така ли, Мод?

– Аз имам предвид само да рисува, сър, нищо повече – заявява Ричард, преди да съм успяла да отговоря.

– Само да рисува ли? – Чичо ми примигва, взирайки се в мен. – Какво ще кажеш, Мод?

– Боя се, че не притежавам нужните умения.

– Не притежаваш нужните умения ли? Е, това може и да е вярно. Несъмнено почеркът ти, когато те доведох тук, не беше много красив, а дори и сега пишеш наклонено. Кажете ми, Ривърс, един курс на обучение по рисуване дали ще помогне на племенницата ми да си оправи почерка?

– Смятам, сър, че със сигурност ще ѝ помогне.

– Тогава, Мод, трябва да разрешиш на мистър Ривърс да те обучава. Не би ми се понравило обаче, ако само си губиш времето. А?

– Добре, сър – отвръщам.

Ричард наблюдава, а очите му лъщят от любезност, която прилича на прозрачния клепач, който пази окото на котката по време на сън. Когато обаче чичо ми се навежда над чинията си, той бързо среща погледа ми и любезността изчезва, очите му се откриват и внезапната близост, която се изписва върху лицето му, ме кара да се разтреперя.

Не ме разбирайте погрешно. Не ме смятайте за по-целомъдрена, отколкото съм в действителност. Истината е, че треперя от страх – от страх за заговора му, за успеха на този заговор, както и за провала му. Треперя също и от наглостта на Ричард или по-скоро наглостта му ме разлюлява, така както казват за вибриращата струна, че среща неподозиран отклик от страна на фибрите на телата, които са в покой. "Десет минути ми бяха достатъчни, за да видя в какво ви е превърнал животът тук", каза ми той през онази нощ. А после: "Смятам, че вие вече сте на път да постъпите подло". Беше прав. Ако преди не съм разпознавала подлостта или даже и да съм я разпознавала, никога не съм знаела с каква дума да я назова, сега вече със сигурност мога да я разпозная и да я назова.

Разпознавам я, когато той идва всеки ден в стаята ми, вдига ръката ми до устата си, докосва устните си до кокалчетата ми и върти студените си сини, дяволски очи. Дори и да вижда това, Агнес не го разбира. Смята го за галантност. И то наистина е галантност! Галантността на мошениците. Тя ни гледа, докато приготвяме хартията, моливите, боите. Вижда го как заема мястото си до мен, как направлява пръстите ми, докато рисувам дъгите и кривите линии, чува как гласът му става все по-тих. Когато шепнат, мъжките гласове по принцип не звучат добре – прекъсват, трептят, едва се сдържат да не се извисят; неговият обаче умее да се снишава и да внушава, като през цялото време остава ясен като музикален тон. Докато Агнес седи и шие в другата половина на стаята, той ме превежда точка по точка през плана си, от начало до край.

– Много добре – заявява той като истински учител по рисуване, който занимава талантливо момиче. – Много добре. Възприемате бързо.

Усмихва се. Оправя си косата и я приглажда назад. Поглежда към Агнес и установява, че тя е вперила очи в него. Агнес трепва и бързо извръща поглед.

– Е, Агнес – казва той, след като забелязва нервността ѝ, така както ловецът забелязва птицата, – какво ще кажеш за дарбата на господарката си като художничка?

– О, сър! Едва ли мога да преценя.

Той взема молив и се приближава до нея.

– Нали видя как карам мис Лили да държи молива? Тя го държи по женски, а трябва да го стиска по-здраво. Мисля, че твоята ръка би се справила по-добре. Хайде, няма ли да пробваш?

Хваща ръката ѝ. Лицето ѝ пламва от докосването му.

– Изчервяваш ли се? – пита учудено той. – Нали не смяташ, че искам да те обидя?

– Не, сър!

– Защо тогава се изчерви?

– Само ми е малко горещо, сър.

– Горещо ти е през декември?

И така нататък. Той има талант да измъчва, който е почти толкова съвършен, колкото е и моят, и след като виждам това, си мисля, че трябва да бъда предпазлива. Но не съм. Колкото повече я дразни той, толкова по-смутена става Агнес и толкова повече ѝ се подигравам и аз, както става с пумпала, който се върти все по-бързо и по-бързо под ударите на камшика.

– Агнес – питам я, докато ме съблича или ми разресва косата, – за какво си мислиш? За мистър Ривърс ли? – Стискам я за китката и усещам пукането на костите ѝ. – Смяташ ли, че е красив, Агнес? Така смяташ, виждам го в очите ти! Нима младите момичета не искат красиви мъже?

– Наистина не знам, мис!

– Ти ли го казваш? Значи си лъжкиня. – Ощипвам я на място, където плътта ѝ е мека, защото вече познавам всички тези места. – Ти си лъжкиня и флиртаджийка. Ще включиш ли тези прегрешения в списъка си, когато коленичиш до леглото и молиш своя бог да ти прости? Мислиш ли, че той наистина ще ти прости, Агнес? Според мен той трябва да прости на едно червенокосо момиче, тъй като то няма как да не е грешно – такава е природата му. Би било жестоко от негова страна, след като е събудил страстта у него, да го накаже, понеже то я изпитва. Не смяташ ли? Не се ли вълнуваш, когато мистър Ривърс те погледне? Не се ли ослушваш за звука от бързите му стъпки?

Тя отрича. Кълне се в живота на майка си! Един господ знае какво си мисли в действителност. Трябва обаче просто да каже това, иначе играта няма как да продължи. Трябва до го каже и да бъде наранена, да продължава да бъде невинна, а аз трябва да я нараня. Трябва да я нараня заради естествената потребност, която аз самата безспорно бих изпитвала от този мъж, ако бях нормално момиче с нормално сърце.

Но аз не изпитвам такава потребност. Не мисля, че изпитвам такава потребност. Нима маркиза Дьо Мертьой я изпитва по отношение на Валмон[24]? Не желая да я изпитвам. Щях да се мразя, ако беше другояче! Защото от книгите на чичо си знам, че тя е много долно нещо – сърбеж, подобно на сърбежа на възпалена плът, който трябва да бъде уталожен трескаво, мокро, в дрешници и зад паравани. Онова, което той е събудил у мен, което е раздвижил в гърдите ми, онази загадъчна близост, е нещо по-особено. Бих казала, че то се издига като сянка в къщата или пълзи като плесен по стените. Къщата обаче вече е пълна със сенки и петна, ето защо никой не го забелязва.

Вероятно никой, с изключение на мисис Стайлс, тъй като според мен само тя от всички останали поглежда към Ричард и се чуди дали той е джентълменът, за който се представя. Понякога улавям погледа ѝ. Смятам, че тя вижда през него. Смятам, че си мисли, че е дошъл да ме измами и да ме опропасти. Но тъй като ме мрази, тя си мълчи и храни у себе си надеждата за моето озлочестяване с усмивка, така както някога е хранела умиращото си дете.

Това всъщност са елементите, от които е съставен нашият капан, силите, които го движат и изострят зъбите му. И когато той е напълно готов...

– А сега – казва Ричард – започваме да действаме. – Трябва да се отървем от Агнес.

Казва го шепнешком, без да сваля очи от нея, докато тя седи до прозореца, приведена над ръкоделието си. Казва го толкова хладнокръвно, без да мигне, че започвам да се страхувам от него. Мисля, че се отдръпвам. Той поглежда към мен.

– Наясно сте, че трябва – заявява.

– Естествено.

– И знаете ли как?

До този момент не съм знаела. Сега виждам лицето му.

– Има само един начин – продължава той – за непорочни момичета като нея. Това ще ѝ запуши устата по-добре от заплахите или парите... – Взел е една четка, допира космите ѝ до устните си и започва да ги движи бавно напред-назад. – Не се задълбочавайте в подробностите – казва с равен глас. – Те не са важни. Въобще не са важни. – Усмихва се. Тя е вдигнала очи от ръкоделието си и е уловила погледа му. – Как минава денят ти днес, Агнес? – провиква се той. – Все още ли е добър?

– Бива, сър.

– Добре. Много добре... – Предполагам, че тя е навела глава, защото любезността изчезва от лицето му. Доближава четката до езика си и я смуче, докато космите ѝ най-накрая се заострят. – Ще го направя довечера – казва замислено. – Да го направя ли? Ще го направя. Ще се промъкна в стаята ѝ, така както се промъкнах във вашата. Само трябва да ме оставите петнайсет минути насаме с нея – той отново ме поглежда – и да не влизате, ако вика.

До този момент всичко ми е изглеждало като игра. Нима господата и младите дами в селските къщи не играят игрички – нима не флиртуват и не въртят тайно любов? За първи път съм уплашена и сърцето ми се свива. Когато Агнес ме съблича, не мога да я погледна. Извръщам глава. – Този път може да затвориш вратата на стаята си – казвам и усещам, че тя се колебае, вероятно долавя неувереността в гласа ми и е объркана. Не я гледам, докато излиза от стаята. Чувам изщракването на бравата, шепота на молитвите ѝ; чувам, как шепотът прекъсва, когато той се приближава до вратата на стаята ѝ. В крайна сметка тя не вика. Дали щях да се въздържа да не отида при нея, ако го беше направила? Не знам. Но тя не вика, само гласът и се извисява от изненада, от негодувание и, предполагам, от нещо като паника; после обаче спада, защото е задушен или възпрян, и за миг е заменен от шепот, от шум от триене на чаршафи или на крака... После триенето преминава в тишина. А тишината е най-лошото нещо: тя не е отсъствие на звук, а шум от нещо, което се лее, както разправят, че се лее бистрата вода, погледната под лупа, с подскоци и въртеливи движения. Представям си я как трепери и плаче, дрехите ѝ са отметнати назад, луничавите ѝ ръце обаче са обхванали против волята ѝ подскачащия му гръб, а побелялата ѝ уста намира неговия...

Слагам ръце на собствената си уста и усещам сухото жулене на ръкавиците си. После си запушвам ушите. Не чувам, когато той си тръгва. Не знам какво прави тя, след като е напуснал стаята ѝ. Оставям вратата ѝ затворена, най-накрая пия няколко капки от сиропа, за да ми помогнат да заспя, а на другия ден се събуждам късно. Чувам я, че ме вика със слаб глас от леглото си. Казва, че е болна. Разтваря устни, за да ми покаже вътрешността на устата си. Тя е зачервена, набраздена и подута.

– Скарлатина – шепне, като избягва погледа ми.

После къщата е обзета от страх да не се разпространи заразата. Страх, и то от такова нещо! Преместват я на тавана и подгряват съдове с оцет в стаята ѝ. От миризмата му ми прилошава. Виждам я отново, но само веднъж, когато идва да се сбогува с мен. Изглежда слаба и около очите ѝ са се появили тъмни кръгове, а косата ѝ е отрязана. Посягам да я хвана за ръката, но тя трепва, вероятно очаква удар; целувам я леко по китката.

Тя ме поглежда с презрение.

– Сега сте мила с мен – изрича, като си изтегля ръката и си дърпа надолу ръкава, – след като има някой друг, когото да измъчвате. Желая ви успех в опитите ви. Бих искала да ви видя как го насинявате, преди той да е насинил вас.

Думите ѝ ме разтреперват, но само леко, и след като тя си заминава, ми се струва, че я забравям. Защото Ричард също го няма – заминал е преди три дни, за да свърши някаква работа на чичо ми, а и на нас, и мислите ми изцяло са заети с него и с Лондон. Лондон!, в който никога не съм била, но който съм си представяла толкова ярко, толкова често, че съм сигурна, че го познавам. Лондон, където ще намеря свободата си, ще се отърся от себе си, ще живея по нов начин... ще живея, без да спазвам някакъв определен ред, без кожи и подвързии, без книги! Ще забраня хартията в къщата си!

Лежа в леглото си и се мъча да си представя къщата, която ще наема в Лондон. Не мога да си я представя. Виждам само поредица от изпълнени с похот стаи, тъмни стаи, задушни стаи, преградени стаи – затвори и килии, стаите на Приап и Венера... Мисълта ме изнервя. Прогонвам я. Идеята за къщата ще се избистри с времето, сигурна съм. Ставам, разхождам се и си мисля за Ричард, който върви из града, проправяйки си път в нощта към тъмната бърлога на крадците близо до реката. Мисля си как го поздравяват грубо мошеници, как си сваля палтото и шапката, как си грее ръцете на огъня и се оглежда. Представям си го като Макхийт, който подминава няколко злобни лица – мисис Виксън, Бети Докси, Джени Дайвър, Джеми Туистър, Моли Брейзън, докато открие онова, което търси...

Съки Тодри[25].

Търси нея. Мисля си за нея. Мисля си за нея толкова упорито, че ми се струва, че знам каква е косата ѝ – руса, фигурата ѝ – пълна, походката ѝ, цвета на очите ѝ, за които съм сигурна, че са сини. Започвам да я сънувам. В сънищата ми тя говори и аз чувам гласа ѝ. Произнася името ми и се смее.

Мисля, че я сънувам, когато Маргарет идва в стаята ми с писмо, от него.

"Тя е наша", пише той.

Прочитам писмото, отпускам глава върху възглавницата и го доближавам до устата си. Докосвам с устни хартията. В крайна сметка той би могъл да ми бъде любовник или пък тя да ми бъде любовница, тъй като едва ли бих я искала повече, отколкото бих искала един любовник.

Не бих могла обаче да искам един любовник или една любовница повече от свободата.

Хвърлям писмото в огъня, а после съчинявам отговора:

"Изпратете я веднага. Сигурна съм, че ще я обикна. Ще ми бъде още по-скъпа, защото ще дойде от Лондон, където сте вие!"

Разбрали сме се какво ще съдържа то още преди заминаването му. След като приключвам с отговора, ми остава да изчакам един ден, а после още един. Това е денят, в който тя идва.

Трябва да пристигне в Марлоу в три часа. Изпращам навреме Уилям Инкър да я посрещне. Макар и да седя и да усещам, че тя все повече се приближава, двуколката се връща без нея: влаковете закъсняват, има мъгла. Крача и не мога да си намеря място. В пет часа отново изпращам Уилям, но и този път той се връща без нея. После вечерям с чичо си. Докато Чарлс ми налива виното, го питам:

– Някаква вест от мис Смит? – След като обаче ме чува, че шепна, чичо ми го отпраща. – Предпочиташ да говориш с прислужниците, Мод, вместо с мен, така ли? – казва. Сърдит е, откакто Ричард замина.

Избира да му чета след вечерята от една книга, която описва леки наказания. Равномерният тон, с който изговарям думите, описващи изпълнената с жестокост сцена, ми действа успокоително. Когато обаче отивам в студените си и тихи стаи, отново започвам да нервнича; след като Маргарет ме е съблякла и ме е сложила в леглото, ставам и се разхождам – спирам до камината, до вратата, до прозореца и търся светлината на двуколката. После я виждам. Забелязва се едва-едва в мъглата – сякаш проблясва, докато конят препуска и тя се мярка зад дърветата подобно на предупредителен сигнал. Наблюдавам светлината, сложила ръка върху сърцето си. Приближава се, започва да се движи все по-бавно, стеснява се и избледнява; показва се конят, а после двуколката, Уилям и една по-неясна фигура. Двуколката завива към задната страна на къщата и аз изтичвам до стаята на Агнес, която вече ще бъде стаята на Сюзан, заставам до прозореца и най-после я виждам.

Тя повдига глава и се взира в конюшните, в часовника. Уилям скача от седалката и ѝ помага да слезе. Около лицето ѝ има качулка. Носи тъмни дрехи и изглежда дребна.

Но е истинска. Планът е истински – изведнъж започвам да усещам как той ме завладява и се разтрепервам.

Прекалено късно е, за да я приема в стаята си. Трябва да продължавам да чакам, докато ѝ дадат да вечеря и я заведат в стаята ѝ, а после да лежа и да чувам стъпките и шепота ѝ с очи, вперени във вратата – един-два инча от изсъхнало дърво!, което отделя нейната стая от моята.

Ставам веднъж и се прокрадвам до вратата; долепям ухо до плоскостите върху стената, но не чувам нищо.

На следващата сутрин карам Маргарет да ме облече старателно и докато тя дърпа връзките, я питам:

– Видя ли я, Маргарет?

– Да, мис.

– Мислиш ли, че става?

– Че става за какво, мис?

– За момиче, което да се грижи за мен.

Тя отмята глава.

– Стори ми се доста посредствена по отношение на обноските – отвръща. – Била е обаче пет-шест пъти в Париж и не знам още къде. Постарала се е мистър Инкър непременно да научи.

– Е, ние трябва да бъдем любезни с нея. Навярно тук ще и се стори скучно, след Лондон. – Маргарет мълчи. – Би ли помолила мисис Стайлс да я доведе при мен, веднага щом закуси?

Лежала съм цяла нощ, понякога потънала в сън, понякога будна, потисната от близостта ѝ до мен и от мъглявостта, с която е обгърната. Сега трябва да я видя, преди да отида при чичо си, защото в противен случай ще се чувствам зле. Най-после към седем и половина чувам непознати стъпки в коридора, който води от стълбището за прислугата към стаята ми, а после и шепота на мисис Стайлс: " Стигнахме". На вратата ми се чука. Къде трябва да застана? Заставам до камината. Дали гласът ми звучи странно, когато им извиквам? Тя дали забелязва това? Дали затаява дъх? За себе си знам, че затаявам дъх, а после усещам, че се изчервявам, и се мъча да накарам кръвта си да се отдръпне от лицето ми. Вратата се отваря. Мисис Стайлс влиза първа и след като за миг се колебае, тя вече е пред мен. Сюзан – Сюзан Смит – Съки Тодри, лековерното момиче, което ще ми отнеме живота и ще ми даде свобода.

Смущението е по-силно, отколкото съм очаквала. Предполагала съм, че ще прилича на мен, предполагала съм, че ще е красива, но тя е дребно, слабо, луничаво същество с коса с цвят на пръст. Брадичката ѝ е силно заострена. Очите ѝ са кафяви, по-тъмни от моите. Погледът ѝ е ту прекалено открит, ту стеснителен: един-единствен път се взира изпитателно в мен, спирайки очи на роклята ми, на ръкавиците ми, на пантофите ми, на плетката на чорапите ми. После примигва – спомня си на какво е била научена, и се покланя припряно. Забелязвам, че е доволна от поклона. Доволна е от мен. Смята ме за глупачка. Мисълта ме разстройва повече, отколкото би трябвало. Мисля си: "Дошла си в Брайър, за да ме унищожиш". Пристъпвам към нея, за да хвана ръката ѝ. "Няма ли да се изчервиш, да се разтрепериш, да си скриеш очите?" Тя обаче отвръща на погледа ми, а пръстите ѝ – с изгризани нокти – са студени и твърди и не трепват в моите.

Мисис Стайлс ни наблюдава. Изражението на лицето ѝ говори недвусмислено: "Ето го момичето, което ти поиска да бъде доведено от Лондон. Според мен е достатъчно добро за теб".

– Не е нужно да оставате повече, мисис Стайлс – казвам. А после, докато тя се обръща, за да излезе: – Знам, че сте се държали мило с мис Смит. – Поглеждам отново към Сюзан. – Навярно си чула, че съм сираче, Сюзан, също като теб. Дойдох в Брайър, когато бях още дете – бях съвсем малка и нямаше кой да се грижи за мен. Не мога да ти опиша всичките неща, с които мисис Стайлс ми показва какво означава майчината любов оттогава насам...

Изричам думите, усмихвайки се. Да измъчвам икономката на чичо си обаче е прекалено обичайно занимание, за да му отделям повече време. Онова, което искам, е Сюзан, и след като мисис Стайлс трепва и се изчервява, а после ни оставя, аз я притеглям към себе си, за да я отведа до камината. Тя върви. Сяда. Топла е и е бърза. Докосвам ръката ѝ. Тънка е като ръката на Агнес, но е твърда. Усещам миризма на бира в дъха ѝ. Говори. Гласът ѝ въобще не е такъв, какъвто съм го сънувала, а е слаб и груб, макар че се опитва да го накара да звучи по-приятно. Разказва ми за пътуването си, за влака от Лондон – когато произнася думата "Лондон", сякаш се притеснява; предполагам, че не е свикнала да назовава града, да го смята за някаква цел или обект на желание. За мен е учудващ и мъчителен фактът, че едно момиче, което е толкова слабо, толкова невзрачно, е прекарало живота си в Лондон, докато аз съм прекарала своя в Брайър, но в същото време той ми носи утеха, защото ако тя може да вирее там, нима аз не бих могла, с всичките си дарби, да вирея по-добре?

Казвам си това, докато описвам какви ще бъдат задълженията ѝ. Отново забелязвам, че тя гледа към роклята и пантофите ми, и след като виждам съжалението и презрението в погледа ѝ, мисля, че се изчервявам. Казвам:

– Предишната ти господарка, разбира се, е била доста изискана дама, нали? Струва ми се, че би ми се присмяла, ако можеше да ме види!

Гласът ми не е много спокоен. Ако обаче в тона ми има горчивина, тя не я забелязва. Отвръща:

– О, не, мис. Тя беше много мила. А и винаги разправяше, че разкошните дрехи пет пари не струват и че е по-важно какво е сърцето, което е под тях.

Изглежда до такава степен завладяна от думите си, толкова заблудена от собствените си измислици, толкова наивна, че аз седя известно време и я наблюдавам мълчаливо. После отново я хващам за ръката.

– Струва ми се, че си добро момиче, Сюзан – казвам. Тя се усмихва и изражението ѝ става скромно. Пръстите ѝ мърдат в моите.

– Лейди Алис все така разправяше, мис.

– Сериозно ли?

– Да, мис.

После си спомня нещо. Отдръпва се от мен, бърка си в джоба и изважда писмо. То е сгънато, запечатано, адресирано с подчертано женски почерк и, разбира се, е от Ричард. Колебая се, а после го вземам. Ставам, тръгвам и го отварям далече от погледа ѝ.

"Без имена! , гласи то, но мисля, че вие знаете кой съм. Това е момичето, което ще ни направи богати – онази неопитна малка крадла; налагало ми се е и преди да се възползвам от уменията ѝ и мога да я препоръчам. Тя ме наблюдава, докато пиша, и, о!, е в пълно неведение. Представям си я как ви гледа. Тя има по-голям късмет от мен, тъй като аз трябва да изчакам да минат две отвратителни седмици, преди да имам удоволствието да съм с вас... Изгорете писмото, моля ви." Мислила съм си, че съм хладнокръвна като него. Не, не съм, не съм; усещам я, че ме наблюдава, точно така, както пише той! , и започвам да изпитвам страх. Стоя права с писмото в ръка, а после изведнъж осъзнавам, че съм в тази поза от прекалено дълго време. Ако беше видяла... Сгъвам листа веднъж, два пъти, три пъти и най-накрая той няма как да се сгъне повече. Все още не знам, че тя не може да чете и да пише нищо друго, освен името си; когато разбирам, се смея, изпитвайки страхотно облекчение. Но не ѝ вярвам напълно. – Не можеш да четеш? – питам. – Не можеш да прочетеш нито една дума, нито една буква? – Връчвам ѝ някаква книга. Тя не иска да я вземе, а когато все пак я взема, разтваря кориците, обръща на една страница, взира се упорито в текста, но по начин, който е неестествен, някак си тревожен и неестествен и прекалено инстинктивен, за да е престорен. Най-накрая се изчервява.

Тогава вземам обратно книгата. – Съжалявам – казвам. Но всъщност не съжалявам, а просто съм изненадана. Да не може да чете! Това ми прилича на някакъв невероятен недостатък, подобен на неспособността на мъченика или на светеца да изпитва болка.

Часовникът удря осем часа, за да ме призове при чичо ми. На вратата спирам. Все пак съм длъжна да спомена плахо Ричард и след като го правя, изражението ѝ изведнъж става хитро, както би следвало да се очаква, а после отново започва да изглежда нормално. Казва ми колко любезен е той. Казва го отново така, сякаш вярва на думите си. Вероятно си вярва. Вероятно любезността му се измерва по друг стандарт там, откъдето идва тя. Усещам ъглите и ръбовете на сгънатата бележка, която е изпратил по нея, в джоба на полата си.

Не знам какво прави тя, докато е сама в стаите ми, но си представям как опипва копринените ми рокли, как пробва ботите, ръкавиците и коланите ми. Дали приближава лупа до бижутата ми? Навярно вече си съставя план какво ще прави с тях, когато станат нейни: ще задържи тази брошка, на тази ще изкърти камъните, за да ги продаде, златния пръстен, който е бил на баща ми, ще подари на своя любим...

– Разсеяна си, Мод – казва чичо ми. – Някакво друго занимание ли имаш, на което предпочиташ да се отдадеш?

– Не, сър – отвръщам.

– Може би недоволстваш заради дребните неща, които те карам да вършиш? Може би навремето трябваше да те оставя в лудницата. Прости ми – предполагах, че ти върша услуга, като те отвеждам оттам. Но може би предпочиташ да живееш сред луди, вместо сред книги? А?

– Не, чичо.

Той замълчава. Мисля си, че отново ще се залови с бележките си. Той обаче продължава.

– Би било много просто да извикам мисис Стайлс и да я накарам да те върне обратно там. Сигурна ли си, че не искаш да го направя? Да накарам ли Уилям Инкър да приготви двуколката? – Докато говори, се навежда, за да ме наблюдава отблизо, а слабите му очи са свирепи зад очилата, които ги предпазват. После отново замълчава и почти се усмихва. – Какво ли биха направили с теб в лудницата – добавя с променен глас, – след всичко онова, което вече си научила.

Изрича думите бавно, а после предъвква въпроса, сякаш е бисквита, която е оставила трохи под езика му. Не отговарям, а свеждам очи, докато премине раздразнението му. След малко той си завърта врата и отново поглежда към страниците върху писалището.

– Така, така. "Бичуващите шапкарки". Започни да ми четеш от втория том, като спазваш препинателните знаци; имай предвид, че номерацията на страниците не е правилна. Аз ще отбелязвам последователността им тук.

Чета от тази книга, когато тя идва да ме отведе обратно в гостната ми. Застава на вратата и разглежда стените от книги, боядисаните стъкла на прозорците. Колебае се, когато стига до сочещия пръст, който чичо ми е поставил, за да очертае границите на невинността в Брайър, така както бях направила преди и аз, и отново като мен с невинността си не го вижда и се опитва да премине от другата му страна. Длъжна съм да ѝ попреча да го стори, даже повече от чичо си! , и докато той трепери и крещи, аз отивам тихо при нея и я докосвам. Тя трепва от допира на пръстите ми.

Казвам:

– Не се страхувай, Сюзан. – Посочвам ѝ месинговата ръка на пода.

Забравила съм, разбира се, че тя би могла да погледне навсякъде, абсолютно навсякъде, понеже за нея всичко ще бъде просто мастило върху хартия. Спомняйки си този факт, аз отново се изпълвам с изумление, а после със злобна завист. Трябва да си дръпна ръката, тъй като се страхувам, че ще я ощипя.

Питам я, докато вървим към стаята ми, как ѝ се е сторил чичо ми. Тя смята, че той съставя речник.

Сядаме да обядваме. Нямам апетит и ѝ подавам чинията си. Облягам се назад на стола и я наблюдавам как прокарва палец по ръба на порцелана, как се любува на тъканта на салфетката, която разстила на коленете си. Би могла да бъде аукционер, агент по недвижими имоти: държи всеки прибор, сякаш преценява стойността на метала, от който е отлят. Изяжда три яйца, като ги загребва бързо с лъжицата и лапа внимателно, без да я побиват тръпки от белтъка, който се клати, без да мисли, докато преглъща, за гърлото си, което се стяга около храната. Избърсва си устните с пръсти, докосва с език някакво петно върху кокалчето си, а после отново преглъща.

"Дошла си в Брайър, мисля си, за да ме погълнеш."

Но аз, разбира се, искам тя да го направи. Нуждая се от това. И вече усещам, че започвам да се разделям с живота си. Разделям се лесно с него, така както горящите фитили се разделят с дима, за да очернят стъклото, което ги пази, така както паяците предат нишки от сребро, за да омотаят с тях потрепващите нощни пеперуди. Представям си го как се разполага плътно около нея. Тя обаче не знае. И няма да узнае, докато не стане прекалено късно; ще погледне и ще види как я е обгърнал и я е променил, как е я направил като мен. Защото в момента тя е просто уморена, неспокойна, отегчена. Разхождам я в парка, а тя ме следва мудно, седим и шием, а тя се прозява и търка очи, без да гледа към нищо определено. Гризе си ноктите, спира, когато ме вижда, че я гледам, след минута издърпва кичур от косата си и захапва връхчето му.

– Мислиш си за Лондон – казвам.

Тя вдигна глава.

– За Лондон ли, мис?

Кимвам.

– Какво правят дамите там в този час на деня?

– Дамите ли, мис?

– Дамите като мен.

Тя се оглежда. А после:

– Може би ходят на гости, мис.

– Ходят на гости ли? На други дами?

– Аха.

Не знае. Измисля си. Сигурна съм, че си измисля! Но дори и да е така, аз разсъждавам върху думите ѝ и сърцето ми изведнъж започва да бие силно. Казах дамите като мен. Дами като мен обаче не съществуват и след секунда в главата ми изниква ясна и страховита картина – аз съм в Лондон, сама, и никой не ми идва на гости.

Всъщност аз и сега съм сама и никой не ми идва на гости. А там ще бъда с Ричард, който ще ме насочва и ще ме съветва. Той възнамерява да наеме за нас къща със стаи, чиито врати ще се заключват...

– Студено ли ви е, мис? – пита тя. Вероятно съм потреперила. Става, за да ми донесе шал. Наблюдавам я, докато върви. Движи се по диагонал върху килима, без да обръща внимание на шарките, на линиите, на ромбовете и на квадратите под краката си.

Продължавам да я наблюдавам. Не мога да я гледам прекалено дълго, прекалено втренчено как върши с лекота обикновени неща. В седем часа тя ме приготвя за вечерята с чичо ми. В десет ме слага в леглото. После стои права в стаята си, а аз чувам въздишките ѝ и вдигам глава – виждам я как се протяга и се отпуска. Свещта я осветява съвсем ясно, макар че аз лежа, скрита в тъмнината. Тихо се движи напред-назад, докато преминава покрай вратата – прикляква, за да вдигне някаква паднала връзка, взема наметалото си изчетква подгъва му от калта. Не коленичи и не се моли, както правеше Агнес. Сяда на леглото извън полезрението ми и вдига крака: виждам как върхът на едната ѝ обувка се опира в другата и я събува. Изправя се, за да си разкопчае роклята, оставя я да падне на пода и я прекрачва тромаво, развързва си корсетите, разтрива си кръста, отново въздиша. Отдалечава се. Повдигам глава, за да я проследя. Тя се връща обратно; облякла си е нощницата и трепери. И аз треперя заедно с нея. Прозява се. Аз също се прозявам. Протяга се с удоволствие, предвкусвайки приближаването на съня! После се отмества, загася свещта, качва се в леглото, стопля се, предполагам, и заспива...

Спи някак си невинно. И аз някога спях така. Изчаквам малко, а после изваждам снимката на майка си и я доближавам до устата си.

"Това е тя, шепна. Това е тя. Сега тя е твоята дъщеря!"

Колко лесно изглежда! Но след като съм заключила лицето на майка си, лежа неспокойно. Часовникът на чичо ми потреперва и започва да бие. Някакво животно врещи като дете в парка. Затварям очи и започвам да си мисля за онова, за което от години не съм си мислила толкова ясно: за лудницата, която беше първият ми дом, за жените с дивите погледи – за умопомрачените, за сестрите. Изведнъж си спомням стаите на сестрите, рогозките от кокосови влакна, надписа върху варосаната стена: "Моята храна е да изпълнявам волята на Оногова, Който Ме е пратил"[26]. Спомням си стълбата, която извеждаше на тавана, разходката на покрива, мекотата на оловото под ноктите на ръцете ми, страховитото падане на земята.

Трябва да заспя, мислейки си за тези неща. Трябва да се потопя в най-дълбоките дебри на нощта. После се събуждам, но не съвсем – все още не съм се освободила изцяло от прегръдката на мрака. Отварям очи и съм объркана, съвсем съм объркана и съм изпълнена с ужас. Поглеждам към тялото си в леглото и ми се струва, че то се променя и изглежда странно

– Ту е голямо, ту е малко, съставено е от отделни части, които са раздалечени една от друга; не мога да определя на каква възраст съм. Започвам да се треса. Викам. Викам Агнес. Съвсем съм забравила, че тя си замина. Забравила съм за Ричард и за нашия заговор. Викам Агнес и ми се струва, че тя идва към мен, но всъщност е влязла, за да отнесе лампата ми. Мисля си, че иска да ме накаже.

– Не вземай лампата! – казвам ѝ, но тя я взема и ме оставя в ужасяващата тъмнина, а после чувам скърцащи врати, стъпки зад завесата. Струва ми се, че е минало много време, преди лампата да се появи отново. Когато я вдига, за да види лицето ми, Агнес изпищява.

– Не ме гледай! – извиквам. А после: – Стой тук! – Защото имам чувството, че ако тя остане, някакво нещастие, някакво ужасно нещо – не знам какво, не мога да го назова, ще бъде предотвратено и аз ще бъда спасена или тя ще бъде спасена. Скривам си лицето, притискайки се към нея, и я сграбчвам за ръката. Ръката ѝ обаче е бледа, там, където преди имаше лунички. Взирам се в нея и не знам коя е.

Тя изрича с глас, който ми е непознат:

– Аз съм Сю, мис. Сю. Не ме ли виждате? Вие сънувате.

– Сънувам ли?

Тя докосва бузата ми. Приглажда косата ми – всъщност не като Агнес, а като... Като никой. Повтаря: – Аз съм Сю. Агнес се е разболяла от скарлатина и се е върнала у дома. А сега трябва да лежите, понеже в противен случай студът ще разболее и вас. А вие не бива да се разболявате.

Продължавам за миг да плувам в някаква гъста мъгла, а после сънят изведнъж изчезва и аз я разпознавам, разпознавам себе си – миналото си, настоящето си, неопределеното си бъдеще. Не знам коя е, но знам, че е част от всичко това.

– Не ме оставяй, Сю! – извиквам.

Усещам я, че се колебае. Когато се отдръпва, започвам да ѝ стискам ръката още по-силно. Тя обаче се отмества, за да ме прескочи, пъха се под чаршафа и ляга до мен, прегръща ме и доближава устата си до косата ми.

Студена е и от допира с нея и на мен ми става студено. Започвам да треперя, но след малко се успокоявам.

– Готово – казва тя. Измърморва думата. Усещам дъха ѝ и дълбоко в скулата си тихото боботене на гласа ѝ. – Готово. Сега ще заспите, нали? Добро момиче.

"Добро момиче", казва тя. Кога за последен път някой в Брайър ме е смятал за добро момиче? Но тя смята така. И трябва да смята така, за да проработи планът ни. А аз трябва да бъда добра, мила и глупава. Нима не казват за златото, че е добър метал? В крайна сметка аз съм нещо като злато за нея. Дошла е да ме съсипе, но ще го направи по-нататък. Защото засега трябва да ме закриля, да ме запази невредима като купчина пари, които възнамерява да прахоса...

Знам го, но не мога да го почувствам така, както би трябвало. Спя в прегръдките ѝ, без да сънувам и без да се въртя, и когато се събуждам, усещам топлината и близостта ѝ. Тя се отмества, когато се раздвижвам. Търка си очите. Косата ѝ е разпусната и докосва моята. Докато спи, лицето ѝ вече не е толкова остро. Челото ѝ е гладко, миглите ѝ сякаш са посипани с пудра, погледът ѝ, когато срещне моя, е съвсем ясен, в него няма насмешка или злоба... Усмихва се. Прозява се. Изправя се. Одеялото се повдига и спада и изпод него излиза на тласъци тръпчива топлина. Лежа и си припомням нощта. Някакво чувство – срам или паника – пърха около сърцето ми. Слагам ръка на мястото, където е лежала, и усещам, че е хладно.

Тя се е променила заедно с мен. Станала е по-уверена, помила.

Маргарет донася вода и тя напълва легена за мен.

– Готова ли сте, мис? – пита. – По-добре е да я използваме веднага. – Навлажнява кърпа и я изстисква и когато ставам и се събличам, тя я прокарва, без да съм я помолила, по лицето и под мишниците ми. Превърнала съм се в дете за нея. Кара ме да седна, за да разреше косата ми. Цъка:

– Колко е заплетена! Номерът при заплетената коса е да се започне да се разресва от долу нагоре...

Агнес ме миеше и ме обличаше с бързи и нервни пръсти и се стряскаше, когато гребенът се закачаше в косата ми. Веднъж я ударих с пантофа си толкова силно, че ѝ потече кръв. Сега седя заради Сюзан – заради Сю, както тя самата се нарече през нощта, седя търпеливо; докато Сю разплита възлите в косата ми, а очите ми са вперени в собственото ми лице в огледалото...

"Добро момиче."

После: – Благодаря ти, Сю – казвам.

Казвам го често през следващите дни и нощи. Никога не съм го казвала на Агнес. "Благодаря ти, Сю." "Добре, Сю" изричам, когато ме помоли да седна или да стана, да си вдигна ръката или крака. "Не, Сю", когато тя се бои, че роклята ми ме стиска. "Не, не ми е студено." Тя обаче обича да ме оглежда, докато вървим, за да бъде съвсем сигурна, че всичко е наред; придърпва наметалото около врата ми, за да не ми духа. "Не, ботите ми не пропускат росата." Тя обаче пъха пръст между обутия ми в чорап глезен и кожата на обувката, за да се увери. В никакъв случай не трябва да настивам. Не трябва да се изморявам. "Не ви ли се струва, че походихте достатъчно, мис?" Не трябва да се разболявам. "Закуската ви стои недокосната, вижте. Няма ли да хапнете поне малко?" Не трябва да отслабвам. Аз съм гъска, която трябва да бъде угоена, за да си струва да бъде заклана.

Разбира се, макар и да не го знае, тя е тази, която трябва да бъде угоена – тя е тази, която след време ще се научи да спи, да се събужда, да се облича, да се разхожда по определен начин, ръководейки се от сигнали на камбани. Мисли, че ми угажда. Мисли, че ме съжалява! Усвоява порядките в къщата, без да осъзнава, че порядките и дрехите, които ме сковават, не след дълго ще започнат да сковават нея. Ще я сковават, все едно е подвързана с марокен или телешки бокс... Израснах, възприемайки себе си като книга. Сега се чувствам като книга, така както тя вероятно възприема книгите: гледа ме с очи, които не могат да четат, вижда формата, но не и смисъла на текста. Забелязва бялата плът и казва: "Колко сте бледа!" но не и препускащата, покварена кръв под нея.

Не трябва да го правя. Не мога обаче да не го направя. Прекалено силно съм завладяна от нейната представа... от нейната представа за мен като глупаво момиче, преследвано от кошмари. Докато тя спи до мен, нямам кошмари. И така, намирам начин да я вкарам в леглото си още една нощ и още една. Накрая тя започва да идва редовно. Отначало си мисля, че е предпазлива, но всъщност я притесняват единствено балдахинът и завесите: всеки път вдига свещта и се взира в гънките им.

– Не си ли мислите – пита – за пеперудите и за паяците, които вероятно са там горе, мис, и само чакат да се спуснат надолу? – Хваща колоната и я клати, – пада една-единствена буболечка сред облак от прах.

След като свиква с това обаче, тя лежи съвсем спокойно, и от начина, по който прибира прилежно краката си, стигам до извода, че навярно и преди е спала с някого другиго и се чудя кой ли е бил той.

– Имаш ли сестри, Сю? – питам я веднъж, може би седмица след пристигането ѝ. Разхождаме се край реката.

– Не, мис.

– А братя?

– Доколкото знам, не – отвръща.

– Значи и ти като мен си израснала съвсем сама?

– Е, не в смисъла, който влагате в думата "сама"... да речем, с братовчеди.

– С братовчеди. Имаш предвид децата на леля ти?

– На леля ми ли? – Гледа ме неразбиращо.

– На леля ти, бавачката на мистър Ривърс.

– О! – Примигва. – Да, мис! Разбира се...

Обръща се на другата страна с отсъстващ поглед. Мисли си за дома си. Опитвам се да си го представя, но не мога. Опитвам се да си представя братовчедите ѝ: недодялани момчета и момичета с остри лица, с остри езици, с остри пръсти. Нейните пръсти обаче са тъпи, макар че езикът ѝ – понякога, когато забожда фуркетите в косата ми или се мръщи на изплъзващите се връзки, тя го показва, езикът ѝ е остър. Виждам, че въздиша.

– Няма значение – продължавам подобно на любезна господарка, която говори на злочеста прислужница. – Виж, там има шлеп. Можеш да изпратиш желанията си по него. И двете ще изпратим желанията си в Лондон. "В Лондон", мисля си отново, но по-мрачно. Ричард е там. И аз ще бъда там след месец. Казвам:

– Темза ще ги занесе, ако не ги занесе лодката.

Тя обаче гледа не към шлепа, а към мен.

– Темза ли? – пита.

– Реката – отвръщам. – Тази река тук.

– Тази нищо и никаква вода е Темза? О, не, мис. – Смее се неуверено. – Как е възможно? Темза е много широка – разперва ръце, – а тази е тясна. Разбирате ли?

Отвръщам, че според мен реките се разширяват все повече надолу по течението си. Тя клати глава.

– Тази нищо и никаква вода? – повтаря. – Във водата, която тече от крановете у дома, има повече живот, отколкото в тази тук. Ето, мис! Погледнете там. – Шлепът ни е отминал. На кърмата му има надпис с шестинчови букви "РОДЪРХАЙД", но тя сочи не към него, а към мазната следа, която е останала от пръските на мотора. – Виждате ли това? – казва възбудено. – Така изглежда Темза. Така изглежда Темза всеки ден от годината. Погледнете тези цветове. Хиляди цветове...

Усмихва се. Когато се усмихва, е почти красива. После мазната следа изтънява, водата става кафява, усмивката ѝ изчезва и тя отново изглежда като крадла.

Трябва да сте наясно с факта, че съм решила твърдо да я мразя. Защото в противен случай как бих могла да свърша онова, което трябва да свърша? Как бих могла да я измамя и да я нараня? Само че прекарваме толкова време заедно, в такова усамотение и сме длъжни да бъдем близки. А нейната представа за близост е различна от представата на Агнес, на Барбара, на която и да било прислужница. Сюзан е прекалено открита, прекалено непринудена, прекалено независима. Прозява се, навежда се. Чеше си пъпките и драскотините. Седи и чопли някоя заздравяла раничка на кокалчето си, докато аз шия. А после пита:

– Имате ли карфица, мис? – Когато ѝ подавам игла от кутията си, тя боде кожата на ръката си с нея в продължение на десет минути. После ми връща иглата. Когато обаче ми я подава, внимава да не приближи върха ѝ до меките ми пръсти. – Не се наранявайте – казва толкова просто, толкова мило, че аз съвсем забравям, че ме пази заради Ричард. Мисля, че и тя забравя.

Един ден ме хваща за ръката, докато вървим, което за нея не означава нищо, но аз съм шокирана, сякаш ми е ударила плесница. Друг път, след като съм седяла дълго на едно място, се оплаквам, че краката ми са измръзнали, а тя коленичи пред мен, развързва пантофите ми, взема краката ми в ръце, държи ги и ги разтрива, а накрая се навежда и диша върху пръстите ми, без да се притеснява. Започва да ме облича, така както на нея ѝ харесва; променя дрехите ми, косата ми, стаите ми. Носи цветя: изхвърля от вазите неизменните изсъхнали листа от масите в гостната ми и откъсва от игликата, която расте в храстите на парка на чичо ми, за да ги замени с нея.

– Естествено на село човек не може да намери цветята, които може да намери в Лондон – казва, докато подрежда стръкчетата в стъклените съдове, – но и тези са достатъчно красиви, нали?

Кара Маргарет да иска от мистър Уей допълнително въглища за камината ми. Толкова дребно нещо! И въпреки всичко никой не се е сетил да го направи заради мен, даже и аз самата не съм го правила, докато съм мръзнала през тези седем зими. От топлината прозорците се изпотяват. Тогава тя обича да стои и да рисува кръгчета, сърца и спирали по стъклата.

Веднъж ме води обратно в стаята ми от библиотеката на чичо ми и аз намирам карти за игра, подредени върху масата, на която се храним. Предполагам, че са картите на майка ми, тъй като това са стаите на майка ми и са пълни с нейни неща, и все пак за секунда доста се разстройвам, представяйки си майка си, която наистина е тук, разхожда се, седи, наредила цветните карти върху покривката. Майка ми, неомъжена, все още нормална... може би е опряла буза в кокалчетата на ръката си... може би въздиша и чака ли, чака...

Вземам една карта. Тя се плъзва по ръкавицата ми. В ръцете на Сю обаче тестето изглежда по друг начин: тя го събира и го подрежда, разбърква картите и ги раздава умело и бързо, златистите и червените фигури оживяват между пръстите ѝ и напомнят на скъпоценни камъни. Изненадана е, разбира се, когато научава, че не мога да играя на карти, и веднага ме кара да седна, за да ме научи. Игрите са въпрос на шанс и елементарни разсъждения, но тя играе съсредоточено, почти ненаситно – с наведена глава и присвити очи, докато оглежда ветрилото от карти. Когато се изморявам, тя играе сама или изправя картите, събира крайчетата им и построява с тях висока фигура – нещо като пирамида от карти, като винаги запазва за върха по един поп и по една дама.

– Погледнете тук – казва, след като свърши. – Погледнете, мис. Виждате ли? – После издърпва една карта от основата на пирамидата и се смее, докато фигурата рухва.

Смее се. Звукът е толкова неестествен в Брайър, колкото би бил неестествен в някой затвор или в някоя църква. Понякога пее. Веднъж разговаряме за танци. Тя става и си повдига полата, за да ми покаже една стъпка. После ме дръпва, за да ме изправи на крака, и ме върти, и ме върти; докато се притиска в мен, усещам ускоряващия се ритъм на сърцето ѝ, усещам го как преминава от нея в мен и става мой.

Накрая ѝ позволявам да заглади със сребърен напръстник острото връхче на един от зъбите ми.

– Дайте да видя – казва. Забелязала е, че си търкам бузата.

– Елате на светло.

Заставам до прозореца и отмятам назад глава. Ръката ѝ е топла, дъхът ѝ, който мирише на бирена мая, също е топъл. Посяга и опипва венеца ми.

– Да, по-остър е – заявява и си издърпва ръката, – от...

– От змийски зъб ли, Сю?

– От игла, щях да кажа. – Оглежда се. – Змиите имат ли зъби, мис?

– Според мен сигурно имат, щом хапят.

– Вярно – отвръща разсеяно тя. – Просто си ги представях беззъби...

Отишла е в гостната ми. Виждам през отворената врата леглото и нощното гърне, пъхнато навътре под него: предупреждавала ме е неведнъж, че порцелановото гърне може да се счупи под пръстите ми, ако не внимавам, докато ставам, и да ме осакати. Предупреждавала ме е също да не стъпвам с боси крака върху косми (понеже космите подобно на червеите, казва тя, може да проникнат в плътта и да загноят), да не използвам непречистено рициново масло за сгъстяване и потъмняване на миглите си и да не се качвам безразсъдно по комини, ако искам да се скрия или да избягам. А сега, докато разглежда предметите върху тоалетната ми масичка, не казва нищо повече. Чакам, а после извиквам:

– Познаваш ли някой, който е умрял от ухапване от змия, Сю?

– От ухапване от змия ли, мис? – Появява се, все още намръщена. – В Лондон ли? Имате предвид в зоологическата градина?

– Ами може би в зоологическата градина.

– Не мога да кажа, че познавам такъв човек.

– Интересно. Бях сигурна, че познаваш някой.

Усмихвам се, въпреки че тя е сериозна. После ми показва ръката си, в която държи напръстник; чак сега разбирам какво възнамерява да направи и вероятно изражението ми е странно. – Няма да ви заболи – успокоява ме тя, след като вижда промяната в лицето ми.

– Сигурна ли си?

– Да, мис. Ако ви заболи, може да изкрещите и аз ще спра.

Не ме заболява и аз не изкрещявам. Но пък това предизвиква у мен смесица от усещания: от стърженето на метала, от натиска на ръката ѝ, която държи челюстта ми, от мекотата на дъха ѝ. Докато тя разглежда зъба, който заглажда, аз не мога да гледам към нищо друго, освен към лицето ѝ, ето защо се взирам в очите ѝ: виждам, че в едното има тъмнокафява, почти черна точица. Взирам се в извивката на бузата ѝ, която е гладка, и в ухото ѝ, което е малко, а възглавничката му е пробита, за да може да носи халки или висулки.

– Как са ти пробили ушите? – питам я, като се приближавам до нея и докосвам с върховете на пръстите си трапчинките върху извитата като дъга плът. – С игла, мис – отвръща тя, – и с бучка лед... – Напръстникът продължава да търка. Тя се усмихва. – Леля ми го прави – казва, докато търка – на бебетата. Сигурно и на мен тя ми го е направила. Почти съм готова! Ето! – Търка по-бавно, а после спира, за да опипа зъба, и отново търка. – Трудна работа, разбира се, щом става дума за малко дете. Защото ако напръстникът се изплъзне... Знам, че няколко са били изгубени по този начин.

Не ми става ясно дали има предвид напръстници или деца. Нейните пръсти и моите устни се навлажняват. Преглъщам веднъж, втори път. Езикът ми се повдига и се движи по ръката ѝ. Изведнъж ръката ѝ започва да ми се струва прекалено голяма, прекалено странна; мисля си за потъмнялото сребро – дъхът ми сигурно е намокрил патината и тя е потекла и аз сякаш усещам вкуса ѝ. Навярно ако беше продължила да търка зъба, щях да изпадна в паника; тя обаче за пореден път забавя темпото и спира. Отново го опипва с палеца си, държи още известно време с ръка челюстта ми, а после се отдръпва назад.

Освобождавам се от прегръдката ѝ леко замаяна. Държала ме е толкова здраво, толкова дълго, че след като ме пуска, студеният въздух удря лицето ми. Преглъщам и прокарвам език по притъпения зъб. Избърсвам си устните. Виждам ръката ѝ: кокалчетата са на места бели, на места червени от натиска на устата ми; пръстът ѝ също си е променил цвета, а напръстникът още е върху него. Среброто блести, не е потъмняло, въобще не е потъмняло. Онова, което съм усетила или което съм си представила, че усещам, е било просто вкусът на нейната кожа.

Може ли една господарка да усети вкуса на пръстите на прислужницата си? Може, в книгите на чичо ми. Изчервявам се от тази мисъл.

И докато стоя и усещам как от неудобството кръвта нахлува в бузите ми, до вратата на стаята ми се приближава едно момиче и ми носи писмо, което е от Ричард. Забравила съм, че го очаквам. Забравила съм да мисля за нашия план, за нашето бягство, за нашия брак, за извисяващата се застрашително порта на лудницата. Забравила съм да мисля за Ричард. Сега обаче трябва да мисля за него. Вземам писмото и, треперейки, разчупвам печата.

"И ти ли си нетърпелива като мен? , пише той. Знам, че си нетърпелива. При теб ли е тя сега? Може ли да види лицето ги? Трябва да изглеждаш радостна. Да се усмихваш, макар и престорено. Чакането приключи за нас. Свърших си работата в Лондон и пристигам!"

10

Писмото ми действа като изщракване на пръсти на хипнотизатор. Примигвам и се оглеждам замаяна наоколо, сякаш излизам от някакъв унес. Поглеждам към Сю: към ръката ѝ, към следата, която устата ми е оставила върху нея. Поглеждам към възглавниците на леглото с вдлъбнатините, които са се образували в нея от главите ни. Поглеждам към цветята във вазата на масата, към огъня в камината. Стаята е прекалено гореща. Стаята е прекалено гореща, но аз продължавам да треперя, сякаш ми е студено. Тя вижда това. Улавя погледа ми и кимва към листа в ръката ми.

– Добри новини, а, мис? – пита, като че ли писмото е изиграло лоша шега и на нея: гласът ѝ ми изглежда слаб, ужасяващо слаб, а лицето ѝ – изострено. Прибира напръстника, но продължава да ме наблюдава. Не мога да срещна очите ѝ.

Ричард пристига. Дали и тя има същото усещане като мен? Не го показва с нищо. Движи се и седи също толкова спокойно, колкото и преди. Изяжда си обяда. Изважда картите на майка ми и ги раздава търпеливо, за да започне самотните си игри. Стоя пред огледалото и виждам отражението ѝ в него – посяга, за да вземе карта и да я сложи върху масата, обръща я, размества поповете, изважда асата... Гледам лицето си и си мисля какво го прави мое: правилните очертания на бузите, прекалено плътните, прекалено пълни и прекалено розови устни.

Най-после тя събира тестето и казва, че ако го взема и го разбъркам, ако го подържа и си пожелая нещо, тя ще проследи как излизат картите и ще ми предскаже бъдещето. Казва го очевидно без ирония и против волята си аз се приближавам до нея и сядам, разбърквам несръчно картите, а тя ги взема от мен и ги слага на масата.

– Тези показват миналото ви – казва, – а тези – бъдещето ви. – Очите ѝ се разширяват.

Изведнъж започва да ми изглежда малка за годините си: за миг двете навеждаме глави и си шепнем, както според мен си шепнат другите, обикновените момичета в обикновените всекидневни, училища или перални: "Ето един млад мъж, вижте, язди кон. А това е пътуване. Дама каро[27], тя означава богатство, ..."

Имам една брошка с брилянти. Мисля си за нея. Мисля си, както съм правила и преди, макар и не много често, за Сю, която диша собственически над камъните, докато преценява стойността им...

В крайна сметка обаче ние не сме обикновени момичета в обикновена всекидневна; тя проявява интерес към богатството ми, защото смята, че е нейно. Отново присвива очи. Гласът ѝ вече не излиза като шепот от устата ѝ, а става рязък. Отдръпвам се от нея, докато тя събира тестето, обръщайки картите в ръцете си, и се мръщи. Изпуснала е, без да види, една: двойка купа. Затискам я с пета, представяйки си, че едното от нарисуваните червени сърца е моето, и я стъпквам върху килима. След като ставам, тя я намира и се опитва да изглади вдлъбнатината върху нея, а после реди пасианс също толкова упорито, колкото и преди.

Поглеждам отново към ръцете ѝ. Станали са по-бели и са заздравели около ноктите. Малки са, а в ръкавици ще изглеждат още по-малки и ще приличат на моите.

Това нещо трябва да бъде направено. Отдавна трябваше да бъде направено. Ричард пристига и аз съм завладяна от чувство за неизпълнени задължения, от стряскащо чувство, че часовете, дните – мрачните, измамни риби на времето, са се плъзнали покрай мен, а аз не съм успяла да ги уловя. Прекарвам една неспокойна нощ. Когато ставаме и тя идва, за да ме облече, аз хващам волана на ръкава ѝ.

– Нямаш ли друга рокля – питам – освен това грозно кафяво нещо, което носиш непрекъснато?

Отвръща, че няма. Изваждам от шкафа си една кадифена рокля и я карам да я пробва. Тя си оголва неохотно ръцете, смъква роклята, прекрачва я и се обръща, някак си свенливо, за да не я гледам. Роклята е тясна. Дърпам кукичките. Оправям плохите около бедрата ѝ, а после отивам да взема една брошка от кутията си – онази брошка с брилянтите – и я закопчавам внимателно върху сърцето ѝ.

После я водя до огледалото.

Влиза Маргарет, вижда я и си мисли, че съм аз.

Започнала съм да свиквам с нея, с нейния живот, с топлината, със същността ѝ; тя вече не е лековерно момиче от подъл заговор – не е Съки Тодри, а се е превърнала в момиче със своя собствена индивидуалност, което мрази и обича определени неща. Изведнъж осъзнавам колко много ще заприлича на мен в лицето и фигурата и си давам сметка, сякаш за първи път, какво се каним да направим двамата с Ричард. Допирам лице до колоната на леглото и я наблюдавам как се оглежда с нарастващо задоволство – обръща се леко наляво, после леко надясно, оправя гънките на полата, намества тялото си по-удобно в ръбовете на роклята.

– Ако можеше да ме види леля ми! – казва тя и се изчервява, а аз си мисля за жената, която може би я чака в тъмната бърлога на крадците в Лондон: лелята, майката или бабата. Мисля си колко ли е нетърпелива, докато брои точещите се дни, които държат далеч от дома малката ѝ крадла, заела се да свърши нещо толкова опасно. Представям си я как чака и изважда някоя от дребните вещи на Сю – колан, гердан, гривна с ярки дрънкулки, и я върти в ръцете си...

Ще я върти вечно, макар и все още да не го знае. Сю също не предполага, че денят, в който за последно е целунала грубата буза на леля си, е бил последният от нейния живот.

Мисля си за тези неща и съм обзета от чувство, което според мен е съжаление. То е жестоко, болезнено, неочаквано: усещам го и ме е страх. Страх ме е какво би могло да ми струва бъдещето. Страх ме е от самото бъдеще, от непознатите, неукротими чувства, с които може да е изпълнено то.

Тя не знае това. И той не трябва да знае. Той идва при мен същия ден следобед – идва, както идваше, когато Агнес беше тук: хваща ме за ръката, спира очите си върху моите, навежда се, за да ме целуне по кокалчетата. "Мис Лили" – казва с гальовен глас. Облечен е с тъмни дрехи, спретнато; дързостта и увереността не са го напуснали, а продължават да го обгръщат като талази от цветове или благоухания. Усещам топлината на устата му даже и през ръкавиците. После той се обръща към Сю, а тя му се покланя. Коравото горнище на роклята ѝ обаче не е предвидено за поклони: тя прави няколко опита да се наведе, а ресните на полата ѝ се усукват и сякаш започват да треперят. Изчервява се. Виждам, че Ричард се усмихва, след като забелязва, че тя е смутена. Но виждам също така, че забелязва роклята ѝ и вероятно белотата на пръстите ѝ.

– Трябваше да се досетя, че е станала дама – казва. Застава до нея. Изглежда висок и по-мургав от всякога, прилича на мечка, а тя изглежда крехка. Хваща ѝ ръката, пръстите му се движат около нейните: те също изглеждат големи – палецът му стига почти до костта на китката ѝ. Казва:

– Надявам се, че си доказала на новата си господарка, че си добро момиче, Сю.

Тя гледа в пода.

– И аз се надявам, сър.

Пристъпвам напред.

– Тя е много добро момиче, наистина е много добро момиче.

Изричам обаче думите припряно, неубедително. Той улавя погледа ми и си свива палеца.

– Разбира се – заявява с равен тон, – няма как да не е добра. Няма как едно момиче да не добро, мис Лили, ако вие му служите за пример.

– Прекалено сте любезен – казвам.

– Няма как един джентълмен да не бъде любезен с дама като вас.

Той не сваля очи от мен. Избрал ме е, срещнал е разбиране от моя страна и иска да ме изтръгне от сърцето на Брайър, без да падне косъм от главата ми, а аз няма да бъда себе си, няма да бъда племенница на чичо си, ако успея да устоя на изражението, което в момента е изписано върху лицето му, без да почувствам в гърдите си вълнение, което е мрачно и противно. Чувствам го прекалено силно и започва да ми се гади. Усмихвам се, но усмивката ми е пресилена.

Сю накланя глава. Дали смята, че се усмихвам на любовта си? Тази мисъл прави усмивката ми още по-измъчена, защото започвам да я усещам като болка в гърлото. Избягвам нейните очи, както и неговите. Той си тръгва, но преди това я кара да се приближи до него и двамата стоят и си шепнат известно време на вратата. Дава ѝ монета – виждам жълтия ѝ блясък, слага я в ръката ѝ, притиска пръстите ѝ към нея със своите. Нокътят му изглежда кафяв върху свежия розов цвят на дланта ѝ. Тя отново се покланя тромаво.

Усмивката ми вече е застинала като гримаса върху лице на мъртвец. Когато тя се обръща, не мога да я погледна. Отивам в будоара си и затварям вратата, лягам по очи на леглото и изведнъж се разтрисам от смях, от ужасен смях, който препуска безшумно като мръсна вода през мен; треперя дълго, но най-накрая се успокоявам.

– Как ви се вижда новото ви момиче, мис Лили? – пита ме той по време на вечерята, забол очи в чинията си. Внимателно отделя месото от гръбнака на рибата – костта е толкова бледа и толкова фина, че е почти прозрачна, а месото е обвито в гъст слой от масло и сос. През зимата храната в къщата се сервира студена, а през лятото – прекалено гореща.

Отговарям:

– Много е ... изпълнителна, мистър Ривърс.

– Мислите ли, че е подходяща за вас?

– Да, мисля, че е подходяща.

– И няма причина да се оплаквате от препоръката ми?

– Не.

– Е, изпитвам облекчение да го чуя.

Винаги казва прекалено много, от любов към говоренето. Чичо ми ни наблюдава.

– За какво става дума? – пита.

Избърсвам си устата.

– За новата ми прислужница, чичо – отвръщам. – За мис Смит, която замества мис Фий. Виждали сте я много пъти.

– По скоро съм я чувал как рита с подметките на ботите вратата на библиотеката ми. И какво?

– Мистър Ривърс я изпрати при мен. Открил я в Лондон, търсела работа, а той бил достатъчно мил, за да си спомни за мен.

Чичо ми си движи езика.

– Достатъчно мил, така ли? – Поглежда към Ричард, а после отново към мен с леко вдигната брада, сякаш надушва подмолни течения. – Мис Смит, казваш?

– Мис Смит – повтарям спокойно, – която замества мис Фий. – Оправям прилежно ножа и вилицата си. – Мис Фий, папистката.

– Папистката! Аха! – Той отново се залавя развълнувано за месото. – Вижте, Ривърс – казва.

– Да, сър?

– Предизвиквам ви, определено ви предизвиквам, сър!, да назовете някоя институция, която поддържа в такава степен бруталните прояви на разврат като Римокатолическата църква...

Той повече не ме поглежда до края на вечерята. После ме кара да чета в продължение на час един стар текст със заглавие "Оплакванията на монахините от монасите".

Ричард седи и ме слуша, без да мръдне. Когато обаче свършвам и ставам, за да изляза от стаята, той също става. – Позволете ми – казва. Изминаваме заедно краткото разстояние до вратата. Чичо ми не вдига глава, но гледа втренчено изцапаните си ръце. Той има малък нож със седефена дръжка, чието старо острие е издълбано от точенето почти като полумесец; с него в момента бели ябълка – една от дребните, сухи, горчиви ябълки, които растат в овощната градина на Брайър.

Ричард проверява дали не се е обърнал към нас, а после ме поглежда право в очите. Тонът му обаче е любезен.

– Трябва да те попитам дали искаш да подновим уроците по рисуване, след като отново съм тук – продължава. – Надявам се, че искаш. – Чака. Не му отговарям. – да дойда ли утре, както обикновено? – Отново чака да му отговоря. Сложил е ръката си върху вратата и я е отворил, но не достатъчно, за да ме пусне да мина, и не я отваря изцяло, когато вижда, че понечвам да изляза. Погледът му изглежда смутен. – Не трябва да бъдеш скромна – казва. Има предвид: "Не трябва да бъдеш слаба". – Не си скромна, нали?

Клатя глава.

– Добре тогава. Ще дойда в обичайното време. Трябва да ми покажеш картините, които си нарисувала, докато ме нямаше. Смятам, че ни остава да положим още малко усилия и... кой знае? После може вече да сме готови да изненадаме чичо ти с плодовете на твоето обучение. Как мислиш? Да продължим ли още две седмици? Две седмици или най-много три?

Отново усещам хладнокръвието и дързостта му, чувствам как кръвта ми се раздвижва, за да ги посрещне. Долавям някакво прималяване, някакво потреперване – неясно, неизразимо усещане, което не може да бъде назовано, нещо като паника. Той чака отговора ми, а прималяването става още по-осезаемо. Съставили сме плана толкова внимателно. Вече сме извършили едно ужасно дело и сме подготвили друго. Знам всичко, което трябва да бъде направено оттук нататък. Знам, че трябва да се преструвам, че го обичам, че трябва да му позволя привидно да ме спечели, а после да призная пред Сю, че ме е спечелил. Колко лесно би трябвало да бъде! Колко съм копняла за това! Колко съм се взирала в стените на имението на чичо ми и колко ми се е искало те да се разтворят и да ме пуснат да изляза! Сега обаче с приближаването на деня на нашето бягство се колебая и се боя да кажа защо. Отново поглеждам към ръцете на чичо си, към седефа, към ябълката, която се разделя с кората си под ножа.

– Да речем, три седмици... а може би и повече – отвръщам най-после. – Може би и повече, ако сметна за нужно.

Изражение, изпълнено с раздразнение или гняв, разкривява лицето му; когато обаче проговаря, гласът му е тих. – Наистина си скромна. Талантът ти е по-голям, отколкото предполагаш. Три седмици ще са достатъчни, уверявам те.

Най-после отваря вратата и ми показва с поклон, че мога да изляза. И макар и да не се обръщам, знам, че не бърза да се прибере в стаята и ме наблюдава, докато изкачвам стълбите – не по-малко загрижен за безопасността ми от всеки един от приятелите на чичо ми.

Скоро Ричард ще стане още по-загрижен, но засега дните отново се връщат към своя в известен смисъл обичаен ход.

Той прекарва сутрините, работейки върху гравюрите, а после идва в стаите ми, за да ми преподава рисуване – за да бъде близо до мен, което ще рече, да ме гледа и да ми шепне, докато нанасям неумело боята върху картона, и да бъде сериозен и показно галантен.

Дните минават нормално с тази разлика, че докато преди Агнес присъстваше в тях, сега нейното място е заето от Сю.

А Сю не е като Агнес. Тя е наясно с много неща. Наясно е с цената си и с целта си. Наясно е, че трябва да слуша и да наблюдава, да внимава мистър Ривърс да не се приближава прекалено много до господарката ѝ и да не ѝ говори прекалено поверително. Наясно е обаче също така, че когато той все пак се приближи до мен, тя трябва да обърне настрани глава и да бъде глуха за шепота му. И тя наистина обръща глава, виждам я, че го прави, но също така я виждам, че поглежда към нас с крайчеца на окото си – изучава отраженията ни в огледалото над камината или в стъклата на прозорците, наблюдава сенките ни! Стаята, в която съм прекарала по неволя толкова много часове и която познавам така, както затворникът познава килията си, сега ми изглежда променена. Изглежда изпълнена с лъскави повърхности, а във всяка от тях са очите ѝ.

Когато срещнат моите, тези очи са прикрити и невинни. Когато обаче срещнат очите на Ричард, аз виждам, че двамата знаят или се разбират за нещо, и не мога да я гледам.

Защото, макар и да е наясно с много неща, информацията, която ѝ е известна, е фалшива и безполезна и задоволството и от това, че я пази, че таи в душата си нещо, което смята за своя тайна, е ужасяващо за мен. Тя не знае, че е фокусът на заговора ни, точката, около която той се върти; смята, че аз съм тази точка. Не подозира, че, присмивайки се на мен, Ричард се присмива на нея, и че, обръщайки се тайно към нея, може би, за да се усмихне, а може би, за да се намръщи, той се обръща към мен и се усмихва и се мръщи искрено.

И докато тормозът, който той упражняваше върху Агнес, ме провокираше и аз самата да се държа жестоко с нея, сега съм просто смутена. Фактът, че усещам прекалено силно Сю, ме кара да усещам прекалено силно себе си – кара ме да бъда ту безразсъдна, както Ричард понякога е безразсъден, докато двамата демонстрираме прекалено явно престорената си страст, ту предпазлива и бдителна, неуверена. В продължение на един час съм смела или кротка, или пък стеснителна, а после, в последната минута, в която той е с нас, се разтрепервам. Издават ме движенията на собствените ми ръце, кръвта ми, дъхът ми.

Предполагам, че тя тълкува треперенето ми като любов. Ричард поне знае, че е слабост. Дните се изнизват: минава първата седмица, започва втората. Усещам объркването му, бремето на очакването му, което се натрупва и започва да кипи и да се вкисва. Той поглежда към рисунката ми и клати глава.

– Страхувам се, мис Лили – повтаря често, – че все още не ви достига упоритост. Мислех си, че ръката ви е по-уверена. Сигурен съм, че преди месец беше по-уверена. Не ми казвайте, че по време на краткото ми отсъствие сте забравили на какво съм ви научил. След всичките ни усилия! Има едно нещо, което художникът трябва да избягва, докато рисува, и то е нерешителността, тъй като тя води до слабост, а поради слабост са се провалили много по-велики начинания от нашето. Разбирате ли? Разбирате ли ме?

Не отговарям. Той излиза, а аз оставам на мястото си. Сю се приближава до мен.

– Не обръщайте внимание, мис – казва нежно, – когато мистър Ривърс говори лоши неща за картината ви. Та вие сте съумели да направите тези круши да изглеждат съвсем истински.

– Така ли смяташ, Сю?

Тя кимва. Взирам се в лицето ѝ, в очите ѝ с една-единствена тъмнокафява точица. После поглеждам към безформените цветни петна, които съм нанесла върху картона.

– Това е отвратителна рисунка, Сю – казвам.

Тя слага ръката си върху моята.

– Е – отвръща, – все пак напредвате, нали?

Напредвам, но не достатъчно бързо. След време той предлага да се разходим в парка.

– Вече трябва да започнем да рисуваме от натура – заявява.

– Предпочитам да не го правя – отвръщам. Имам си свои пътеки, по които обичам да вървя със Сю до себе си. Мисля си, че ако вървя по тях с него, ще ги опороча. – Предпочитам да не го правя – повтарям.

Той се мръщи, а после се усмихва.

– В ролята си на твой учител – добавя – съм длъжен да настоявам.

Надявам се, че ще завали. Но макар и небето над Брайър да е сиво през цялата зима – на мен ми се струва, че е било сиво в продължение на седем години! , в момента то се прояснява, заради него. Духа само слаб, отривист вятър и облъхва глезените ми, които се показват изпод полата ми, когато мистър Уей дръпва силно вратата, за да я отвори.

– Благодаря ви, мистър Уей – казва Ричард и си свива ръката, за да се хвана за нея. Носи обикновена черна шапка, тъмно вълнено палто и светлолилави ръкавици. Мистър Уей поглежда към ръкавиците, а после към мен отчасти със задоволство, отчасти с презрение.

"Мислиш се за дама, нали? , каза ми той в деня, в който ме носеше към ледницата, а аз ритах с крака. Е, ще видим."

Днес няма да тръгна с Ричард към ледницата, а ще избера друга пътека – по-дълга, по-заобиколна, която минава покрай имението на чичо ми и се издига нагоре до мястото, откъдето се виждат задната част на къщата, конюшните, дърветата и параклисът. Пейзажът ми е прекалено добре познат, за да го гледам, ето защо вървя с очи, сведени към земята. Той ме води под ръка, а Сю ни следва – отначало тя е близо до нас, а после изостава, когато той прави така, че двамата да ускорим крачка. Не си говорим, но докато се разхождаме, той бавно ме придърпва към себе си. Полата ми се вдига и аз започвам да се чувствам неудобно.

Когато обаче понечвам да я оправя, той не ми позволява. Най-накрая казвам:

– Не е нужно да ме държиш толкова близо до себе си.

Той се усмихва.

– Трябва да сме убедителни.

– Не е нужно да ме стискаш така. Искаш да ми прошепнеш нещо, което все още не знам, така ли?

Той хвърля бързо поглед назад през рамо.

– Тя би си помислила, че поведението ми е странно – отвръща, – ако пропусна тези възможности да бъда близо до теб. Всеки би си помислил, че е странно.

– Тя знае, че не ме обичаш. Не е нужно да изглеждаме безумно влюбени.

– Нима един мъж не би трябвало да изглежда безумно влюбен през пролетта, когато му се отдава подобна възможност? – Отмята назад глава. – Погледни небето, Мод. Виж колко е синьо, чак да му прималее на човек. Толкова е синьо – вдигнал си е ръката, – че даже не подхожда на ръкавиците ми. Такава е природата – без всякакъв усет към модата. Небесата над Лондон поне са по-благосклонни: приличат на стени на шивашко ателие – неизменно сиви. – Отново се усмихва и ме притегля по-близо до себе си. – Но ти естествено скоро ще го разбереш.

Мъча се да си представя, че съм в шивашко ателие. Спомням си сцени от "Бичуващите шапкарки". Обръщам се и също като него поглеждам бързо към Сю. Тя наблюдава полата ми, която се издува около крака му, с изражение, което тълкувам като задоволство. Отново се опитвам да се отдръпна, но той отново ме притиска към себе си. Казвам:

– Ще ме пуснеш ли? – И след като той не ме пуска: – В такъв случай навярно ти е приятно да ме тормозиш, тъй като ти е известно, че не обичам да бъда задушавана.

Той улавя погледа ми.

– Аз съм като всеки мъж – отвръща, – обсебен съм от онова, което не мога да притежавам. Да ускорим женитбата си. Тогава ще видиш, че желанието ми ще се охлади доста бързо.

Мълча. Продължаваме да вървим и след малко той ме пуска, за да събере ръце в шепи около цигарата си и да я запали. Поглеждам отново към Сю. Вече се изкачваме нагоре, вятърът се е усилил и няколко кичура кестенява коса са излезли изпод бонето и се веят върху лицето ѝ. Тъй като носи торбите и кошниците, тя няма свободна ръка, за да ги прибере. Зад нея наметалото ѝ е опънато като платно.

– Всичко наред ли е с нея? – пита Ричард и дърпа от цигарата.

Обръщам се и започвам да гледам напред.

– Да, всичко е наред.

– При всяко положение е по-издръжлива от Агнес. Бедната Агнес! Чудя се как ли я кара, а? – Той отново ме хваща за ръката и се смее. Не отговарям и той спира да се смее. – Стига, Мод – изрича с по-спокоен тон, – не се дръж като стара мома. Какво е станало с теб?

– Нищо не е станало с мен.

Той изучава профила ми.

– Тогава защо настояваш да изчакаме? Всичко е така, както трябва да бъде. Всичко е готово. Наел съм къща за нас в Лондон. Къщите в Лондон не са евтини, Мод...

Вървя мълчаливо и усещам погледа му. Той отново ме придърпва към себе си.

– Надявам се – казва, – че не си променила намеренията си? Или греша?

– Не, не съм.

– Сигурна ли си?

– Напълно.

– И въпреки всичко отлагаш. Защо? – Не отговарям. – Мод, питам те отново. Нещо се е случило от последния път, в който те видях. Какво е то?

– Нищо не се е случило – отвръщам.

– Нищо ли?

– Нищо, всичко върви според плана ни.

– И ти знаеш какво трябва да се направи сега?

– Естествено.

– Тогава те моля да го направиш. Дръж се като влюбено момиче. Усмихвай се, изчервявай се, оглупявай.

– Нима не правя всички тези неща?

– Правиш ги, а после ги разваляш, като се мръщиш или се дърпаш. Погледни се. Облегни се на ръката ми, по дяволите! Нима ще умреш, ако усетиш ръката ми върху своята? Извинявай. – Сковала съм се от думите му. – Извинявай, Мод.

– Пусни ми ръката – казвам.

Продължаваме напред, един до друг, но без да говорим. Сю стъпва тежко след нас – чувам я как диша, сякаш въздиша. Ричард хвърля угарката, откъсва стрък трева и започва да удря с него по ботушите си.

– Колко отвратително червена е почвата! Но как само ще се радва малкият Чарлс... – Усмихва се на себе си. После кракът му се закача за някакъв камък и той едва не се спъва, което го кара да изпсува. Възстановява равновесието си и хвърля поглед към мен. – Виждам, че започна да вървиш по-леко. Харесва ти, а? Виждаш ли, ще можеш да се разхождаш така и в Лондон. В парковете и из пустошта. Известно ли ти е това? Или може да решиш никога повече да не ходиш пеша – може да наемаш карети, столове носилки и мъже, които да те возят и да те носят...

– Знам какво ще мога да правя.

– Знаеш? Наистина ли? – Той лапа стръка трева и се замисля. – Не ми се вярва. Струва ми се, че те е страх. От какво? Че ще бъдеш сама? Така ли е? Никога няма да ти се налага да се страхуваш от самотата, Мод, докато си богата.

– Мислиш, че се страхувам от самотата ли? – отвръщам. Наближаваме стената на парка на чичо ми. Тя е висока, сива, суха като пудра. – Мислиш, че се страхувам от нея? Не се страхувам от нищо, от абсолютно нищо.

Той хвърля стръка трева и ме хваща за ръката.

– Защо тогава – пита – ни държиш в такова ужасно напрежение?

Мълча. Забавили сме ход. Чуваме Сю, която продължава да диша тежко зад нас, и се забързваме. Когато той проговаря отново, тонът му е променен.

– Преди малко спомена за някакъв тормоз. Истината е, че ти харесва да се тормозиш, като протакаш.

Свивам рамене, сякаш ми е безразлично, макар че съвсем не ми е безразлично.

– Веднъж моят чичо ми каза нещо подобно – отвръщам.

– Беше преди да заприличам на него. За мен въобще не е мъчение да чакам. Свикнала съм.

– Аз обаче не съм – заявява той. – Нито пък искам някой да ме учи на търпение – нито ти, нито който и да било друг. Изгубих твърде много неща в миналото, чакайки. Вече съм по-умел, що се отнася до направляването на хода на събитията в посока, която да отговаря на нуждите ми. Ето на какво съм се научил аз, докато ти си се научила на търпение. Разбираш ли ме, Мод?

Обръщам глава и притварям очи.

– Не искам да те разбера – отвръщам уморено. – Искам да спреш да говориш.

– Ще говоря, докато чуеш.

– Докато чуя какво?

– Докато чуеш това. – Той доближава устата си до лицето ми. Брадата му, устните му, дъхът му миришат на дим, сякаш е дявол. Казва: – Спомни си за нашето споразумение. Спомни си как го сключихме. Спомни си как първия път, когато дойдох при теб, аз съвсем не го направих като джентълмен и нямах какво да губя, за разлика от теб, мис Лили, която ме прие сама в полунощ в собствената си стая... – Отдръпва се от мен. – Предполагам, че държиш поне малко на репутацията си, дори тук; боя се, че дамите винаги държат на репутацията си. Ти естествено си даваше сметка, когато ме прие.

Тонът му е придобил някаква острота, някаква отсянка, която не съм чувала досега. Променили сме посоката: когато поглеждам към лицето му, светлината вече е зад него и ми е трудно да разбера какво е изражението му.

Отвръщам предпазливо:

– Наричаш ме дама, а аз съвсем не съм такава.

– Но въпреки всичко според мен твоят чичо те смята за дама. Дали би му харесало да узнае, че си покварена?

– Той самият ме е покварил!

– В такъв случай дали ще му хареса да узнае, че някой друг мъж е продължил делото му? Говоря, разбира се, за онова, което би си помислил, че се е случило.

Отдръпвам се.

– Погрешно си го разбрал, напълно погрешно. Той ме възприема като някаква машина за четене и преписване на текстове.

– Толкова по-зле. Няма да му хареса, когато машината откаже. Ами ако, да речем, се отърве от нея и си създаде друга?

Усещам как кръвта пулсира в челото ми. Притискам очите си с пръсти.

– Не ставай досаден, Ричард. Да се отърве от нея – по какъв начин?

– Като я върне обратно там, откъдето е дошла...

Пулсирането сякаш спира, а после се ускорява. Свалям си пръстите от челото, но светлината отново е зад него и не мога да видя добре лицето му. Изричам, много тихо:

– Няма да ти бъда от полза, ако съм в лудницата.

– И сега не си ми от полза, докато отлагаш! Внимавай да не се изтощя от този план. Тогава няма да бъда любезен с теб.

– Нима наричаш държанието си любезност? – питам. Най-после сме на сянка и мога да видя изражението му: то е открито, озадачено, изумено. Той отвръща:

– Това е ужасно злодеяние, Мод. Кога съм го наричал по друг начин?

Спираме и сме близо един до друг, сякаш сме влюбени. Тонът му отново е станал безгрижен, но очите му са жестоки – много жестоки. Осъзнавам, за първи път, какво е човек да се бои от него.

Той се обръща и извиква на Сю:

– Вече не е далече, Съки! Мисля, че почти стигнахме. – А на мен ми прошепва: – Нужни са ми няколко минути насаме с нея.

– За да си осигуриш поддръжката ѝ – казвам. – Както постъпи с мен.

– Вече съм го направил – отвръща самонадеяно той, – поне тя засега не се е огънала. Какво има? – Трепнала съм или изражението на лицето ми се е променило. – Нали не я подозираш в малодушие? Мод? Нима мислиш, че се е размекнала или че ни мами? По тази причина ли си толкова нерешителна? – Клатя глава. – Е – продължава той, – значи имам пълно основание да се видя с нея, за да разбера как тя преценява нещата. Накарай я да дойде при мен днес или утре. Намери начин, моля те. Измисли някаква хитрост.

Слага пожълтелия си от тютюна пръст върху устата си. След малко идва Сю и спира до мен, за да си почине. Зачервила се е от тежестта на торбите. Наметалото ѝ продължава да се издува, косата ѝ продължава да се вее и аз искам повече от всичко да я дръпна към себе си, да я докосна и да ги оправя. Струва ми се, че почти съм я докоснала; в този момент обаче си давам сметка, че Ричард е с нас, и усещам острия му, изпитателен поглед. Скръствам ръце на гърдите си и се обръщам настрани.

На следващата сутрин я карам да вземе въглен от огъня, за да запали с него цигарата му; стоя, допряла чело до прозореца на будоара си, и ги наблюдавам как си шепнат. Главата ѝ е извърната от мен; когато тя си тръгва, той вдига очи към мен и улавя погледа ми в мрака, както вече беше направил веднъж. "Спомни си за нашето споразумение", сякаш повтаря. Хвърля цигарата, стъпква я със сила и изтръсква червената пръст, полепнала по обувките му.

След това започвам да усещам нарастващия натиск на нашия заговор, така както според мен хората усещат съпротивлението на спиращите машини, а вързаните животни – надигащите се тропически бури. Всяка сутрин се събуждам и си мисля: "Днес ще го направя! Днес ще освободя спирачката и ще пусна мотора да се върти, ще отвържа животното, ще разкъсам спускащите се облаци! Днес ще му позволя да осъществи намеренията си!"

Но не го правя. Щом погледна към Сю, неизменно се появява онази сянка, онази тъмнина – предполагам, че е паника, най-обикновен страх, разтърсване, хлътване, пропадане в мрачната уста на лудостта.

Лудостта, болестта на майка ми, вероятно започва да пълзи бавно в мен! Мисълта ме плаши още повече. Ден-два пия повече капки от сиропа: те ме успокояват, но в същото време ме променят. Чичо ми го забелязва.

– Ставаш несръчна – казва една сутрин той. Смачкала съм една книга. – Мислиш ли, че те карам да идваш ден след ден в библиотеката ми, за да я съсипваш?

– Не, чичо.

– Какво? Мънкаш ли ми?

– Не, сър.

Той си навлажнява устата, свива устни и ме гледа още по-изпитателно. Когато отново проговаря, гласът му звучи странно.

– На колко си години? – пита. Изненадана съм и се колебая. Той вижда това. – Не ми се прави на свенлива, мис! На колко си години? На шестнайсет? На седемнайсет? Можеш да се чудиш, колкото си искаш. Мислиш, че не забелязвам как минават годините, защото съм учен? А?

– На седемнайсет съм, чичо.

– На седемнайсет. Трудна възраст, ако се вярва на нашите книги.

– Да, сър.

– Да, Мод. Само не забравяй, че твоите занимания са свързани не с вяра, а с наука. Не забравяй също, че ти не си чак толкова голямо момиче, нито пък аз съм чак толкова престарял учен, за да не мога да накарам мисис Стайлс да дойде и да те държи, докато те бия. А? Няма да забравиш тези неща? Нали?

– Не, сър – отвръщам.

Започва да ми се струва, че трябва да помня прекалено много. Лицето и ставите ми ме болят от усилията да изглеждам и да се държа така, както се изисква от мен. Вече не бих могла да кажа със сигурност кои мои действия, кои мои чувства са истински и кои – престорени. Ричард продължава да не ме изпуска от очи. Избягвам погледа му. Той се отнася с мен безразсъдно, дразни ме, заплашва ме. Правя се, че не разбирам. Може би в крайна сметка съм слаба. Може би, както смятат двамата с чичо ми, изпитвам удоволствие да бъда измъчвана. За мен вече определено е мъчение да седя по време на уроците с него, да вечерям с него, да му чета нощем от книгите на чичо ми. Започва да се превръща в мъчение и необходимостта да прекарвам времето си със Сю. Стереотипът ни е нарушен. Прекалено силно осъзнавам, че и тя като него чака. Усещам, че ме наблюдава, че преценява поведението ми, че ми внушава да действам. И което е още по лошо, започва да ми говори в негова полза, да ми казва направо колко е умен, колко е любезен и интересен.

– Така ли смяташ, Сю? – питам я, без да свалям очи от лицето ѝ, а тя бързо извръща смутено поглед от мен, но отговаря неизменно: – Да, мис. О, да, мис. Всеки би смятал така, нали?

Тя се старае да изглеждам спретната – винаги спретната, красива и спретната; разпуска косата ми и я разресва, оправя ръбовете на роклите ми, обира мъха от тях. Мисля, че го прави, за да успокои и себе си, и мен.

– Готово – заявява, след като свърши. – Сега е по-добре.

– Има предвид, че тя е по-добре. – Сега челото ви е гладко. А колко набръчкано беше преди! Не трябва да е набръчкано.

Не трябва да е набръчкано заради мистър Ривърс: чувам неизречените думи, кръвта ми отново започва да бушува; хващам ръката ѝ и я ощипвам.

– Ох!

Не знам кой е извикал, тя или аз. Стряскам се и залитам. В този миг обаче кожата ѝ е между пръстите ми, а собствената ми плът подскача от облекчение. Треперя ужасно в продължение на близо час.

– О, господи! – казвам и си скривам лицето. – Страхувам се, че нещо става с мозъка ми! Смяташ ли, че съм луда? Смяташ ли, че съм зла, Сю?

– Зла ли? – отвръща тя, кършейки ръце. Виждам я, че си мисли: "Глупаво момиче като теб?"

Слага ме в леглото; лежи с ръка, допряна до моята, но след малко заспива и се отдръпва. Мисля си за къщата, в която лежа. Мисля си за стаята, в която е леглото ми – за ръбовете, за повърхностите ѝ. Мисля си, че няма да мога заспя, ако не ги докосна. Ставам, студено е, но аз се придвижвам тихо от едно място до друго – до лавицата на камината, до тоалетната масичка, до килима, до шкафа. После се връщам при Сю. Иска ми се да я пипна, за да се уверя, че е там. Не смея. Не мога обаче да се откъсна от нея. Вдигам ръце, приближавам се и ги държа на един инч, само на един инч над нея – над хълбоците ѝ, над гърдите ѝ, над свитата ѝ ръка, над косата ѝ върху възглавницата, над лицето ѝ, докато тя спи.

Правя това може би три поредни нощи. После се случва следното. Ричард започва да ни кара да ходим до реката. Гледа Сю да е далеч от мен, слага я да седне до обърнатата с дъното нагоре лодка, а той както винаги е плътно до мен и се преструва, че ме наблюдава, докато рисувам. Нанасям боите на едно и също място толкова много пъти, че картонът започва да се издува и да се рони под четката ми, но аз продължавам да рисувам упорито, а той от време на време се навежда към мен и шепне напрегнато:

– Да те вземат дяволите, Мод, как можеш да седиш толкова спокойно, толкова невъзмутимо? А? Чуваш ли онзи звън?

– Часовникът на Брайър удря отчетливо три пъти, покрай реката. – Мина още един час, който можехме да прекараме на свобода. А ти ни държиш тук...

– Ще се дръпнеш ли? – отвръщам. – Закриваш ми светлината.

– Ти ми закриваш светлината, Мод. Виждаш ли колко е лесно да се отстрани тази сянка. Трябва само да се направи една малка крачка. Разбираш ли? Би ли погледнала? Тя не желае да погледне. Предпочита рисунката си. Тази... Ох! Идва ми да взема клечка кибрит и да я изгоря!

Поглеждам към Сю.

– Тихо, Ричард.

Започва обаче да става горещо и най-после в един задушен и безветрен ден топлината надвива над Ричард. Той си постила палтото на земята, просва се върху него и накланя шапката си, за да му пази сянка на очите. Известно време следобедът е тих и почти приятен: чува се само квакането на жабите в тръстиките, плисъкът на водата, крясъците на птиците, шумът от преминаващите лодки. Нанасям боята върху картона още по-леко, още по-плавно и почти се унасям в сън.

В този момент Ричард започва да се смее и ръката ми подскача. Обръщам се, за да го погледна. Той си слага пръста на устата.

– Виж там – казва тихо. И сочи към Сю.

Тя продължава да седи до обърнатата с дъното нагоре лодка, но главата ѝ е паднала назад и се е опряла в изгнилото дърво, а краката ѝ са разкрачени и отпуснати. Един кичур, потъмнял на върха, там, където го е хапала, се е извил и е стигнал до ъгъла на устата ѝ. Очите ѝ са затворени, диша равномерно. Потънала е в дълбок сън. Слънчевите лъчи падат косо върху лицето ѝ и осветяват брадичката ѝ, миглите, потъмняващите лунички. Между ръба на ръкавиците и маншетите на палтото ѝ се показват две тънки ивици розовееща плът.

Поглеждам отново към Ричард, срещам очите му и отново се залавям с рисуването. Казвам тихо:

– Бузите ѝ ще изгорят. Няма ли да я събудиш?

– Да я събудя ли? – Той подсмърча. – Там, откъдето идва тя, няма кой знае колко много слънчева светлина. – Говори почти нежно, но се смее, докато изрича думите, а после добавя шепнешком: – Нито пък там, където ще отиде, мисля си. Нещастна кучка – нека да спи. Тя спи откакто я намерих и я доведох тук, без да си дава сметка.

Казва го не със задоволство, а по-скоро с интерес, породен от онова, което му е минало през ума. После се протяга, прозява се, изправя се на крака и киха. Хубавото време го притеснява. Допира кокалчетата на пръстите си до носа си и силно подсмърча.

– Извинявай – казва и си изважда носната кърпа.

Тя не се събужда, но се мръщи насън и си обръща главата на една страна. Долната ѝ устна леко увисва. Кичурът се отлепва от бузата ѝ, но продължава да е извит и заострен. Вдигнала съм четката и съм я доближила веднъж до ронещата се рисунка, а сега я държа един инч над картона и наблюдавам, докато тя спи. Не правя нищо друго. Ричард отново подсмърча и тихо проклина горещината, сезона. А после, както и преди, предполагам, се успокоява. Предполагам, че ме изучава. Предполагам, че от четката между пръстите ми капе боя

– Защото впоследствие откривам черно петно върху синята си рокля. Не я усещам обаче, че капе, и вероятно тъкмо този факт ме издава. Или изражението на лицето ми. Сю отново се мръщи. Наблюдавам я още малко. После се обръщам и виждам, че Ричард ме гледа.

– О, Мод – казва той.

Не казва нищо повече. Но по изражението му виждам колко силно я желая.

Известно време не правим нищо. После той пристъпва към мен и ме хваща за китката. Четката пада от ръката ми.

– Ела бързо – казва той. – Ела бързо, преди тя да се е събудила.

Повежда ме, препъвайки се, покрай тръстиките. Вървим по течението на реката, после следваме завоя ѝ и продължаваме покрай стената. Когато спираме, той слага ръце на раменете ми и ме хваща здраво.

– О, Мод – повтаря. – Мислех, че те измъчва съвестта или някаква друга слабост. Но това...

Извърнала съм лице от него, но го усещам, че се усмихва.

– Не се усмихвай – отвръщам, треперейки. – Не се смей.

– Да не се смея ли? Бъди благодарна, че не правя нещо по-лошо. Ти знаеш, разбира се, че знаеш! , към какви забавления се изостря апетитът на един джентълмен в подобни случаи. Слава богу, че съм по-скоро измамник, отколкото джентълмен, тъй като правилата на единия се различават от правилата на другия. Не ми пука – можеш да обичаш и да бъдеш прокълната. Не мърдай, Мод! – Опитала съм се да се освободя от ръцете му. Отначало той ме държи здраво, а после ми позволява да се отдръпна леко, но продължава да ме стиска за китката.

– Можеш да обичаш и да бъдеш прокълната – повтаря. – Но няма да ми попречиш да си взема парите, не можеш да протакаш и да правиш така, че да висим тук, да се откажем от плана си, от надеждите си, от светлото си бъдеще. Не и след като разбрах заради каква дреболия ни бавиш. А сега я събуди. Уверявам те, за мен е не по-малко уморително да се дърпаш по този начин! Нека да се събуди и да ни потърси. Нека да ни види така. Не искаш ли да се притиснеш към мен? Добре. Тогава аз ще те държа тук, за да я накарам да си помисли, че сме любовници, и да приключим с тази история. А сега стой спокойно.

Той се отдръпва от мен и изкрещява. Звукът се удря в тежкия въздух и го кара да затрепти, а после заглъхва и настъпва тишина.

– Това ще я извади от съня – казва той.

Раздвижвам си ръцете.

– Причиняваш ми болка.

– Тогава се дръж така, сякаш си моя любовница, и аз ще бъда много нежен. – Отново се усмихва. – Представи си, че тя е на моето място. Ох! – Опитала съм се да го ударя. – Искаш да ме накараш да те нараня, така ли?

Държи ме още по-здраво, като не сваля ръце от мен и притиска с лакти моите. Висок е и е силен. Пръстите му обхващат китките ми, така както навярно пръстите на един мъж  би трябвало да обхващат китките на любимата му. Известно време се мъча да се противопоставя на натиска: стоим прегърнати и се потим като борци на ринг. Предполагам обаче, че от разстояние изглежда така, сякаш се люлеем влюбено.

Размишлявам унило и скоро започвам да усещам, че се изморявам. Слънцето продължава да пече върху нас. Жабите продължават да квакат, а водата продължава да се плиска сред тръстиките. Денят обаче е прободен или разцепен: усещам как започва да се накланя и да се отпуска покрай мен на дипли, които ме задушават.

– Съжалявам – казвам със слаб глас.

– Вече няма за какво да съжаляваш.

– Просто...

– Трябва да бъдеш силна. Виждал съм, че можеш.

– Просто...

Просто какво? Как бих могла да го изрека? Просто тя сложи главата ми на гърдите си, когато се събудих объркана. Веднъж стопли крака ми с дъха си. Заглади ръбчето на зъба ми със сребърен напръстник. Донесе супа – бистра супа, вместо яйце, и се усмихна, когато ме видя, че я пия. Окото ѝ има тъмнокафява точица. Смята, че съм добра...

Ричард наблюдава лицето ми.

– Чуй ме, Мод – продължава. Притегля ме силно към себе си. Отпускам се в обятията му. – Чуй! Да беше някое друго момиче, разбирам. Да беше Агнес! А? А тя е момичето, което трябва да бъде измамено, момичето, чиято свобода трябва да бъде отнета, за да бъдем свободни ние. Тя е момичето, което лекарите ще отведат, докато ние ги наблюдаваме безмълвно. Нали не си забравила за плана ни?

Кимвам.

– Но...

– Какво?

– Започвам да се страхувам, че нямам достатъчно смелост...

– Но имаш достатъчно смелост, когато става дума за малки крадли? О, Мод! – Сега гласът му е изпълнен с презрение.

– Забрави ли защо дойде тя при теб? Мислиш ли, че тя е забравила? Смяташ ли, че представляваш нещо за нея, освен онова, към което се стреми? Прекалено дълго си живяла сред книгите на чичо си. В тях момичетата се влюбват лесно, в което е и смисълът им. Ако се влюбваха така и в реалния живот, не би съществувала причина да се пишат книги. – Оглежда ме.

– Ако тя знаеше, щеше да ти се изсмее в лицето. – Тонът му става лукав. – Щеше да се изсмее в моето, ако ѝ кажех...

– Няма да го направиш! – казвам, като вдигам глава и настръхвам. Мисълта ме ужасява. – Ако го направиш, аз ще остана завинаги в Брайър. Чичо ми ще узнае, че си ме използвал... Не ме интересува как ще се отнесе с мен.

– Няма да ѝ кажа – отвръща бавно той, – ако направиш каквото трябва, без повече да отлагаш. Няма да ѝ кажа, ако я накараш да повярва, че ме обичаш и че си съгласна да станеш моя съпруга, за да можем да осъществим бягството, както обеща.

Извръщам лицето си от неговото. Отново настъпва тишина. После измърморвам: – Добре. – Какво друго бих могла да измърморя? Той кимва и въздъхва. Все още ме държи здраво и след миг доближава устата си до ухото ми.

– Ето я, идва! – шепне. – Промъква се покрай стената. Възнамерява да ни наблюдава, без да ни притеснява. А сега нека да ѝ покажем, че си моя...

Целува ме по главата. Топлината и натискът на тялото му, горещият и задушен ден и собственото ми объркване ме карат да отстъпя, без да се съпротивлявам. Той ме хваща за китката и ми вдига ръката. Целува ръкава ми. Когато усещам устата му върху китката си, трепвам. – Хайде стига – казва.

– Бъди за миг добра. Извини ме за бакенбардите. Представи си, че устата не е моята, а нейната. – Думите мокрят плътта ми. Той ми смъква леко ръкавицата, разтваря устни, докосва дланта ми с върха на езика си. Треперя от слабост, от страх и от отвращение, от неудобство, защото знам, че Сю стои и гледа доволно, мислейки си, че съм негова.

Защото той ме е показал на самата мен. Води ме към нея, вървим към къщата, тя взема наметалото ми, взема обувките ми, а бузите ѝ са розови; мръщи се пред огледалото, прокарва леко ръка по лицето си... Прави тези неща, а аз ги виждам и сърцето ми подскача – усещам онова потъване, пропадане, в което има толкова много паника, толкова много тъмнина, че го възприемам като страх или като лудост. Наблюдавам я как се обръща и се протяга, как крачи безцелно из стаята, виждам я как прави всички небрежни и естествени жестове, които съм попивала с очи толкова ненаситно, толкова дълго време. Дали това е желание? Странно е, че тъкмо аз не знам! Мислила съм си, че желанието е нещо по-слабо, по-естествено; представяла съм си, че е свързано с отделни органи, така както вкусът е свързан с устата, а зрението – с очите. Чувството ме преследва и се просмуква в мен като болест. Покрива ме като кожа.

Мисля си, че тя сигурно го забелязва. Сега, след като той го е назовал, ми се струва, че то ме оцветява или ме обозначава по някакъв начин, мисля си, че ме обозначава в червено, така както боята обозначава горещите червени точки, устните и дълбоките рани, босите, ожулени от ударите на камшика крака в картините на чичо ми. Тази нощ ме е страх да се съблека пред нея. Страх ме е да легна до нея. Страх ме е да заспя. Страх ме е, че ще я сънувам. Страх ме е, че докато я сънувам, ще се обърна и ще я докосна...

Но в края на краищата, ако тя усети промяната в мен, ще си помисли, че е заради Ричард. Ако усети, че треперя, че сърцето ми бие силно, ще си помисли, че треперя заради него. Тя чака, продължава да чака. На следващия ден я водя на гроба на майка си. Седя и се взирам в камъка, който съм поддържала толкова чист, без нито едно петънце. Иска ми се да го натроша с чук. Иска ми се, както ми се е искало толкова много пъти, майка ми да е жива, за да мога отново да я убия. Питам Сю:

– Знаеш ли как е умряла? Раждането ми я е убило! – Едва прикривам ликуващата нотка в гласа си.

Тя не я забелязва. Гледа ме, а аз се разплаквам и ако въобще е възможно да каже нещо, с което да ме утеши, това, което казва, е:

– Мистър Ривърс?

Извръщам от нея изпълнените си с омраза очи. Тя се приближава до мен и ме повежда към вратата на параклиса – вероятно за да насочи мислите ми към женитбата. Вратата е заключена и няма как да влезем вътре. Тя ме чака да проговоря.

Най-после изричам смирено:

– Мистър Ривърс ми предложи да се омъжа за него, Сю.

Тя казва, че се радва да го чуе. А после, когато отново се разплаквам – с лъжливи сълзи, които отмиват истинските, когато се задушавам, кърша ръце и извиквам: – Ох! Какво да правя? – ме докосва, гледа ме в очите и отвръща: – Той ви обича.

– Наистина ли смяташ, че ме обича?

Отвръща, че е сигурна. Не трепва. Казва:

– Трябва да следвате сърцето си.

– Не съм убедена. Само ако бях убедена!

– Но пък да сте го обичали и после да го загубите! Усещам прекалено осезателно, че тя ме гледа изпитателно, и извръщам очи. Говори ми за пулсираща кръв, за вълнуващи гласове, за мечти. Усещам целувката му като изгаряне върху дланта си и тя изведнъж разбира, че не го обичам, че съм започнала да се страхувам от него и да го мразя.

Пребледнява.

– Какво ще правите? – прошепва.

– Какво мога да направя? – отвръщам. – Нима имам избор?

Тя не ми отговаря. Само се завърта с гръб към мен, за да погледне за миг към залостената врата на параклиса. Взирам се в белотата на бузите ѝ, в челюстите ѝ, в следата, която иглата е оставила във възглавничката на ухото ѝ. Когато тя се обръща отново към мен, лицето ѝ е променено.

– Омъжете се за него – казва. – Той ви обича. Омъжете се за него и правете всичко, което той иска от вас.

Дошла е в Брайър, за да ме унищожи – за да ме измами и да ме опропасти. "Погледни я, казвам си, виж колко е слаба, колко е безцветна и незначителна! Крадла, малка крадла!" Мисля си, че ще сподавя желанието, както съм сподавяла тъгата и яростта. "Нима няма да успея, нима ще се проваля и ще остана в миналото си, нима ще ми бъде отнето бъдещето – от нея?" Мисля си: "Няма да го позволя". Денят на бягството наближава. "Няма да го позволя." Месецът става по-горещ, нощите – по-задушни. "Няма да го позволя, няма да го позволя."

– Ти си жестока – казва Ричард. – Не смятам, че ме обичаш така, както би трябвало. Предполагам... – поглежда към Сю, – предполагам, че има някой друг, когото обичаш...

Понякога го виждам, че я гледа, и си мисля, че ѝ е казал. Понякога тя ме гледа много странно, а когато ме докосват, ръцете ѝ изглеждат толкова сковани, толкова нервни и неопитни, че си мисля, че знае. От време на време съм принудена да ги оставям сами в собствената си стая; възможно е тогава той да ѝ каже.

"Как ти се струва, Съки, а? Тя те обича!"

"Обича ли ме? Както господарката обича прислужницата си?

"Навярно както някои господарки обичат прислужниците си. Нима не използва разни хитрости, за да те държи близо до себе си?" Дали съм го правила? "Нима не се преструва, че сънува кошмари?" Така ли съм правила? "Карала ли те е да я целуваш? Внимавай, Съки, да не се опита и тя да те целуне..." Дали би се засмяла, както той предполагаше? Дали би се разтреперила? Струва ми се, че вече лежи по-предпазливо до мен, със свити крака и ръце. Струва ми се, че често е нащрек, че ме наблюдава внимателно. Но колкото повече си мисля за тези неща, толкова повече я искам, толкова повече желанието ми нараства и ме завладява. Съживила съм се и съм станала ужасно чувствителна или нещата около мен са се съживили, цветовете им вече са по-ярки, а повърхностите им – по-груби. Потрепвам от падащите сенки. Сякаш виждам фигури, които се изправят от избелелите шарки на прашните килими и завеси или пълзят влажни и матови по таваните и стените.

Даже книгите на чичо ми вече не са същите, което е още по-лошо, най-лошо от всичко. Мислила съм си, че са мъртви. Сега думите подобно на фигурите върху стените се открояват, изпълват се със смисъл. Започвам да се обърквам и да заеквам. Губя почва под краката си. Чичо ми крещи, взема от писалището си месинговото преспапие и го запраща към мен, което ме принуждава да се стегна, за известно време. Една нощ обаче той ме кара да му чета от някаква книга... Ричард ме наблюдава, покрил с ръка устата си, а върху лицето му се появява учудване. Защото в книгата са описани средствата, които една жена може да използва, за да достави удоволствие на друга жена, когато тя има нужда от мъж.

"И тя допря устните и езика си, навлезе в нея..."

– Харесва ли ти, Ричард? – пита чичо ми.

– Да, сър, признавам, че ми харесва.

– Е, на много мъже им харесва; аз обаче се боя, че това въобще не ми е по вкуса. И все пак се радвам, че проявявате интерес. Аз естествено разглеждам тази тема подробно в своя "Показалец". Продължавай да четеш, Мод. Продължавай.

Продължавам да чета. Против волята си и въпреки мрачния, издевателстващ поглед на Ричард усещам как баналните думи ме възбуждат. Изчервявам се и се засрамвам. Засрамвам се от мисълта, че онова, което съм смятала за тайната книга на сърцето си, може да бъде стъпкано от подобна отвратителна история, че може да намери място в колекцията на чичо ми. Всяка вечер излизам от гостната и се качвам на горния етаж – вървя бавно, като потропвам с пръстите на обутите си с пантофи крака по всяко стъпало. Ако спазвам ритъма, ще бъда в безопасност. После стоя права в мрака. Когато Сю идва, за да ме съблече, си налагам да изтърпя хладнокръвно докосването и, както според мен восъчният манекен би изтърпял бързото, безразлично докосване на шивача.

И все пак даже восъчните крайници биха отстъпили пред топлината на ръцете, които ги повдигат и наместват. И през една нощ аз най-накрая отстъпвам пред нейните.

Започнала съм да сънувам сънища, които не могат да бъдат описани с думи, и да се събуждам, объркана от копнеж и страх. Понякога тя се размърдва в леглото. Понякога – не. Ако се събуди, ми казва: "Хайде, заспивайте". Понякога заспивам отново. Понякога – не. Понякога ставам и се разхождам из стаята, понякога пия от сиропа. Тази нощ изпивам няколко капки и лягам до нея, но ме обзема не сънливост, а още по-силен смут. Мисля си за книгите, които напоследък чета на Ричард и на чичо си: те се връщат при мен на фрази, на части: "тя притисна устните и езика си... хвана ръката ми... бедро, устна и език... напъха го почти насила... хвана гърдите ми... отвори широко устните на малката ми... устните на нейната малка..."

Не мога да ги заглуша. Почти ги виждам, мрачните им очертания изскачат от бледите страници, за да се съберат, да се скупчат и да се съединят. Покривам си лицето с ръце. Нямам представа от колко време лежа така. Сигурно обаче издавам някакъв звук или правя някакво движение, понеже когато отдръпвам ръце, тя е будна и ме наблюдава. Знам, че ме наблюдава, въпреки че леглото е много тъмно.

– Заспивайте – казва. Гласът ѝ е хрипкав.

Усещам си краката, които са съвсем голи, в нощницата. Усещам точката, в която се събират. Усещам думите, които продължават да се скупчват. Топлината на крайниците ѝ приижда полека към мен през влакната на леглото.

Отвръщам:

– Страх ме е...

Тогава дишането ѝ се променя. Гласът ѝ става по-ясен, по-мил. Прозява се.

– Какво има? – пита. Търка си очите. Отмята назад косата от челото си. Да беше някое друго момиче! Да беше Агнес! Да беше момиче от някоя книга!

"В тях момичетата се влюбват лесно, в което е смисълът им."

"Бедро, устна и език..."

– Мислиш ли, че съм добра? – питам.

– Добра ли, мис?

Мисли, че съм добра. Преди това ми изглеждаше като спасение. Сега обаче ми изглежда като капан. Казвам:

– Иска ми се... иска ми се да знам...

– Да знаете какво, мис?

Да знам... да знам как да те спася. Как да спася себе си. В стаята е тъмно като в рог. "Бедро, устна..."

"В тях момичетата се влюбват лесно."

– Иска ми се да знам – продължавам – какво трябва да прави една съпруга в първата брачна нощ...

В началото е лесно. В края на краищата така става в книгите на чичо ми: две момичета, едното е опитно, а другото – не...

– Той ще иска – отвръща тя – да ви целуне. Ще иска да ви прегърне. – Лесно е. Аз изричам репликата си и тя, с малко подсказване – изрича своята. Думите се връщат обратно на местата си върху страниците. Лесно е, лесно е...

После тя се надвесва над мен и приближава устата си до моята.

Усещала съм натиска на неподвижните, сухи мъжки устни върху ръката си през ръкавицата, върху бузата си. Търпяла съм мокрите, изпълнени с намек целувки на Ричард върху дланта си. Нейните устни са студени, гладки, влажни, не прилягат добре на моите, а после стават по-топли и още по-влажни. Косата ѝ пада върху лицето ми. Не мога да я видя, само мога да я почувствам, да усетя вкуса ѝ. Има вкус на сън, леко спарен. Прекалено спарен. Разтварям устни, за да вдишам, за да преглътна или за да се отдръпна, но докато вдишвам, преглъщам или се отдръпвам, сякаш я всмуквам в устата си. Нейните устни също се разтварят. Езикът ѝ се показва между тях и докосва моя.

Трепвам или се разлюлявам. Защото като че ли съм попаднала на нещо сурово, на отворена рана, на нерв. Тя усеща, че подскачам, и се отдръпва, но бавно, бавно и неохотно, сякаш влажните ни устни са залепнали и се късат, докато се разделят. Стои надвесена над мен. Усещам, че едно сърце бие бързо, и си мисля, че е моето. Нейното е. Диша учестено. Започнала е съвсем леко да трепери.

После долавям вълнението ѝ, удивлението ѝ.

– Усещате ли го? – пита. Гласът ѝ звучи странно в пълния мрак. – Усещате ли го?

Усещам го. Усещам го като падане, като капене, като прецеждане, като пясък, който се изсипва от стъклено кълбо. После се размърдвам и не съм суха като пясък. Мокра съм. Стичам се като вода, като мастило.

Започвам и аз като нея да треперя.

– Не се страхувайте – казва тя. Гласът ѝ пресеква. Отново се размърдвам, тя също се размърдва и се приближава към мен, а плътта ми подскача към нейната. Тя трепери още по-силно. Трепери от близостта с мен! Продължава: – Мислете си за мистър Ривърс. – Мисля си за Ричард и я гледам. Тя повтаря: – Не се страхувайте. – Но тя е тази, която изглежда уплашена. Гласът и все още пресеква. Целува ме отново. После вдига ръка и аз усещам потрепването на върховете на пръстите ѝ върху лицето си.

– Виждате ли? – пита. – Лесно е, лесно е. Мислете си за него. Той ще иска... Той ще иска да ви докосва.

– Да ме докосва ли?

– Само да ви докосва – отвръща тя. Потрепващата ѝ ръка се спуска надолу. – Само да ви докосва. Ето така. Ето така.

Когато вдига нощницата ми и плъзва ръка между краката ми, и двете притихваме. Ръката ѝ отново започва да се движи, а пръстите ѝ вече не потрепват: овлажнили са се и се плъзгат, а докато се плъзгат подобно на устните ѝ върху моите, стават по-бързи и ме придърпват, изтеглят ме от мрака, от естествената ми форма. Преди си мислех, че изпитвам копнеж към нея. Сега копнежът е толкова силен, толкова остър, че започвам да се страхувам, че никога няма да бъде задоволен. Мисля си, че ще расте, ще расте и ще ме накара да полудея или ще ме убие. Ръцете ѝ продължават да се движат бавно. Шепне:

– Колко сте мека! Колко сте топла! Искам... – Ръката ѝ се движи още по-бавно. Започва да натиска. Затаявам дъх. Това я кара да се разколебае, а после да натисне още по-силно. Най-накрая натиска толкова силно, че аз усещам как плътта ми се огъва, усещам я в себе си. Мисля, че надавам вик. Тя вече не се колебае, а се приближава до мен и бедрата ѝ обхващат моите, а после отново натиска. Толкова е крехка! Но бедрата ѝ са силни, ръката ѝ е груба; навежда се, изтласква се, движи хълбоците и ръката си, сякаш следва някакъв ритъм, някакво ускоряващо се темпо. Пресяга се. Стига толкова далече, че улавя живота ми, улавя треперещото ми сърце: започва да ми се струва, че не съществувам никъде другаде, освен в точките, в които моята плът е захваната за нейната. А после:

– О, ето, стана! – казва. – Просто стана! О, най-после стана! – Аз се разчупвам, разтрошавам се, избухвам от ръката ѝ. Тя се разплаква. Сълзите ѝ капят върху лицето ми. Тя доближава уста до тях. – Перла – изрича. Гласът ѝ пресеква. – Перла.

Нямам представа от колко време лежим така. Тя се отпуска до мен с лице, допряно до косата ми. Бавно отдръпва пръсти. Бедрото ми е мокро там, където се е облягала и се е движила върху мен. Пухът на матрака е хлътнал под нас, леглото е тясно, високо и горещо. Тя отмята одеялото. Все още е нощ, стаята все още е тъмна. Все още дишаме учестено, сърцата ни бият все по-силно, все по-силно и по-шумно, струва ми се, в сгъстяващата се тишина те, както и леглото, и стаята, и къщата!, сякаш са ехо на гласовете ни, на шепота ни, на виковете ни.

Не мога да я видя. След миг обаче тя намира ръката ми и я хваща, стиска я силно, а после я доближава до устата си, целува пръстите ми, слага дланта ми под бузата си. Усещам тежестта и формата на костите на лицето ѝ. Усещам, че примигва. Мълчи. Затваря очи. Лицето ѝ помръква. Потреперва. Топлината се излъчва като парфюм от нея. Пресягам се, дърпам отново одеялото нагоре и я завивам нежно.

"Всичко, казвам си, всичко се промени." Преди смятах, че съм мъртва. Сега тя докосна душата ми, живеца ми, върна ми плътта и ме разтвори. "Всичко се промени." Все още я усещам в себе си. Усещам как се движи върху бедрото ми. Представям си как се събужда и среща погледа ми. Мисля си: "Ще ѝ кажа, после. Ще ѝ кажа: Имах намерение да те измамя. Вече не мога да го направя. Планът е на Ричард. Може да стане наш". Може да стане наш, мисля си, или можем да се откажем изцяло от него. Трябва само да избягам от Брайър: тя може да ми помогне да го направя, тя е крадла и е по-умна от мен. Може двете да се доберем тайно до Лондон, да намерим пари...

И така, аз обмислям плана, докато тя спи с лице върху ръката ми. Сърцето ми отново бие силно. Сякаш съм изпълнена с цвят или със светлина, с усещане за живота, който двете ще споделим. После и аз заспивам. И докато спя, предполагам, се отмествам от нея или тя се отмества от мен, а после, сигурно се събужда с настъпващия ден и става, защото когато отварям очи, нея я няма, а леглото е студено. Чувам я в нейната стая как разплисква вода. Повдигам се от възглавницата, а нощницата ми зее на гърдите: развързала е панделките в тъмното. Раздвижвам си краката. Мокра съм, все още съм мокра, там, където ръката ѝ се е плъзгала по мен и ме е натискала.

"Перла", каза.

После тя влиза и среща погледа ми, а сърцето ми подскача. Извръща очи. В началото си мисля, че ѝ е трудно. Мисля си, че се стеснява. Крачи безшумно из стаята, изважда фусти и рокля. Стоя права, за да може да ме измие и да ме облече. "Ето сега ще започне да говори", мисля си. Тя обаче мълчи. А когато вижда червеното петно върху гърдите ми, следата, останала от устата ѝ, влагата между краката ми, сякаш се разтреперва. Чак тогава ме обзема страх. Тя ме вика да се приближа до огледалото. Наблюдавам лицето ѝ. Отражението ѝ изглежда странно – изкривено е и като че ли не е същото. Слага фуркетите в косата ми, но през цялото време гледа към несигурните си ръце. Мисля си: "Срамува се".

Тогава проговарям аз.

– Спала съм много дълбоко – казвам съвсем тихо. – Нали?

Клепачите ѝ трепкат.

– Да – отвръща. – Никакви сънища.

– Никакви сънища – повтарям – освен един. Но беше хубав. Мисля, че ти присъстваше в него, Сю...

Тя се изчервява, а аз наблюдавам пълзящата по бузите ѝ руменина, усещам отново натиска на устата ѝ върху своята, привличането на нашите бурни, неопитни целувки, тласъците на ръката ѝ. Възнамерявах да я измамя. Вече не мога да го направя. "Не съм такава, за каквато ме мислиш, ще кажа. Мислиш, че съм добра. Не съм. С теб обаче бих могла да се опитам да бъда добра. Планът беше негов. Би могъл да стане наш."

– В съня ви ли? – пита най-после тя и се отдръпва от мен. – Не вярвам, мис. Не и аз. По-скоро бих казала, че е бил мистър Ривърс. Вижте! Той е там. Почти си е изпушил цигарата. Ще го изпуснете... – Запъва се, а после продължава: – Ще го изпуснете, ако не побързате.

Седя зашеметена за миг, сякаш ме е ударила с ръка, а после се изправям и тръгвам вяло към прозореца; наблюдавам Ривърс, който се разхожда, пуши цигара, отмята косата, паднала върху челото му. Оставам до стъклото, дълго след като той си е тръгнал от поляната и е отишъл при чичо ми. Ако денят беше достатъчно мрачен, щях да видя лицето си; въпреки всичко обаче успявам да го видя: хлътналите бузи, прекалено пълните, прекалено розови устни... по-пълни и по-розови от всякога от натиска на устата на Сю. Спомням си думите на чичо си: "Докоснал съм устните ти с отрова, Мод" които накараха Барбара да се отдръпне уплашено. Спомням си мисис Стайлс, която търкаше с лавандуловия сапун езика ми, а после дълго си бърса ръцете в престилката.

Всичко се промени. Нищо не се е променило, абсолютно нищо. Тя ми върна плътта, но плътта ще се затвори, ще заздравее, по нея ще останат белези и тя ще закоравее. Чувам я как влиза в гостната ми, наблюдавам я как сяда и скрива лицето си. Чакам, но тя не поглежда към мен, – мисля си, че никога повече няма да ме погледне открито. Възнамерявах да я спася. Сега виждам много ясно какво ще се случи, ако го направя, ако се оттегля от плана на Ричард. Той ще си замине от Брайър с нея. Защо тя трябва да продължава да живее тук? Тя ще си тръгне, а аз ще остана с чичо си, с книгите, с мисис Стайлс и с някое ново момиче, на което лесно му посинява кожата... Мисля си за живота си, за часовете, минутите, дните, от които той е бил съставен досега, за часовете, минутите и дните, които се откриват пред мен и трябва да бъдат изживени. Мисля си какви ли ще бъдат те без Ричард, без пари, без Лондон, без свобода. Без Сю.

И така, както виждате, любовта – не презрението, не злобата, а любовта ме кара да постъпя зле с нея в крайна сметка.

11

Тръгваме, точно според плана, последния ден на април. Престоят на Ричард свършва. Гравюрите на чичо ми са подредени в албуми и подвързани: той ме води да ги видя, за да ми достави удоволствие.

– Изящни творби – заявява. – Нали така, Мод? А?

– Да, сър.

– Гледаш ли?

– Да, чичо.

– Добре. Изящни творби. Смятам да поканя Хотри и Хъс. Например следващата седмица. Какво ще кажеш? Да отпразнуваме ли събитието?

Мълча. Мисля си за столовата, за гостната и за себе си на някое друго, неясно място, далеч оттук. Той се обръща към Ричард.

– Ривърс – казва, – бихте ли искали да дойдете като гост, с Хотри?

Ричард се покланя и изглежда така, сякаш съжалява.

– Опасявам се, сър, че ще имам друг ангажимент.

– Жалко. Чу ли, Мод? Много жалко...

Отключва вратата. Мистър Уей и Чарлс вървят по открития коридор с чантите на Ричард. Чарлс си бърше с ръкав очите.

– Хайде, махай се! – изкрещява свирепо мистър Уей и рита с крак. Чарлс вдига глава, вижда, че излизаме от стаята на чичо ми, навярно вижда и чичо ми, разтреперва се, като че ли внезапно е получил гърч, и хуква. Чичо ми също се разтреперва.

– Виждате ли, Ривърс, на какви мъчения съм подложен? Мистър Уей, надявам се, че ще хванете момчето и ще го набиете!

– Да, сър – отвръща мистър Уей.

Ричард ме поглежда и се усмихва. Аз не отвръщам на усмивката му. А когато на стълбите ми хваща ръката, пръстите ми са съвсем безжизнени в неговите.

– Довиждане – казва. Не му отговарям. Той се обръща към чичо ми: – Мистър Лили. Сбогом, сър!

– Красив мъж – отбелязва чичо ми, когато двуколката изчезва от погледите ни. – А, Мод? Защо мълчиш? Не ти ли се иска да се върнем към самотните си занимания?

Влизаме обратно в къщата. Мистър Уей затваря издутата врата и вестибюлът става тъмен. Изкачвам стълбите редом до чичо си както някога, когато бях дете, ги изкачвах с мисис Стайлс. Колко пъти съм го правила оттогава? Колко пъти петата ми се е закачала на това или на онова място? Колко чифта пантофи, колко тесни рокли, колко ръкавици са ми умалели? Колко сладострастни думи съм прочела на господата наум и колко на глас?

Стълбите, пантофите, ръкавиците, думите, господата – всички остават тук, макар че аз бягам. А дали тези неща ще останат с мен? Отново си мисля за къщата на чичо ми: за столовата и за гостната, за библиотеката. Мисля си за малкия полумесец, който веднъж издълбах в боята, покриваща стъклата на прозорците на библиотеката. Опитвам се да си го представя, без да гледам. Спомням си, че веднъж се събудих и наблюдавах как стаята ми сякаш изплува от тъмнината и аз си помислих: "Никога няма да успея да избягам!". Сега вече знам, че ще успея. Но си мисля също, че Брайър ще ме преследва.

Или аз ще го преследвам, водейки някакъв мрачен и половинчат живот отвъд стените му. Мисля си за призрака, в който ще се превърна – спретнат, безличен призрак, който ще се разхожда вечно с меките си подметки в една грохнала къща, следвайки шарките на старите килими.

Всъщност може би вече съм се превърнала в призрак. Защото ходя при Сю, тя ми показва роклите и бельото, които смята, че трябва да вземем със себе си, бижутата, които възнамерява да излъска, чантите, които ще напълни, без да среща очите ми, а аз наблюдавам и мълча. По-скоро обръщам внимание на ръцете ѝ, отколкото на предметите, които хваща с тях, усещам дъха ѝ, виждам движението на устните ѝ, но думите ѝ ми се изплъзват от паметта в момента, в който ги изрече. Най-накрая вече няма какво да ми показва. Трябва просто да чакаме. Обядваме. Ходим до гроба на майка ми. Аз се взирам в камъка, без да чувствам нищо. Денят е мек и влажен: обувките ни, докато вървим, карат росата да отскача от никнещата по земята зеленина и по роклите ни остават кални следи.

Отстъпила съм пред плана на Ричард, така както навремето отстъпих пред чичо си. Планът и бягството сякаш вече се ръководят не толкова от моите желания, колкото от желанията на Ричард. Аз съм изпразнена от желания. Седя по време на вечерята, храня се, чета; връщам се при Сю и ѝ позволявам да ме облече по свой вкус; вземам виното, което тя ми предлага, стоя до прозореца с нея. Тя пристъпва неспокойно от крак на крак.

– Погледнете колко е ясна луната! – казва тихо. – Погледнете сенките по тревата. Колко е часът? Още няма единайсет? Като си помисля за мистър Ривърс, който вече се носи с лодката по реката...

Има само още едно нещо, което възнамерявам да направя, преди да тръгна: да извърша една постъпка, една ужасна постъпка, чието видение се е изправяло пред мен, за да ме направлява и да ме утешава през всички онези моменти на преглътната ярост, на мрачен, неспокоен сън в моя живот в Брайър; и сега, когато наближава часът на нашето бягство, когато къщата утихва и се успокоява, без да подозира нищо, аз пристъпвам към действие. Сю ме оставя, за да прегледа чантите. Чувам я как разкопчава катарамите. Точно това чакам.

Измъквам се безшумно от стаята. Мога да се ориентирам, не ми е нужда лампа, а тъмната ми рокля ме прикрива. Приближавам се до подножието на стълбището, минавам бързо по накъсаните килими от лунна светлина, която пада през прозорците върху пода. После спирам и се ослушвам. Тишина. Продължавам по коридора, който е срещу мен, следвайки пътя, който е същият като пътя, тръгващ от стаите ми, но в обратната посока. При първата врата отново спирам и се ослушвам, за да се уверя, че зад нея няма никакво движение.

Вратата води към стаите на чичо ми. Никога не съм влизала в тях, досега. Но както съм предполагала, дръжката и пантите са смазани и вратата се отваря безшумно. Постелката върху пода е плътна и превръща стъпките ми в шепот.

Гостната му е още по-тъмна и изглежда по-малка от моята: по стените има тапети и шкафове с книги. Не поглеждам към тях. Отправям се към спалнята му, долепвам ухо до дървото, хващам дръжката и я завъртам. Един инч, два инча, три. Затаявам дъх с ръка върху сърцето си. Никакъв звук. Отварям още малко вратата, спирам и отново се ослушвам. Ако той се раздвижи, ще се обърна и ще изляза. Дали не помръдна? За миг не долавям нищо. Продължавам да чакам неуверено. После чувам тихото, равно стържене на дъха му.

Спуснал е завесите на леглото си, но и той като мен има лампа, която е сложена на една маса: това ми се струва странно, защото никога не съм предполагала, че тъмнината го прави неспокоен. Неясната светлина обаче ми помага. Без да сменям мястото си, така както съм застанала до вратата, се оглеждам и най-после виждам двете неща, които съм дошла да взема. На тоалетната масичка до каната с вода е часовникът му с верижката, за която е завързан ключът от библиотеката с обшитата с избеляло кадифе дръжка, а до него – бръсначът му.

Приближавам се бързо и ги вземам внимателно; верижката тихо се размотава, усещам я как се плъзга по ръкавицата ми. Ами ако падне! Но не пада. Ключът се люлее като махало. Бръсначът е по-тежък, отколкото съм очаквала, острието е свободно, не е закопчано, а е сгънато под ъгъл и ръбът му се вижда. Изправям го още малко и го обръщам към светлината: трябва да е наточено, заради онова, за което ми е нужно. Мисля, че е достатъчно остро. Вдигам глава. В огледалото над лавицата на камината на фона на сенките в стаята виждам себе си, виждам ръцете си – в едната държа ключ, а в другата острие. Бих могла да мина за момиче от някаква алегория. "Излъгано доверие" .

Зад мен завесите на леглото на чичо ми не се доближават напълно една до друга. В пространството между тях сноп светлина, толкова слаб, че по-скоро прилича на избледняваща тъмнина, отколкото на светлина, води до лицето на чичо ми. Никога не съм го виждала заспал. Тялото му изглежда малко, като на дете. Одеялото стига до брадата му, опънато е гладко и го покрива плътно. Дъхът му излиза през устните с пухтене. Сънува – сънища, изписани може би с черни букви или с шрифт пика в подвързии от марокен или телешки бокс. Брои гръбчета. Очилата му лежат прилежно, сякаш със скръстени ръце, на масичката до главата му. Под миглите на едното му око, покрито с мек клепач, се очертава лъскава влажна линия. Бръсначът се затопля в ръката ми...

Но не става дума за това. Все още не. Стоя и в продължение на близо минута го наблюдавам как спи, а после тръгвам. Излизам така, както съм влязла – внимателно, безшумно. Стигам до стълбището, а оттам – до библиотеката, и след като съм влязла вътре, заключвам вратата зад гърба си и запалвам една лампа. Сега сърцето ми бие най-силно. Гади ми се от страх в предчувствие на онова, което ще последва. Времето обаче лети и аз не мога да чакам. Пресичам стаята до лавиците на чичо ми и отварям стъклената витрина, в която са шкафовете. Започвам със "Завесата се вдига" първата книга, която той ми даде: изваждам я, отварям я и я слагам на писалището му. После вдигам бръснача, стисвам го здраво и го отварям изцяло. Острието запъва, но най-после отскача до последния инч. То е създадено, за да реже, в крайна сметка.

И все пак е трудно, ужасно трудно и аз едва ли мога да го направя – да доближа за първи път метала до чистата и гола хартия. Почти съм уплашена да не би книгата да изпищи и да ме издаде. Тя обаче не изпищява. По-скоро въздиша, сякаш от копнеж да бъде разкъсана; след като чувам звука, режа по-бързо и по-точно.

Когато се връщам при Сю, тя стои до прозореца и кърши ръце. Часовникът е ударил дванайсет часа. Помислила си е, че съм се загубила. Облекчението ѝ обаче е прекалено силно, за да ми се скара.

– Ето наметалото ви – казва. – Закопчайте го, бързо. Вземете си чантата. Не тази, тя е много тежка за вас. А сега трябва да тръгваме. – Смята, че съм нервна. Слага пръст на устата ми и добавя: – Спокойно. – После ме хваща за ръка и ме превежда през къщата.

Придвижва се тихо като крадец. Посочва ми къде да стъпвам. Не знае, че преди малко съм стояла лека като сянка и съм наблюдавала чичо си как спи. После обаче тръгваме по пътя, който използва прислугата; голите коридори и стълби са ми непознати, цялата тази част на къщата ми е непозната. Тя държи ръката си в моята, докато стигаме до вратата за мазетата. После оставя чантата си на земята, за да може да смаже ключа и бравата. Улавя погледа ми и ми намига като момче. Усещам болки в гърдите.

После вратата се отваря и тя ме повежда в нощта; паркът е променен, къщата изглежда странно, защото, разбира се, никога не съм я виждала в този час на денонощието, а само съм стояла до прозореца и съм гледала навън. Ако сега стоях там, дали щях да се видя как тичам, а Сю ме дърпа за ръката? Дали щях да изглеждам плоска и безцветна като поляната, дърветата, камъните и пънчетата на бръшляна? За миг се колебая, обръщам се и поглеждам към стъклото – напълно съм сигурна, че ако изчакам, ще видя лицето си. После поглеждам към другите прозорци. Никой ли няма да се събуди, да дойде и да ме извика да се върна?

Никой не се събужда, никой не ме вика. Тя отново ме дръпва за ръката и аз се обръщам и тръгвам след нея. Имам ключ за портата в стената: след като преминаваме през нея, отново я заключвам и пускам ключа на земята сред тръстиките. Небето е ясно. Стоим в сянката и мълчим – две Тисби, чакащи Приам[28]. Луната оцветява реката наполовина в сребърно, наполовина в катраненочерно.

Той е в черната ѝ част. Лодката, която е с издължен корпус от тъмно дърво и издигнат нагоре нос, се носи по реката. Тайнствената лодка от сънищата ми. Наблюдавам я как се приближава, усещам как ръката на Сю се завърта в моята, после пристъпвам, хващам въжето, което той хвърля, и покорно му позволявам да ме заведе до седалката. Тя се качва след мен, залитайки, загубила напълно равновесие. Той държи лодката неподвижна с едно-единствено гребло, опряно в брега, и след като тя сяда, завиваме обратно и течението ни поема.

Никой не говори. Никой не се движи, с изключение на Ричард, който гребе. Плъзгаме се леко в мълчание, всеки към своето мрачно чистилище.

Какво следва оттук нататък? Осъзнавам, че пътуването по реката минава гладко, че бих искала да остана в лодката, но трябва да сляза и да се кача на кон. По всяко друго време щях да се страхувам от коня; сега обаче седя безжизнено и се оставям да ме носи, мислейки си, че бих се оставила да ме хвърли, ако реши да го направи. Спомням си каменната църква, стръкчетата лунария, белите си ръкавици, оголената си ръка, която преминава от едни пръсти в други, а после е ожулена от нахлузването на пръстена. Карат ме да кажа някакви думи, които вече съм забравила. Спомням си свещеника, който беше облечен с бяла мантия, цялата на сиви петна. Лицето му е избягало от паметта ми. Усещам, че Ричард ме целува. Спомням си някаква книга, писалката, с която си написах името. Не си спомням пътя на връщане от църквата; онова, което си спомням, е някаква стая, Сю, която ми разхлабва роклята, грубата възглавница под бузата си, одеялото, което е още по-грубо, и плача, който последва. Ръката ми е гола и пръстенът още е на нея. Пръстите на Сю се изплъзват от моите.

– Сега трябва да сте различна отпреди – изрича тя, а аз извръщам лице.

Когато отново поглеждам, тя е излязла от стаята. На нейно място е влязъл Ричард. Той остава за миг до вратата, вперил очи в моите, а после изпуска въздуха си и закрива уста с опакото на ръката си, за да задуши смеха.

– О, Мод – казва тихо и клати глава. Избърсва си брадата и устните. – Първата ни брачна нощ – добавя и отново се засмива.

Гледам го, без да му отговарям; одеялата покриват гърдите ми. Вече съм дошла на себе си. Напълно съм будна. Когато той замълчава, чувам къщата зад него: стъпалата се отпускат, освободени от натиска на стъпките му. В пространството над гредите на покрива се движи мишка или птичка. Звуците не са тези, които би трябвало да чувам. Мисълта сигурно е изписана върху лицето ми.

– На теб ти е странно тук – казва той, докато се приближава към мен. – Не обръщай внимание. Скоро ще бъдеш в Лондон. Там има повече живот. Мисли си за него. – Мълча. – Ще кажеш ли нещо? А, Мод? Хайде, недей да се държиш като дете с мен, не сега. Това е нашата първа брачна нощ, Мод! – Изправил се е до мен. Вдига ръка, хваща таблата на леглото над възглавницата ми и я клати силно, докато най-накрая краката на леглото започват да се накланят и да стържат по пода.

Затварям очи. Люлеенето продължава още миг, а после леглото застава неподвижно. Той обаче не си сваля ръката и аз усещам, че ме наблюдава. Усещам тялото му, сякаш виждам тъмния му силует даже през спуснатите си клепачи. Долавям промяната в него. Мишката, или птичката, все още се движи над тавана на стаята; предполагам, че той навежда назад глава, за да проследи звука. После къщата утихва, а той отново започва да ме изучава.

Усещам дъха му върху бузата си. Духнал е в лицето ми. Отварям очи.

– Ей – тихо казва той. – Погледът му е странен. – Само не ми казвай, че те е страх. – Преглъща. После бавно си сваля ръката от таблата на леглото. Трепвам, мислейки си, че може да ме удари. Но той не ме удря. Погледът му пълзи по лицето ми, а после спира върху вдлъбнатината на гърлото ми. Гледа ме като омагьосан. – Колко бързо бие сърцето ти – прошепва. Посяга, сякаш се кани да провери с пръст колко силно препуска кръвта ми.

– Ако ме докоснеш – отвръщам, – ако ме докоснеш, ще си мъртъв. В мен има отрова.

Ръката му спира на инч от гърлото ми. Гледам го в очите, без да мигам. Той се изправя. Устата му трепва, а после се изкривява от презрение.

– Да не би да си помисли, че те желая? – пита. – Така ли си помисли? – Думите излизат от устата му със съскане, тъй като, разбира се, той не може да говори прекалено високо, за да не чуе Сю. Отдръпва се възбудено и си прибира косата зад ушите. На пътя му се изпречва една чанта и той я рита. – По дяволите! – изкрещява. Съблича си палтото, а после дръпва копчето на маншета си и започва да се бори яростно с него. – Трябва ли да ме гледаш толкова втренчено? – пита, оголвайки ръката си. – Нали вече ти казах, че няма нищо страшно? Ако смяташ, че се радвам повече от теб, защото съм се оженил... – връща се отново до леглото. – Налага ми се обаче да се правя, че се радвам – продължава навъсено. – Хората смятат, че венчавката е веселата част на брака. Забрави ли?

Отметнал е одеялото и е открил постлания върху дюшека чаршаф до мястото, върху което лежат хълбоците ми. – Отмести се – казва. Отмествам се. Той сяда и се обръща притеснено. Бърка в джоба на панталоните си и изважда нещо. Джобно ножче.

Виждам го и веднага си спомням за бръснача на чичо ми. Това обаче се случи в един друг живот, в който се промъкнах безшумно в онази спяща къща и разрязах страниците на книгите. Сега наблюдавам как Ричард пъха нокът в процепа на ножчето и освобождава острието. То е покрито с черни петна. Поглежда го с отвращение, а после го допира до ръката си. Прави го обаче неуверено и трепва, когато металът го докосва. После отдръпва ножчето.

– По дяволите! – изкрещява отново. Приглажда си бакенбардите, косата. Улавя погледа ми. – Не ме гледай толкова безполезно! Нямаш ли някаква кръв, която да ми спести болката? Не си ли с онова кръвотечение, което жените получават всеки месец? – Не отговарям. Устата му отново се изкривява.

– Е, това е напълно в стила ти. Мисля си, че след като така или иначе кървиш, бихме могли да извлечем полза от този факт, ама не съм познал...

– Значи възнамеряваш да ме обиждаш по всякакъв възможен начин, така ли? – питам.

– Тихо – отвръща той. Все още шепнем. – Правя го за доброто и на двама ни. Не виждам да протягаш своята ръка към ножа. – Веднага я протягам. Той ми прави знак да я махна. – Не, не. Ще го направя аз, след малко. – Поема си дъх, придвижва ножчето надолу по ръката си и го доближава до една от гънките в основата на дланта, където кожата не е окосмена. Спира, поема си отново дъх и бързо натиска острието. – Боже господи! – казва, трепвайки. От разреза бликва малко кръв, която изглежда тъмна на светлината на свещта върху бялата свивка на ръката му. Оставя я да капне върху леглото. Не е много. Натиска с палец кожата върху китката и дланта си и кръвта потича малко по-силно. Избягва погледа ми.

След малко обаче ме пита тихо:

– Мислиш ли, че е достатъчно?

Разглеждам лицето му.

– Не знаеш ли?

– Не, не знам.

– Но...

– Какво, но? – Той примигва. – Имаш предвид Агнес, предполагам? Недей да я ласкаеш. Има и други начини да опозориш едно порядъчно момиче, освен този. Би трябвало да си наясно.

Кръвта продължава да тече слабо. Той псува. Мисля си за Агнес, която ми показа червената си, подута уста. Извръщам се от него, защото започва да ми се гади. – Хайде, Мод – подканя ме той, – кажи ми, преди да съм припаднал. Сигурно си чела за подобни неща. Убеден съм, че в проклетия "Показалец" на чичо ти има отделна статия по този въпрос, нали така? Мод?

Поглеждам отново с неохота към разливащите се капки кръв и кимвам. С едно последно движение той доближава до тях китката на другата си ръка и ги размазва. После се взира намръщено в раната. Бузите му са съвсем бледи. Прави физиономия.

– Как само може да му прилошее на човек – казва – от гледката на няколко капки от собствената му кръв. Какви ли чудовища сте вие, жените, след като понасяте това месец след месец. Нищо чудно, че сте склонни към полудяване. Виждаш ли как е разтворена плътта? – Показва ми ръката си. – Мисля, че в крайна сметка съм я срязал прекалено дълбоко. Ти си виновна, понеже ме предизвика. Имаш ли бренди? Струва ми се, че малко бренди ще ми помогне да дойда отново на себе си.

Извадил е носната си кърпа и притиска с нея ръката си.

– Нямам бренди – отвръщам.

– Нямаш бренди. А какво имаш? Някакъв сироп? Хайде, по лицето ти личи, че имаш. – Оглежда се. – Къде го държиш?

Колебая се, но след като е споменал за сиропа, желанието ми да изпия няколко капки от него започва да пълзи към сърцето и крайниците ми.

– В кожената ми чанта – отвръщам. Донася ми шишето, издърпва тапата, доближава нос до него и се намръщва. – Дай някаква чаша – казвам. Той намира чаша и налива малко прашна вода в нея.

– За мен не така – заявява, докато сипвам лекарството. – Това ще свърши работа на теб. Аз искам да ми подейства по-бързо. – Взема шишето от ръцете ми, открива раната и капва една капка в срязаната плът. Лекарството щипе. Той трепва. Облизва течността, която се е разляла. После въздиша с притворени очи, докато ме наблюдава как изпивам няколко капки от сиропа. Разтрепервам се, облягам се на възглавницата и слагам чашата на гърдите си. Най-накрая той се усмихва. Смее се.

– "Светската двойка през първата си брачна нощ." Би трябвало да напишат статия за нас в лондонските вестници.

Отново се разтрепервам, издърпвам одеялата, а чаршафът пада и покрива размазаната кръв. Посягам към шишето. Той обаче ме изпреварва и го дръпва, за да не мога да го стигна.

– Не, не – казва. – Не и докато се противиш. Тази нощ то ще остане у мен. – Пъха го в джоба си, а съм прекалено изтощена, за да се опитам да го взема от него. Изправя се и се прозява, избърсва лицето си, търка силно очите си. – Колко съм изморен! Знаеш ли, че часът е три и половина? – Не му отговарям и той свива рамене. Мотае се обаче до леглото откъм краката ми, свел колебливо очи към мястото до мен, а после вижда лицето ми и се преструва, че трепери.

– В крайна сметка не бих се изненадал – казва, – ако се събудя от пръстите ти, които ме стискат за гърлото. Не, не бих рискувал.

Пристъпва до камината, навлажнява с език палеца и показалеца си и изгася свещта, а после се свива в креслото и се завива с палтото си. Псува в продължение може би на минута студа, позата си, ръбовете на креслото. Но заспива по-бързо от мен.

След като той потъва в сън, аз ставам, приближавам се бързо до прозореца и дръпвам пердето. Луната все още свети ярко и аз не искам да лежа в мрак. Всяка повърхност, върху която пада сребърната светлина, ми изглежда странна и когато посягам, за да си сложа пръстите върху някакво петно на стената, виждам, че от докосването ми и петното, и стената придобиват още по-странен вид. Наметалото, роклята и бельото ми са прибрани в шкафа. Чантите ми са затворени. Търся нещо свое и най-после виждам в сянката на умивалника обувките си. Приближавам се до тях, навеждам се и ги докосвам. Отдръпвам се, почти се изправям, а после отново ги докосвам.

След това си лягам в леглото и се ослушвам за познати звуци – за камбани и за тътен на лостове. Чувам само звуци, които не означават нищо за мен. Отмятам назад глава и се взирам в стената зад себе си. От другата ѝ страна лежи Сю. Ако се обърне в леглото си, ако изрече името ми, мисля, че ще чуя. Би могла да издаде някакъв звук, какъвто и да бил той, и аз ще го доловя, сигурна съм, че ще го доловя.

Тя не издава никакъв звук. Ричард се размърдва на стола. Лунната светлина пълзи по пода. След малко заспивам. Спя и сънувам Брайър. Коридорите на къщата обаче на са такива, каквито ги помня. Закъснявам за чичо си и се загубвам.

После тя идва всяка сутрин, за да ме измие и да ме облече, за да сложи храна пред мен и да прибере недокоснатата чиния; избягва обаче да среща погледа ми, както правеше през последните дни в Брайър. Стаята е малка. Сяда близо до мен, но рядко разговаряме. Тя шие, а аз играя на карти – усещам с голия си пръст вдлъбнатината от петата ми върху двойката купа. Ричард по цял ден не влиза в стаята. През нощта ругае. Ругае мръсните селски пътища, от които ботушите му се покриват с кал. Ругае мълчанието ми, странното ми държание. Ругае чакането. И най-вече ругае ръбатия стол.

– Погледни – казва – рамото ми. Виждаш ли го? Стърчи от ямката, почти се е извадило. След седмица съвсем ще съм се изкривил. А тези гънки... – Изглажда ядосано панталоните си. – Трябваше да взема със себе си и Чарлс. Както е тръгнало, когато пристигна в Лондон, ще съм се превърнал в посмешище за хората по улиците.

"Лондон", мисля си. Сега думата не означава нищо за мен.

Той се разхожда през ден из околността, опитвайки се да научи нещо за чичо ми. Пуши толкова много цигари, че петното върху опърления му показалец вече е стигнало до съседния пръст. От време на време ми позволява да пия по няколко капки от сиропа, но винаги държи шишето у себе си.

– Много добре – казва и ме наблюдава, докато ги пия. – Още малко остана. Колко си отслабнала и пребледняла само! А Сю се заглажда все повече и повече с всеки изминал час като свинете на мама Крийм с черните зурли. Облечи я утре с най-хубавата си рокля, моля те.

Обличам я. Вече съм готова да направя всичко, за да сложа край на дългото чакане. Готова съм да се преструвам, че ме е страх, че съм неспокойна и че плача, когато той се навежда, за да ме погали или за да ми се скара. Когато го правя, не поглеждам към Сю или поглеждам тайно, отчаяно, за да я видя дали се изчервява или дали изглежда засрамена. Тя никога не се изчервява и не изглежда засрамена. Когато ме докосват, ръцете ѝ, които се плъзгаха по мен, които ме натискаха, които ме обръщаха и ме разтваряха, са съвсем безжизнени и бели. Лицето ѝ е непроницаемо. Само чака, и тя както мен, да пристигнат лекарите.

Чакаме – не мога да кажа колко време. Две седмици или три. Най-сетне: – Пристигат утре – казва ми Ричард една нощ, а на следващата сутрин: – Пристигат днес. Нали не си забравила?

Събудили са ме ужасни сънища.

– Не мога да се срещна с тях – отвръщам. – Трябва да ги отпратиш. Да дойдат друг път.

– Не ставай досадна, Мод.

Той стои прав и се облича, закопчава си яката, стяга вратовръзката. Палтото му е метнато грижливо на леглото.

– Няма да се срещна с тях! – заявявам.

– Ще се срещнеш – отвръща той, – защото само така ще довършим това нещо. Нали ти е противно да стоиш тук? Е, вече дойде време за тръгване.

– Много съм нервна.

Той не ми отговаря. Обръща се, за да вдигне четката към главата си. Аз се навеждам и сграбчвам палтото му; откривам джоба, шишето със сиропа, но той ме вижда, приближава се бързо и го изскубва от ръката ми.

– О, не – отсича. – Няма да допусна да изпаднеш в полусънно състояние или да рискувам да объркаш дозата и да развалиш всичко! О, не. Умът ти трябва да е съвсем бистър.

Прибира обратно шишето в джоба си. Когато отново посягам, той се отдръпва.

– Дай ми го – казвам. – Ричард, дай ми го. Само една капка, заклевам се. – Устните ми подскачат около думите. Той клати глава и изглажда мъха на палтото си, за да отстрани следите от пръстите ми.

– Все още не – отвръща. – Бъди добра. Постарай се да се овладееш.

– Не мога! Няма да бъда спокойна, ако не изпия една доза.

– Ще се опиташ заради мен. Заради нас, Мод.

– Да те вземат дяволите!

– Да, да, да ни вземат дяволите, всички нас! – Въздиша, а после продължава да сресва косата си. Когато след миг се отпускам назад, той улавя погледа ми.

– Защо правиш сцени, а? – пита почти мило. А после: – Вече си по-спокойна, нали? Много добре. Знаеш какво трябва да правиш, когато дойдат при теб, надявам се? Накарай Сю да ти придаде спретнат вид, нищо повече. Бъди скромна. Можеш да поплачеш малко, ако се наложи. Сигурна ли си какво трябва да кажеш?

Сигурна съм, против волята си, понеже многократно сме го повтаряли. Изчаквам, а после кимвам. – Разбира се – казва той. Потупва джоба си, шишето със сиропа. – Мисли си за Лондон – добавя. – Там на всеки ъгъл има дрогерия.

Устата ми трепери от омраза.

– Нима смяташ, че в Лондон все още ще ми е необходимо лекарството? – питам.

Думите прозвучават неуверено даже в моите уши. Той обръща глава, без да ми отговори, навярно потиска усмивката си. После взема ножчето, застава пред огъня и започва да почиства ноктите си, като от време на време почуква по острието, за да изхвърли прилежно изстърганата мръсотия в огъня.

Първо ги води да разговарят със Сю. Те естествено смятат, че тя е съпругата му, която е полудяла и се мисли за прислужница, говори като прислужница и живее в стая за прислужница. Чувам скърцането на стълбите и на дъските на пода под обувките им. Чувам гласовете им – тихи, монотонни, но не и думите им. Не чувам въобще гласа на Сю. Седя на леглото, докато дойдат при мен, а после се изправям и им се покланям.

– Сюзан – тихо ме представя Ричард. – Прислужницата на съпругата ми.

Те кимват. Аз все още мълча. Мисля си обаче, че сигурно видът ми е странен. Виждам, че ме изучават. Ричард също ме наблюдава. После се приближава до мен.

– Предано момиче – казва на лекарите. – През последните две седмици доста се изтощи. Кара ме да се преместя от леглото на креслото и ме излага на светлината, която пада от прозореца. – Седни тук – подканя ме нежно, – в стола на господарката си. А сега се успокой. Тези господа искат само да ти зададат няколко маловажни въпроса. Трябва да им отговориш искрено.

Стиска ръката ми. Мисля си, че го прави, за да ме насърчи или за да ме предупреди; после усещам как пръстите му се затягат около един от моите. Все още нося венчалната халка. Той я издърпва и я скрива в дланта си.

– Много добре – отбелязва единият от лекарите, който вече изглежда по-доволен. Другият си води записки в един бележник. Виждам го как обръща страницата и изведнъж започвам да копнея за хартия. – Много добре. Вече се срещнахме с господарката ви. Хубаво е, че мислите за удобството и за здравето ѝ, защото, съжалявам, че трябва да ви го кажа, но ние се опасяваме, че тя е болна. Наистина е много болна. Знаете ли, тя смята, че носи вашето име и че животът ѝ прилича на вашия? Знаете ли?

Ричард ме гледа.

– Да, сър – отвръщам, шепнейки.

– А вие се казвате Сюзан Смит, нали?

– Да, сър.

– И бяхте прислужница на мисис Ривърс, на мис Лили, каквото е било името ѝ в къщата на нейния чичо в Брайър?

Кимвам.

– А преди къде работехте? Не сте работили у едно семейство на Уелк стрийт в Мейфеър, чиято фамилия е Дънрейвън, нали?

– Не, сър. Никога не съм ги чувала. Те съществуват единствено във фантазията на мисис Ривърс.

Говоря така, както би говорила една прислужница. Назовавам с неохота друга къща и друго семейство – някакви познати на Ричард, на които може да се разчита, че ще разкажат историята, от която се нуждаем, ако лекарите решат да ги издирят. Не смятаме обаче, че ще се стигне дотам.

Лекарят кимва отново.

– Значи за мисис Ривърс – казва, – вие говорите за "фантазията" ѝ. Тя кога започна да си фантазира?

Преглъщам.

– Мисис Ривърс често ми е изглеждала странна – отвръщам тихо. – Прислужниците в Брайър говорят, че не е съвсем наред с ума си. Мисля, че майка ѝ е била луда, сър.

– Недей така – изрича кротко Ричард. – Лекарите не искат да слушат клюките на прислугата. Говори само за собствените си наблюдения.

– Добре, сър – отвръщам. Поглеждам към пода. Дъските са протрити, от дървото стърчат трески, дебели колкото игли.

– А женитбата на мисис Ривърс – продължава лекарят, – тя как ѝ се отрази?

– Точно тя предизвика промяната, сър – отвръщам. – Преди това господарката ми изглеждаше влюбена в мистър Ривърс и всички в Брайър смятахме – улавям погледа на Ричард, – че грижите му, които бяха толкова всеотдайни, сър!, всички смятахме, че грижите му ще повдигнат духа ѝ. След първата брачна нощ обаче тя започна да става много особена...

Лекарят поглежда към колегата си.

– Прави ли ви впечатление – казва, – колко точно съвпада разказът ѝ с онова, което чухме от самата мисис Ривърс?

Невероятно! Превръщайки живота си в непосилен товар, тя сякаш се мъчи да прехвърли този товар върху някой, който е по-способен да го понесе. Превърнала е себе си в измислица!

– Обръща се към мен и продължава угрижено: – В същинска измислица. Кажете ми, мис Смит, вашата господарка обича ли книгите? А четенето?

Срещам очите му, но гърлото ми сякаш се затваря или става на трески подобно на дъските върху пода. Не съм в състояние да отговоря. Ричард го прави вместо мен.

– Съпругата ми – казва – е родена за литературата. Чичо ѝ, който я е отгледал, е човек, отдаден на стремежа към знания, той се е погрижил за образованието ѝ, както би се погрижил за образоването на собствения си син.

– Книгите са най-голямата страст на мисис Ривърс.

– Ето какво се получава! – възкликва лекарят. – Чичо ѝ несъмнено е изключителен човек. Когато обаче момичетата дълго време са изложени на влиянието на литературата... Основаването на колежи за жени... – Челото му лъщи от пот.

– Създаваме нация от жени с култивирани мозъци. Опасявам се, че страданието на съпругата ви е само част от един по-голям проблем. Трябва да отбележа, мистър Ривърс, че се страхувам за бъдещето на човечеството. Вие твърдите, че първата ѝ брачна нощ е станала причина за последния пристъп на умопомрачение? Бихте ли обяснили – той снишава многозначително глас и двамата с лекаря, който води записките, си разменят погледи – малко по-точно? – Потупва с пръст устната си. – Видях я как се сви, когато я докоснах, за да измеря пулса ѝ. Направи ми впечатление също, че не носи венчална халка.

Ричард се съживява, след като чува тези думи, и се прави, че вади нещо от джоба си. Разправят, че късметът е на страната на негодниците.

– Ето я – заявява тъжно той и протяга ръката си, в която държи жълтия пръстен. – Свали я, ругаейки... Защото сега говори като прислужница и не се притеснява да се изразява с всякакви неприлични думи. Един господ знае откъде ги е научила! – Прехапва устна. – Можете да си представите какви чувства предизвиква държанието ѝ у мен. – Скрива си очите с ръка и сяда тежко на леглото, а после става, сякаш обзет от ужас. – И това легло! – продължава с прегракнал глас. – Смятах, че то ще е нашето брачно ложе. Само като се сетя, че съпругата ми предпочете стаята на прислужницата, сламеника!

– Потреперва.

"Достатъчно, мисля си. Престани." Той обаче е мъж, който е влюбен в собственото си мошеничество.

– Неприятен случай – отвръща лекарят. – Ние обаче ще работим със съпругата ви, можете да бъдете сигурен, за да я освободим от странната ѝ фантазия...

– Странна ли? – казва Ричард и отново потреперва. Погледът му става особен. – Ах, сър – продължава, – вие не знаете всичко. Има още нещо. Надявах се, че ще мога да го скрия от вас. Сега обаче разбирам, че не съм в състояние да го направя.

– Наистина ли? – пита лекарят. Другият лекар спира да пише, а моливът му увисва във въздуха.

Ричард си навлажнява устата; изведнъж се сещам какво се готви да каже и бързо обръщам лице към него. Той забелязва. Проговаря, преди аз да успея да го направя.

– Сюзан – казва, – ти съвсем основателно се срамуваш заради господарката си. Не трябва обаче да се срамуваш заради себе си. Ти нямаш никаква вина. Не си извършила нищо, с което да предизвикаш или да насърчиш непристойното ухажване, което съпругата ми се е опитала да ти натрапи...

Хапе си ръката. Лекарите се ококорват, а после обръщат погледи към мен.

– Мис Смит – пита първият, като се навежда по-близо до мен, – вярно ли е това?

Мисля си за Сю. Представям си я не такава, каквато сигурно е в момента, в стаята от другата страна на стената – доволна, че ме е предала, радостна, защото смята, че най-после ще се завърне у дома, в мрачната бърлога на крадците, в Лондон. Представям си я надвесена над мен, с разпусната коса. "Перла..."

– Мис Смит?

Разплакала съм се.

– Безспорно – заявява Ричард, като се приближава до мен и слага ръка на рамото ми, – безспорно тези сълзи говорят сами по себе си, нали? Нужно ли е да назоваваме злополучната страст? Трябва ли да задължаваме мис Смит да повтаря думите, да описва хитрите преструвки, милувките на моята обезумяла съпруга? Нима не сме джентълмени?

– Естествено – отвръща бързо лекарят и се отдръпва назад. – Естествено. Мис Смит, страданието ви е достойно за уважение. Оттук нататък не бива да се притеснявате за своята безопасност. Не бива да се притеснявате и за безопасността на господарката си. Съвсем скоро ние ще сме отговорни за грижите за нея, а не вие. Ще я пазим и ще я излекуваме от всичките ѝ страдания. Мистър Ривърс, нали си давате сметка, че при подобно състояние лечението може да продължи дълго?

Лекарите се изправят на крака. Донесли са документи и търсят място, където да ги сложат. Ричард разчиства тоалетната масичка от четките и фуркетите; те ги подреждат, а после ги подписват. Не гледам към тях, но чувам как писалката скърца по хартията. Чувам как се приближават един към друг и си стискат ръцете. Стълбището гърми, докато слизат. Продължавам да седя до прозореца. Ричард стои на пътеката, която води към къщата, докато те потеглят.

После се връща в стаята. Затваря вратата. Пристъпва към мен и хвърля венчалната халка на скута ми. Потрива ръце и почти подскача весело.

– Дявол такъв – изричам вяло, докато бърша сълзите от бузите си.

Той изсумтява. Приближава се до облегалката на стола, хваща с две ръце лицето ми, а после бута главата ми назад и очите ни се срещат.

– Погледни ме – казва – и ми кажи честно, че не ми се възхищаваш.

– Мразя те.

– В такъв случай мразиш и себе си. Ние си приличаме, ти и аз. Приличаме си повече, отколкото предполагаш. Нима смяташ, че светът е длъжен да ни обича заради прищевките на сърцата ни? Той ни презира. Да благодарим на господ, че е така! От любовта не е възможно да се спечели, но от презрението може да се извлекат богатства, така като от парцала може да се изстиска мръсна вода. Знаеш, че това, което ти говоря, е вярно. Повтарям: ти си като мен – ако мразиш мен, значи мразиш и себе си.

Ако не друго, то поне ръцете му са топли върху лицето ми. Затварям очи.

Отвръщам:

– Аз се мразя.

После Сю идва от стаята си и чука на вратата. Той не си сменя позата, но я вика да влезе.

– Погледни – казва със съвсем променен глас, след като тя влиза, – господарката си. Не смяташ ли, че очите ѝ са малко по-блестящи?

На следващия ден тръгваме за лудницата.

Тя идва, за да ме облече за последен път.

– Благодаря ти, Сю – изричам тихо, всеки път, когато тя закопчава копче или стяга връзка. Все още нося роклята, с която тръгнах от Брайър, с петната от кал и речна вода. Тя е облечена в роклята ми от коприна – от синя коприна, на фона, на която белотата на китките и на шията и изглежда кремава, а кафявият цвят на косата и очите ѝ е по-наситен. Разхубавила се е. Движи се из стаята, взема бельото ми, обувките, четките и фуркетите и ги прибира грижливо в чантите. Има две чанти: едната ще замине за Лондон, а другата – за лудницата; тя смята, че първата е за нея, а втората е за мен. Трудно ми е да я наблюдавам как прави подбор, да я виждам как се мръщи на някаква фуста, на чифт чорапи или обувки и да знам, че си мисли: "Тези несъмнено са достатъчно добри за луди хора и за лекари. Тя ще трябва да вземе това заради студените нощи. И тези неща (шишето със сиропа и ръкавиците ми) трябва да са в нейната чанта".

Изваждам ги, когато тя ме оставя сама, и ги пъхам надълбоко в другата чанта. С тях пъхам и още едно нещо, за което тя не знае, че го пазя: сребърния напръстник от кутията с принадлежностите за шиене в Брайър, с който заглади ръбчето на зъба ми.

Каретата пристига по-скоро, отколкото съм предполагала.

– Слава богу – казва Ричард. Държи в ръка шапката си. Прекалено е висок за тази ниска къща с наклонен покрив: когато излизаме навън, той се протяга. Толкова дълго не съм напускала стаята си, че денят ми се струва огромен. Вървя под ръка със Сю, а на вратата на каретата, когато трябва да я пусна, да я пусна завинаги!, ми се струва, че се колебая.

– Хайде, хайде – подканя ме Ричард, докато освобождава ръката ми от нейната, – сега не е време за сантименталности.

Потегляме. Усещам го като нещо повече от препускащи коне и въртящи се колела. Сякаш посоката на пътуването ми с мисис Стайлс от лудницата до Брайър се е обърнала: долепвам лице до прозореца, когато каретата забавя ход, и едва ли не очаквам да видя къщата и майките, от които бях изтръгната. Знам, че ще си ги спомня. Онази къща обаче беше голяма. Тази е по-малка и по-светла. В нея има стаи само за умопомрачени жени. Онази беше построена върху гола земя. Тази има цветни лехи от двете страни на входа – високи цветя със заострени като шишове върхове.

Отпускам се назад на седалката. Ричард улавя погледа ми.

– Не се страхувай – успокоява ме.

После я отвеждат. Той им помага да я поемат. Стои изправен пред мен до вратата и гледа навън.

– Чакайте! – чувам я да вика. – Какво правите? – А после:

– Господа! Господа! – Странно, официално обръщение.

Лекарите говорят с успокоителен тон, а когато тя започва да ругае, гласовете им стават строги. Ричард се отдръпва назад. Подът на каретата се накланя, входът ѝ се повдига и аз я виждам – ръцете на двамата мъже я обгръщат, а една сестра я стиска за китката. Наметалото се смъква от раменете ѝ, шапката ѝ е наклонена на една страна, а косата ѝ се е измъкнала от фуркетите. Лицето ѝ е на червени и бели петна. Погледът ѝ вече е подивял.

Очите ѝ са вперени в моите. Седя като камък, докато най-накрая Ричард вдига ръката ми, като ме стиска силно за китката.

– Говори – шепне ми, – да те вземат дяволите! – Тогава извиквам ясно, машинално:

– Ох! Бедната ми господарка! – Кафявите ѝ очи с онова по-тъмно петънце са широко отворени. Косата ѝ е разрошена. – Ох! Ох! Сърцето ми се къса!

Викът сякаш отеква около каретата, даже след като Ричард е затворил вратата, а кочияшът е ударил с камшика коня и е обърнал. Мълчим. До главата на Ричард има ромбоиден прозорец от матово стъкло и за миг отново я виждам: все още се съпротивлява, сочи с пръст или протяга ръка. После пътят продължава в падина. Появяват се дървета. Свалям венчалната си халка и я хвърлям на пода. Откривам в чантата си чифт ръкавици и ги слагам. Ричард наблюдава треперещите ми ръце.

– Е... – казва.

– Недей да ми говориш – отвръщам, като почти изплювам думите. – Ако ми говориш, ще те убия.

Той примигва и прави опит да се усмихне. Устата му обаче се движи странно и под брадата лицето му е съвсем бяло. Скръства ръце. Седи, обърнат първо на едната, а после на другата страна. Непрекъснато кръстосва крака. Най-накрая изважда цигара и кибрит от джоба си и се мъчи да свали прозореца на каретата. Той заяжда. Ръцете му са влажни, овлажняват се още повече и накрая започват да се плъзгат по стъклото. – По дяволите! – изкрещява. Изправя се, залита, удря по тавана, за да накара кочияша да спре коня, а после върти в ръце ключа. Изминали сме не повече от една-две мили, но той скача на земята и се закашля. Пипа с ръка кичура коса, който непрекъснато пада на челото му. Наблюдавам го.

– В момента си типичен негодник – казвам, когато той отново сяда на мястото си.

– А ти си типична дама! – отвръща той и се усмихва подигравателно.

После извръща лице от мен, опира глава в подскачащата възглавница и се преструва, че спи, а клепачите му потрепват.

Моите очи са отворени. Гледам през ромбоидния прозорец пътя, по който сме минали – виещ се червен път, забулен с прах, подобен на кървава нишка, която излиза от сърцето ми.

Част от пътуването ни преминава по този начин, но после трябва да се откажем от каретата на лудницата и да продължим с влак. Никога не съм се возила на влак. Чакаме на една селска гара, в някаква странноприемница, понеже Ричард все още се страхува, че чичо ми може да е изпратил хора по следите ни. Накарал е съдържателя да ни настани в уединена стая и да ми донесе чай и хляб с масло. Не поглеждам към подноса. Чаят потъмнява и изстива, а хлябът изсъхва и краищата му се извиват. Той стои до камината и раздрънква монетите в джоба си, а после избухва:

– Да те вземат дяволите, да не би да си мислиш, че храната, която съм ти поръчал, е безплатна? – Изяжда хляба с маслото. – Надявам се скоро да си получа парите – казва. – Бог ми е свидетел, че се нуждая от тях след трите месеца, които прекарах с теб и чичо ти и се занимавах с така наречената от него порядъчна дейност, получавайки заплата, която едва ли би стигнала на един порядъчен чиновник. Къде е този проклет носач? Чудя се колко ли смятат да ме оскубят за билетите.

Най-накрая се появява едно момче, което взема чантите ни и ни отвежда на гарата. Стоим на перона и оглеждаме релсите. Те блестят, сякаш са излъскани. След малко започват да бръмчат, а после – да бучат много неприятно като нервите в болните зъби. Бученето се превръща в крясък. После влакът пристига, профучавайки по релсите, от предната му част се издига струйка дим, а многобройните му врати започват да се отварят. Спуснала съм воалетката върху лицето си. Ричард подава монета на кондуктора и казва непринудено:

– Надявам се, че ще се погрижите двамата със съпругата ми да не бъдем обезпокоявани до Лондон? – Кондукторът отговаря утвърдително. Когато идва и сяда срещу мен в купето, Ричард изглежда по-сърдит от всякога.

– Да платя на някакъв човек, за да ме смята за развратник, а всъщност да седя целомъдрено със собствената си девствена съпруга! Трябва да ти кажа нещо: водя отделни сметки за разходите по пътуването, за да ти ги удържа от твоя дял.

Мълча. Влакът се е разтресъл, сякаш са го ударили чукове, и е започнал да се движи бавно по релсите. Усещам го как набира скорост и стискам висящия кожен ремък, докато най-накрая ръката ми се схваща и ми излизат мазоли под ръкавицата.

Пътуването продължава. Струва ми се, че трябва да прекосим огромно пространство. Както можете да се досетите, възприятията ми за разстояние и пространство са доста странни. Спираме в някакво село с къщи от червени тухли, после в друго, почти същото като него, а после в трето, доста по-голямо. На всяка спирка има тълпа от хора, които се качват шумно във влака; чува се тъпо захлопване на люлеещи се врати. Страхувам се, че тълпите ще претоварят влака и може би ще го преобърнат.

Мисля си, че заслужавам да бъда смачкана от отломките му и едва ли не се надявам да стане така.

Но не става така. Локомотивът препуска напред, после намалява скоростта и ние отново срещаме улици и църкви с островърхи покриви, повече улици и островърхи покриви, отколкото някога съм виждала, повече къщи, а между тях – непрекъснат поток от добитък, превозни средства и хора. "Лондон" мисля си и сърцето ми подскача. Ричард обаче ме изучава, докато се оглеждам, и се усмихва противно.

– Твоят истински дом – казва. Спираме на гарата и аз виждам името ѝ: МЕЙДЪНХЕД.

Въпреки че пристигаме толкова бързо, сме пропътували не повече от двайсет мили и трябва да изминем още трийсет. Седя наведена към стъклото и стискам ремъка; гарата е пълна с мъже и жени – жените са застанали на групи, а мъжете се разхождат бавно; при вида им ме побиват тръпки. След малко влакът изсъсква, събира товара си, разтриса се и отново да се понася страховито напред. Напускаме улиците на Мейдънхед. Движим се сред дървета. Зад тях се виждат открити пространства с паркове и къщи – някои големи колкото къщата на чичо ми, други по-големи. Тук-там има селски къщи с кочини, с градини, в които стърчат прекършени колове с увити около тях бобови стъбла, и с въжета с пране. Там, където въжетата са пълни, прането е закачено на прозорците, на дърветата, на храстите, на столовете, в процепите на счупени каруци – то е навсякъде, увиснало и жълто.

Седя в същата поза и наблюдавам гледката. "Погледни, Мод, мисля си. Това е твоето бъдеще. Това е свободата ти, която се размотава пред теб като топ плат..."

Чудя се дали са наранили много лошо Сю. Чудя се къде я държат сега.

Ричард се опитва да надникне зад воалетката ми.

– Не плачеш, нали? – пита. – Престани да се тревожиш.

– Не ме гледай – отвръщам.

– Да не би да предпочиташ да се върнеш в Брайър, при книгите? Знаеш, че не бива да го правиш. Знаеш, че искаше това. Скоро ще забравиш по какъв начин си го постигнала. Повярвай ми, аз съм наясно с тези неща. Трябва само да бъдеш търпелива. Сега и двамата трябва да бъдем търпеливи. Ще преживеем заедно много седмици, преди богатството да стане наше. Съжалявам за грубите думи. Стига, Мод! Скоро ще бъдем в Лондон. Там нещата ще ти се сторят различни, уверявам те...

Мълча. Най-накрая той изругава и спира да говори. Денят става по-тъмен или по-скоро небето става по-тъмно, докато се приближаваме към града. Появяват се ивици от сажди по тревата. Пейзажът постепенно става все по-невзрачен. Селските къщи са заменени от дървени постройки, някои от които са със счупени прозорци и дъски. Градините преминават в бурени, после бурените в ровове, рововете в мътни канали, в мрачни, пусти пътища, в купчини от камъни, пръст или пепел. И все пак си мисля: "Дори пепелта е част от свободата ти" и чувствам, против волята си, че в мен се надига вълнение. После обаче вълнението прераства в безпокойство. Винаги съм смятала, че Лондон е някакво място, заобиколено подобно на къща в парк от стени: представяла съм си как стените се издигат прави, чисти и здрави. Не съм предполагала, че се простира толкова безразборно сред села и предградия. Мислила съм си, че е съвършен; сега обаче, докато наблюдавам, виждам мокра червена почва със зейнали канавки, недостроени къщи и църкви с прозорци без стъкла и покриви без плочи, със стърчащи греди, голи като кости.

По стъклото вече има толкова много сажди, че сякаш платът на воалетката ми е надупчен. Влакът започва да се изкачва. Усещането ми е неприятно. Пресичаме улици – сиви улици, черни улици, толкова много еднообразни улици; мисля си, че никога не бих могла да ги различа! Каква смесица от врати и прозорци, от покриви и комини, от коне и файтони, от мъже и жени! Каква бъркотия от огради и ярки надписи: ИСПАНСКИ ТРАНСПАРАНТИ... ОЛОВНИ КОВЧЕЗИ... НЕФТЕН КАТРАН И ПАМУЧНИ ОТПАДЪЦИ. Думи, навсякъде. Думи, високи шест фута. Думи, крещящи и пищящи: КОЖИ И ТОЧИЛА... МАГАЗИН ЗА НАЕМАНЕ... ФАЙТОНИ И ЕЛЕГАНТНИ КАРЕТИ... ДЕСЕНАТОРИ НА ТАПЕТИ... ПЪЛНО ОБСЛУЖВАНЕ... ДАВА СЕ ПОД НАЕМ... ДАВА СЕ ПОД НАЕМ... ДОБРОВОЛНИ ВНОСКИ...

Думи, изписани по цялото лице на Лондон. Виждам ги и си закривам очите. Когато отново поглеждам, сме се спуснали надолу: от двете страни на влака са се издигнали тухлени стени, покрити с дебел слой сажди, и са потопили вагона в тъмнина.

После се появява огромен, просторен сводест покрив от потъмняло стъкло, обточен със струйки дим и пара и пърхащи птици. Разтрисаме се и се заковаваме страховито на едно място. Чува се писък на други локомотиви, глух тътен на врати, забързани стъпки на хора, които сякаш нямат чет.

– Спирка "Падингтън" – казва Ричард. – Хайде.

Тук той се движи и говори по-бързо. Променен е. Не ме поглежда. Сега ми се иска да ме погледне. Намира един мъж, който да носи чантите ни. Нареждаме се на "опашка" – знам думата, и чакаме за карета, чакаме за "екипаж", и тази дума я знам от книгите на чичо ми. Човек може да се целува в екипажа, да си позволи всякакви волности с любовника си, да каже на кочияша да мине покрай Реджънтс парк. Познавам Лондон. Лондон е град на осъществените възможности. Не познавам обаче това място, белязано от блъсканица и глъчка. То е изпълнено с намерения, които не разбирам. Изписано е с думи, но аз не мога да ги прочета. Безбройните, редуващи се непрекъснато тухли, къщи, улици, хора, дрехи, черти и изражения на лица ме зашеметяват и ме изтощават. Стоя до Ричард; хванала съм го под ръка. Ами ако той ме изостави! Чува се свирка и покрай нас минават тичешком мъже в тъмни костюми, обикновени мъже, господа.

Най-после се настаняваме в екипажа и той ни изстрелва от спирката към задръстените и мръсни улици. Ричард усеща, че съм напрегната. – Стряскат ли те тези улици? – пита.

– Страхувам се, че ще ни се наложи да минем по още по-лоши. Ти какво очакваше? Това е градът, в който порядъчни мъже живеят рамо до рамо с низостта. Не обръщай внимание. Изобщо не обръщай внимание. Пътуваме към новия ти дом.

– Към нашата къща – казвам. Мисля си: "Там, зад затворените врати и прозорци, ще се успокоя. Ще се изкъпя, ще си почина, ще поспя."

– Към нашата къща – отвръща той. – Изучава ме още миг, а после се пресяга пред мен. – Ето, ако светлината ти пречи... – Спуска транспаранта и ние седим и се люлеем в синхрон с движещата се карета в нещо като здрач, но сега отвсякъде ни притиска ревът на Лондон. Когато минаваме покрай парка, аз не го виждам. Изобщо не виждам по какъв път поема кочияшът: може би нямаше да го позная, ако можех да го видя, макар че съм разглеждала карти на града и знам къде се намира Темза. След като спираме, не съм в състояние да определя колко дълго сме пътували – до такава степен съм погълната от обърканите си възприятия и от уплашеното си сърце. "Бъди смела, мисля си. Да те вземат дяволите, Мод! Ти мечтаеше за това. Отказа се от Сю, отказа се от всичко заради него. Бъди смела!"

Ричард плаща на мъжа, а после се връща, за да вземе чантите.

– Оттук нататък трябва да вървим пеша – казва. Слизам сама и примигвам на светлината, въпреки че светлината тук е много слаба: слънцето е изчезнало, а небето е покрито с облаци – кафяви облаци, подобни на мръсно руно. Очаквала съм да се озова пред входа на неговата къща, но тук няма никакви къщи: навлезли сме в улици, които ми се струват неописуемо запуснати и бедняшки; от едната страна са заобиколени от висока, сляпа стена, а от другата – от варосаните арки на мост. Ричард продължава да върви. Хващам го за ръката.

– Сигурен ли си, че не сме се объркали? – питам.

– Да – отвръща той. – Хайде, не се безпокой. Все още не можем да си позволим да живеем в разкош. А и не трябва да се набиваме на очи.

– Продължаваш да се страхуваш, че чичо ми може да е изпратил хора да ни следят, така ли?

Той отново тръгва.

– Ела. След малко ще можем да разговаряме, когато влезем вътре. Не тук. Хайде, в тази посока е. Вдигни си полата.

Върви по-бързо от всякога, а аз го следвам бавно. Когато ме вижда, че изоставам, взема чантите с едната си ръка, а с другата ме хваща за китката.

– Вече почти стигнахме – казва много мило, но ме стиска силно.

Завиваме и тръгваме по друга улица: виждам мръсната и изкъртена фасада на нещо, което според мен е голяма къща, но всъщност се оказва задната страна на няколко тесни постройки. Във въздуха се носи мирис на река, на тиня. Някакви хора ни наблюдават с любопитство, което ме кара да забързам крачка. След малко завиваме отново и поемаме по някаква уличка, покрита със скриптяща сгурия. Тук има деца: те стоят лениво в кръг около една птица, която залита и подскача. Вързали са крилете ѝ с канап. Виждат ни, приближават се към нас и ни заобикалят плътно. Искат пари, дърпат ме за ръкава, за наметалото, за воалетката. Ричард ги разгонва с ритници. Те ругаят известно време, а после се връщат при птицата. Продължаваме по друга, по прашна уличка. Ричард ме стиска все по-силно и крачи все по-бързо и по-бързо, сигурен, че върви в правилната посока.

– Вече сме много близо – казва. – Не обръщай внимание на мръсотията, това е дреболия. Целият Лондон е също толкова мръсен. Още малко, обещавам. А после ще можеш да си починеш.

Най-после забавя ход. Стигнали сме до някакъв вътрешен двор, покрит с гъста кал и обрасъл с коприва. Стените са високи и подгизнали от влагата. От него не тръгва никаква улица, а само два-три покрити пасажа, потънали в мрак. Ричард се опитва да ме дръпне в един от тях, но той е толкова тъмен и противен, че аз се колебая и се мъча да се отскубна от ръката му.

– Върви напред – подканя ме той и се обръща, без да се усмихва.

– Напред към какво? – питам.

– Към своя нов живот, който те чака от толкова дълго. Към нашата къща. Икономката ни очаква. Хайде. Или да те оставя тук? – Гласът му е уморен, непреклонен. Поглеждам назад. Виждам другите пасажи, но калната пътека, която ме е довела дотук, е изчезнала, сякаш лъщящите стени са се разтворили, за да ни пуснат да минем, а после са се затворили, за да ме уловят в капан.

Какво мога да направя? Не мога да се върна обратно, сама, към децата, към лабиринта от малки улички, към голямата улица, към града. Не мога да се върна при Сю. Не е предвидено да постъпя така. Всяко едно нещо ме е тласкало насам, към това мрачно място. Трябва да продължа напред или да спра да съществувам. Отново започвам да мисля за стаята, която ме чака: за вратата с ключа, който ще се превърти, за леглото, в което ще лежа и ще спя и ще спя... Колебая се още секунда и после му позволявам да ме вкара в пасажа. Той е къс и завършва с няколко ниски стъпала, които водят надолу, а те от своя страна завършват с врата, на която той почуква. Зад вратата веднага се чува лай на куче, а после леки, бързи стъпки и изскърцване на резе. Кучето млъква. Вратата се отваря от русокосо момче, вероятно е момчето на икономката. То поглежда към Ричард и кимва.

– Наред ли е всичко? – пита.

– Да, всичко е наред – отвръща той. – Леля ти вкъщи ли е? Довел съм една дама, която ще поостане.

Момчето ме оглежда; виждам го как примигва, за да различи чертите ми под воалетката. После се усмихва, кимва отново и отваря широко вратата, за да ни пусне покрай себе си, а после я затваря плътно зад нас.

Стаята, в която влизаме, е нещо като кухня – навярно е кухнята на прислугата, тъй като е малка, без прозорци, тъмна, нехигиенична и в нея е горещо до задушаване: гори силен огън и върху една маса има две лампи, които пушат – сигурно в крайна сметка това е помещението на конярите, и мангал в сандък с разхвърляни около него инструменти. До мангала е застанал блед мъж с престилка, който, щом ни вижда, оставя някаква вилица или пила, избърсва си ръцете и ме оглежда съвсем явно. Пред огъня седят едно момиче и едно момче: момичето, което е с пълно лице и червена коса, също ме наблюдава, без да се притеснява, а момчето, което е с жълтеникаво, намръщено лице, дъвче с изпочупените си зъби парче сушено месо; облечено е... Забелязвам това, даже в смущението си, облечено е с необикновено палто, което сякаш е ушито от безброй различни парчета кожа. Момчето държи между краката си гърчещо се куче и стиска с ръце челюстите му, за да му попречи да лае. Поглежда към Ричард, а после към мен. Взира се в палтото, в ръкавиците, в бонето ми. Изсвирва с уста.

– Колко ли мангизи е дала за дрехите си! – възкликва.

После се свива, защото от един друг стол, люлеещ се стол, който изскърцва, докато се накланя, се навежда белокоса жена и посяга да го удари. Предполагам, че е икономката. До този момент тя ме е наблюдавала по-втренчено и по-нетърпеливо от всички останали. Държи вързоп: оставя го и с мъка се изправя от мястото си, а вързопът потреперва. Това е по-шокиращо от запаления мангал и от коженото палто, понеже представлява спящо бебе с голяма глава, завито в одеяло.

Поглеждам към Ричард. Мисля си, че ще каже нещо или ще ми даде някакъв знак. Той обаче ме е пуснал и стои с кръстосани ръце, съвсем спокойно. Усмихва се, но усмивката му е особена. Всички мълчат. Никой не помръдва, с изключение на белокосата жена. Тя е станала от стола и заобикаля масата. Облечена е с рокля от тафта, която шумоли. Лицето ѝ е почервеняло и блести. Тя се приближава и се изправя пред мен, а главата ѝ се клати, докато се опитва да разгледа чертите на лицето ми. Движи си устата и си навлажнява устните. Погледът ѝ все още е втренчен и страшно нетърпелив. Когато вдига към мен грубите си, зачервени ръце, аз трепвам. – Ричард – казвам. – Той обаче продължава да стои неподвижно, а погледът на жената, който е много противен и странен, ме приковава към мястото ми и аз стоя и ѝ позволявам да приближи неуверените си пръсти до воалетката ми. Отмята я назад. И тогава погледът ѝ се променя, става още по-странен, след като вижда лицето ми. Докосва бузите ми, сякаш не вярва, че няма да изчезнат под пръстите ѝ.

Не откъсва очи от мен, но проговаря на Ричард. Гласът ѝ е хрипкав от сълзите, които или са старчески, или са израз на чувства.

– Добро момче – изрича.

12

После настъпва някакъв хаос.

Кучето лае и подскача, бебето в одеялото проплаква; друго бебе, което не съм забелязала – то лежи в тенекиена кутия под масата, също започва да плаче. Ричард оставя чантите, сваля си шапката и палтото и се протяга. Намръщеното момче си отваря устата и месото се показва.

– Това не е Сю – заявява.

– Мис Лили е – отвръща тихо жената пред мен. – Нали тъй, миличка? Много ли си уморена, скъпа? Идваш доста отдалече.

– Това не е Сю – повтаря момчето, малко по-високо.

– Промяна в плана – отвръща Ричард, без да ме погледне.

– Сю остана, за да се погрижи последно за някои неща. Мистър Ибс, как сте, сър?

– Бивам, синко – отвръща бледият мъж. Свалил си е престилката и усмирява кучето. Момчето, което ни отвори вратата, е изчезнало. Малкият мангал изстива, изцъква и посивява. Червенокосото момиче се надвесва над пищящите бебета с шише и лъжица, но продължава да поглежда крадешком към мен.

Намръщеното момче казва:

– Промяна в плана ли? Не схващам.

– Ще схванеш – отвръща Ричард. – Освен ако... – Доближава пръст до устата си и намига.

Жената все още стои пред мен, все още описва лицето ми с ръце, отмятайки чертите, сякаш са зърна на броеница.

– Кафяви очи – измърморва, а думите излизат с дъха ѝ, който е сладък като захар. – Розови устни, пълнички като гушки. Красива и нежна брадичка. Бели като порцелан зъби. Бузите – доста меки, нали? Ах!

Стояла съм сякаш в унес и съм я оставила да шепне; усещам как пръстите ѝ потрепват по лицето ми и изведнъж се отдръпвам рязко.

– Как се осмелявате? – казвам. – Как се осмелявате да ми говорите? Как се осмелявате да ме гледате, всеки един от вас? А ти... – Приближавам се до Ричард и го сграбчвам за жилетката. – Какво е това място? Къде си ме довел? Какво знаят те за Сю?

– Хей, хей! – извиква кротко бледият мъж. Момчето се изсмива. Жената гледа печално.

– Гласът ѝ си го бива, нали? – казва момичето.

– Прилича на острие на нож – отвръща мъжът. – Толкова е режещ.

Ричард улавя погледа ми, а после извръща очи.

– Какво бих могъл да отговоря? – свива рамене. – Аз съм негодник.

– Върви по дяволите с позите си! – отвръщам. – Кажи ми какво означава всичко това. Чия е тази къща? Твоя ли е?

– Дали е негова ли? – Момчето се смее още по-силно и дъвче месото.

– Млъкни, Джон, или ще те напердаша – скарва му се жената. – Не му обръщай внимание, мис Лили, умолявам те, недей!

Усещам я как кърши ръце, но не поглеждам към нея. Вперила съм очи в Ричард.

– Кажи ми – подканям го.

– Не е моя – отвръща най-сетне той.

– Не е наша? – Той клати глава. – Чия е тогава? Къде е?

Той си търка очите. Уморен е.

– Тяхна е – отвръща и посочва с глава жената и мъжа. – Тяхна е и е в Бъроу.

Бъроу... Чувала съм го един-два пъти да споменава името. Стоя за миг мълчаливо и се връщам назад към думите му, а после сърцето ми се свива.

– Къщата на Сю – изричам. – Къщата на Сю, в която живеят крадци.

– Честни крадци – заявява жената, която се промъква по-близо до мен – за ония, които ни познават!

Мисля си: "Лелята на Сю!". Някога ми беше мъчно за тази жена. Сега се обръщам и едва не се изплювам върху нея.

– Ще се отдръпнеш ли от мен, вещица такава? – Кухнята утихва. Изглежда по-тъмна и по-задушна. Продължавам да стискам Ричард за жилетката. Когато се опитва да се отскубне, го хващам още по-здраво. Мислите ми подскачат като зайци. Мисля си: "Той се ожени за мен и ме доведе тук, за да се отърве от мен. Възнамерява да задържи парите ми за себе си. Възнамерява да им даде някакъв незначителен дял, за да ме убият, а Сю..." Макар че съм силно изненадана и объркана, сърцето ми отново се свива, докато си мисля тези неща. "Ще освободят Сю. Тя знае всичко."

– Няма да го направите! – заявявам, а гласът ми става по-силен. – да не мислите, че не знам какви са намеренията ви? На всички вас? Какъв номер искате да ми изиграете?

– Не знаеш нищо, Мод – отвръща Ричард, опитвайки се да издърпа ръцете ми от жилетката си. Няма да му позволя. Мисля си, че ако го направи, те със сигурност ще ме убият. Съпротивлявам се в продължение на една секунда. А после: – Шевовете, Мод! – извиква той. Откъсва пръстите ми от дрехата. Хващам го за ръката.

– Върни ме обратно – казвам. Казвам го, мислейки си: "Не им позволявай да разберат, че си уплашена!" Гласът ми обаче е станал още по-силен и аз не мога да го накарам да звучи нормално. – Веднага ме заведи обратно до улиците и каретите.

Той клати глава и извръща очи.

– Не мога.

– Веднага ме заведи. Или сама ще отида. Ще се оправя – видях пътя, по който дойдохме! Разгледах го добре! И ще намеря някой полицай!

Момчето, бледият мъж, жената и момичето се сепват или трепват. Кучето лае.

– Хайде стига – намесва се мъжът и си приглажда мустаците. – Трябва да внимаваш какво говориш, скъпа, в подобна къща.

– Вие трябва да внимавате! – отвръщам. Местя поглед от едно лице към друго. – Какво смятате да получите от това? Пари ли? О, не. Вие трябва да внимавате. Всички до един! А ти, Ричард, трябва да внимаваш най-много, ако все пак реша да потърся полицай и да се разприказвам.

Ричард обаче ме гледа и мълчи.

– Чуваш ли ме? – изкрещявам.

Мъжът трепва отново и пъха пръст в ухото си, сякаш за да го почисти от ушната кал.

– Като острие – отбелязва, без да се обръща конкретно към някого, но всъщност говори на всички, – нали?

– Да ви вземат дяволите! – казвам. Оглеждам се, вбесена, а после изведнъж посягам към чантата си. Ричард обаче я стига първи, докосва я с дългия си крак и я рита настрани, сякаш на игра. Момчето я вдига и я слага на скута си. Изважда нож и започва да човърка ключалката. Острието проблясва.

Ричард скръства ръце.

– Виждаш, че не можеш да си тръгнеш, Мод – заявява спокойно. – Не можеш да си тръгнеш без нищо. – Приближил се е до вратата и е застанал пред нея. Има и други врати, които вероятно водят към някаква улица или към други тъмни стаи. Никога няма да мога да открия тази, през която трябва да изляза. – Съжалявам – добавя.

Ножът отново проблясва в ръцете на момчето. "Сега, мисля си, ще ме убият." Самата мисъл е като острие, което е удивително добре наточено. Нима не исках животът ми да изчезне, докато бях в Брайър? Нима не усещах как това постепенно се случваше, нима не се радвах? А сега смятам, че те възнамеряват да ме убият, и се страхувам повече, отколкото си представях, че е възможно да се страхувам от нещо, от каквото и да било.

"Глупачка", казвам си. На тях обаче казвам: – Няма да го направите. Няма! – Затичвам се, после сменям посоката; накрая се спускам не към вратата зад гърба на Ричард, а към спящото бебе с голямата глава. Сграбчвам го, разлюлявам го и си слагам ръката на врата му. – Няма! – повтарям. – Проклети да сте, нима смятате, че съм дошла чак дотук, за да постъпите така са мен? – Поглеждам към жената. – Първо ще убия бебето ти! – Мисля си, че бих го направила. – Виж! Ще го удуша!

Мъжът, момичето и момчето изглеждат заинтригувани. Жената изглежда печална.

– Скъпа моя – отвръща тя, – аз имам седем бебета вкъщи в тоя момент. Намали ги с едно, ако искаш. Намали ги – посочва към тенекиената кутия под масата – намали ги с две. Не ми пука. И без друго мисля да се откажа от тая работа.

Съществото в ръцете ми продължава да спи, но подритва. Усещам бързото тупкане на сърцето му под пръстите си; върхът на голямата му глава потрепва. Жената продължава да ме наблюдава. Момичето си разтрива врата. Ричард бърка в джоба си, за да извади цигара. Докато го прави, казва:

– Моля те, Мод, остави проклетото дете.

Казва го кротко и аз започвам да идвам на себе си; осъзнавам, че ръцете ми са обвили гърлото на бебето. Оставям внимателно детето на масата между порцелановите чинии и чаши. Изведнъж момчето отдръпва ножа от ключалката на чантата ми и го размахва над главата си.

– Ха-ха! – извиква. – Дамата няма да го направи. Джон Врум ще се заеме с него – с устните, с носа и с ушите!

Момичето пищи, сякаш някой го гъделичка. Жената го срязва:

– Стига. Или искаш всичките ми бебета да бъдат извадени от люлките и натикани в гроба? Хубава работа – да остана съвсем без деца! Дейнти, погрижи се за малкия Сидни, преди да се е попарил. Мис Лили ще си помисли, че е попаднала сред диваци. Мис Лили, виждам, че си буйно момиче. Не съм и очаквала друго. Нали не смяташ, че ще ти направим нещо лошо? – отново се приближава до мен. Не може да стои, без да ме пипа – слага си ръката върху мен и ме милва по ръкава.

– Нали не смяташ, че не си желана тук?

Все още треперя, леко.

– Не смятам – отвръщам и се освобождавам от ръцете ѝ, – че ми мислите доброто, тъй като продължавате да ме държите тук, колкото и ясно да ви давам да разберете, че искам да си тръгна.

Тя навежда глава.

– Чуваш ли как се изразява, мистър Ибс? – пита. Мъжът отвръща, че чува. Тя ме погалва отново. – Седни, мила моя. Виж тоя стол: донесоха ми го от една много богата къща, може и да е чакал теб. Няма ли да си свалиш наметалото и бонето? Ще се свариш, кухнята ни е много топла. Няма ли да си махнеш ръкавиците? Е, ти си знаеш.

Пъхнала съм си ръцете в ръкавите. Ричард улавя погледа на жената.

– Мис Лили – измърморва – пази много грижливо пръстите си. Била е заставена да носи ръкавици от ранна възраст – гласът му се снишава още повече и той произнася последните думи натъртено – от чичо си.

Жената гледа сериозно.

– Чичо ти – отвръща тя. – Знам всичко за него. Накарал те е да разглеждаш толкова много неприлични френски книги. А пипал ли те е, скъпа, там, където не трябва? Вече няма значение. Тук вече няма никакво значение. По-добре да е собственият ти чичо, отколкото някой непознат, казвам винаги аз. Ох, не е ли срамота?

Седнала съм, за да скрия треперещите си крака, но съм я отблъснала от себе си. Столът ми е близо до огъня и тя е права, че е горещо, че е ужасно горещо, бузите ми парят, но не трябва да мърдам, трябва да мисля. Момчето продължава да човърка ключалката.

– Френски книги – повтаря и се кикоти. Червенокосото момиче е лапнало пръстите на ръцете на бебето и ги смуче разсеяно. Мъжът се е приближил. Жената продължава да стои до мен. Светлината от огъня откроява брадата, бузите, очите и устните ѝ. Устните ѝ са гладки. Тя ги навлажнява.

Извръщам глава, но не свеждам очи.

– Ричард – казвам. Той не отговаря. – Ричард! – Жената посяга към мен, развързва връзките на бонето ми и го сваля от главата ми. Приглажда косата ми, а после хваща един кичур и го търка между пръстите си.

– Съвсем рус – изрича, сякаш се чуди. – Съвсем рус, направо като злато.

– Имаш намерение да го продадеш ли? – питам. – Ето, вземи го! – Хващам кичура, който тя държи, и го изтръгвам от фуркетите. – Както виждаш – казвам, когато тя трепва, – не можеш да ме нараниш по-силно, отколкото аз самата мога да се нараня. А сега ме пусни да си отида.

Тя клати глава.

– Започваш да ставаш безразсъдна, скъпа, и си съсипваш красивата коса. Нали ти казах? Няма да ти направим нищо лошо. Това е Джон Врум, виж, а това е Дилия Уорън, която наричаме Дейнти – след време ще започнеш да ги смяташ за братовчеди, надявам се. Този пък е мистър Хъмфри Ибс: той те чакаше да дойдеш, нали, мистър Ибс? А това съм аз и те чаках най-нетърпеливо от всички. Мили боже, как нямах търпение да дойдеш!

Въздиша. Момчето вдига очи към нея и се намръщва.

– Да ме вземат мътните – казва, – ако знам откъде духа вятърът в момента. – Сочи с глава към мен. – Тя не трябваше ли да бъде – обгръща раменете си, изплезва се и върти очи – в буйното отделение?

Жената вдига ръка, а то се свива и се отдръпва.

– Погледни се на какво приличаш! – изкрещява яростно тя. А после ме поглежда нежно и продължава: – Мис Лили прибавя богатството си към нашето. Тя още не е решила какво ще прави – пък и кой ли би могъл на нейно място? Мис Лили, смея да твърдя, че не си сложила хапка в устата си от часове. Имаме ли нещо, с което да те изкушим? – Потрива ръце. – Искаш ли овнешки котлет? Парче холандско сирене? Риба? На ъгъла има една будка, в която продават всякаква риба – само кажи каква да бъде и Дейнти ще отскочи дотам, ще я донесе и ще я изпържи моментално. Какво да бъде? Имаме порцеланови чинии, виж, стават за кралски особи. Имаме сребърни вилици ... мистър Ибс, подайте ми една от ония вилици. Виж, скъпа. Дръжката ѝ е леко грапава, нали? Не обръщай внимание на това, мила. Махнали сме герба. Виж обаче колко е тежка. Не са ли много изящни зъбите ѝ? Лапала ги е устата на един член на Парламента. Риба ли да бъде, скъпа? Или котлет?

Стои, наведена към мен, а вилицата е близо до лицето ми. Бутам вилицата настрани.

– Смяташ ли – отвръщам, – че възнамерявам да седя и да се храня с вас? С когото и да било от вас? Та аз бих се срамувала да ви нарека даже прислужници! Да прибавя богатството си към вашето? Бих предпочела да бъда разорена! Бих предпочела да умра!

За миг настъпва тишина, а после:

– Нахакана е – заявява момчето. – Нали?

Жената обаче клати глава и ме гледа едва ли не с възхищение.

– Дейнти е нахакана – отвръща. – Пък и аз самата съм нахакана. Всяко нормално момиче може да бъде нахакано. И дамите също, само че го наричат другояче. Как го наричат, Господине? – пита тя Ричард, който се навел уморено и дърпа ушите на кучето, на което му текат лигите.

– Високомерие – отвръща той, без да вдига очи.

– Високомерие – повтаря тя.

– Милостиви боже! – възкликва момчето и ми се хили злобно. – Щото хич не ми се иска да смятам, че е невъзпитана и да ѝ ударя един юмрук.

Отново започва да човърка ключалката на чантата ми. Мъжът го наблюдава и трепва.

– Още ли не си се научил – казва – как се отваря ключалка? Не я чупи, а смачкай езичетата. Толкоз е лесно. Вече почти си на път да я отвориш.

Момчето забива за последен път ножа, а лицето му помръква.

– Шибана работа! – изкрещява. За първи път чувам думата да се използва като псувня. То изважда върха на ножа от ключалката, допира го до кожата под нея и преди да успея да изкрещя и да го спра, замахва бързо и прави дълъг разрез.

– Е, човек не може да очаква друго от теб – заявява добродушно мъжът.

Извадил е лула и я запалва. Момчето си пъха ръцете в дупката в кожата. Гледам го и макар че бузите ми още пламтят от топлината на огъня, ми става студено. Срязването на чантата ме е шокирало неописуемо. Разтрепервам се.

– Моля ви – казвам. – Моля ви да ми върнете нещата. Няма да си правя труда да търся полицай, ако ми върнете онова, което е мое, и ме пуснете да си отида.

Предполагам, че в гласа ми се е появила някаква нотка, която буди съжаление, защото всички обръщат глави към мен и ме гледат изпитателно, а жената отново се приближава и отново ме гали по косата.

– Вече не те е страх, нали? – пита ме изумено тя. – Вече не те е страх от Джон Врум? Та той само се шегува. Как смееш, Джон? Прибери ножа и ми подай чантата на мис Лили. Готово. Жал ли ти е за нея, скъпа? Та тя е една набръчкана стара вещ, която изглежда тъй, сякаш не е използвана от петдесет години. Ще ти намерим по-хубава. Ще ти намерим, ами!

Момчето мърмори и си дава вид, че е сърдито, но пуска чантата, и когато жената ми я подава, аз я поемам и я прегръщам. В гърлото ми се надигат сълзи.

– Готова е да ревне – казва презрително момчето, щом ме вижда, че преглъщам. Навежда се към мен и отново ми се хили злобно. – Повече ми харесваше, когато беше стол.

Сигурна съм, че казва това. Думите ме смущават и аз се отдръпвам. Обръщам се рязко, за да погледна към Ричард.

– Моля те, Ричард – изричам. – За бога, не ти ли стига, че ме измами? Как можеш да стоиш толкова невъзмутимо, докато те ме измъчват?

Той ме гледа в очите и приглажда брадата си. После пита жената:

– Няма ли някакво по-тихо място, където тя би могла да поседи?

– По-тихо място ли? – отвръща тя. – Ами аз съм приготвила стая. Просто реших, че мис Лили ще предпочете първо да си стопли лицето тук. Искаш ли вече да се качим горе, скъпа? Да си оправиш косата? Да си измиеш ръцете?

– Бих искала да ме заведете до улицата и да ми намерите карета – отвръщам. – Само това, нищо повече.

– Добре, ще те сложим до прозореца и ти ще можеш да виждаш улицата оттам. Да тръгваме, мила моя. Дай ми тая стара чанта. Искаш ти да я носиш, тъй ли? Добре. Ама че здраво стискаш! Господине, елате и вие, защо да не дойдете? Ще се настаните ли пак в оная стая, на последния етаж?

– Да – отвръща той, – ако ме приемете.

Двамата си разменят погледи. Тя си е сложила ръцете върху мен, а аз, изскубвайки се от хватката ѝ, съм се изправила на крака. Ричард идва и застава близо до нас. Отдръпвам се и от него. Подобно на двойка кучета, които набутват с лай овца в кошарата, те ме извеждат от кухнята през една от вратите и ме насочват към някакво стълбище. Тук е по-тъмно и по-хладно. Усещам полъха, който навярно идва от някоя врата към улицата, и забавям крачка, но в същото време си мисля за онова, което жената спомена за прозореца. Представям си, че бих могла да извикам, да скоча, да се хвърля от него, ако се опитат да ми направят нещо лошо. Стълбището е тясно и голо; тук-там върху стъпалата има нащърбени порцеланови чаши, които са наполовина пълни с вода и в тях плуват горящи фитили и хвърлят сенки.

– Повдигни си полата, скъпа, над пламъците – казва жената, която върви пред мен. Ричард ни следва плътно. На върха на стълбището има врати; всичките са затворени: жената отваря първата и ме въвежда в малка правоъгълна стая. Виждам легло, умивалник, сандък, скрин, параван от конски косми и прозорец, към който мигновено тръгвам. Той е тесен и върху него е закачен избелял мрежест шал. Дръжката е счупена и рамките са заковани с пирони. През него се вижда участък от кална улица, къща с капаци с цвят на мехлем и дупки с форма на сърце, тухлена стена с кръгове и спирали, изрисувани с жълт тебешир.

Стоя права и изучавам гледката, като продължавам да стискам чантата, а ръцете ми натежават. Чувам, че Ричард спира, а после продължава да се качва по стъпалата и след малко започва да крачи из стаята над главата ми. Жената стига до умивалника и налива малко вода от каната в легена. Осъзнавам грешката, която съм направила, като съм се приближила толкова бързо до прозореца, защото тя е застанала между мен и вратата. Едра е и ръцете ѝ са дебели. Мисля си обаче, че бих могла да я избутам настрани, ако ми се наложи да я изненадам.

Вероятно и тя си го мисли. Ръцете ѝ висят над умивалника, главата ѝ е наклонена, но тя ме наблюдава със същия изпитателен, нетърпелив поглед, изпълнен със страхопочитание и в същото време с възхищение.

– Има сапун, който мирише хубаво – казва. – Гребен. Четка. – Мълча. – Кърпа за лицето ти. Одеколон. – Издърпва тапата на шишето и течността се разплисква. Идва при мен, китката ѝ е оголена и мокра от отвратителния парфюм. – Не обичаш ли лавандула? – пита.

Пристъпила съм встрани от нея и гледам към вратата. От кухнята съвсем ясно долита гласът на момчето: "Мръсница такава!".

– Не обичам да ме мамят – отвръщам, пристъпвайки още веднъж.

Тя също пристъпва.

– За какво мамене става дума, мила?

– Да не мислиш, че съм искала да дойда тук? Да не мислиш, че искам да остана?

– Мисля, че просто си стресната. Мисля, че не си съвсем на себе си.

– Не съм съвсем на себе си ли? Каква съм ти аз на теб? Коя си ти, че да казваш каква съм и каква не съм?

При тези думи тя свежда очи. Издърпва ръкава върху китката си, връща се при умивалника, докосва отново сапуна, гребена, четката и кърпата. На долния етаж някой влачи стол по пода, някой хвърля нещо или то пада само, кучето лае. На горния етаж Ричард крачи, кашля, мърмори. Ако трябва да бягам, сега е моментът. Накъде да тръгна? Надолу, надолу, в посоката, от която съм дошла. През коя врата ме въведоха – през втората или през първата? Не съм сигурна. "Няма значение, мисля си. Тръгвай веднага!" Но не тръгвам. Жената вдига лице и улавя погледа ми, а аз се колебая. В този момент Ричард прекосява етажа и започва да слиза тежко по стъпалата. Влиза в стаята. Зад ухото му има цигара. Навил си е ръкавите над лактите, а брадата му е потъмняла от водата.

Затваря вратата и я заключва.

– Свали си наметалото, Мод – казва.

Мисля си: "Ще ме удуши".

Не си развързвам наметалото. Тръгвам бавно назад, далече от него и от жената, към прозореца. Ще го счупя с лакът, ако се наложи. Ще изпищя към улицата. Ричард ме наблюдава и въздиша. Отваря широко очи.

– Не е нужно да гледаш уплашено като заек – заявява. – да не мислиш, че бих те довел чак дотук, за да те нараня?

– А ти да не мислиш, че ти вярвам, че не би го направил? – отвръщам. – Ти самият ми каза, в Брайър, че не би се спрял пред нищо, щом става дума за пари. Трябвало е да слушам по-внимателно! Кажи ми, че не искаш да измъкнеш цялото ми богатство. Кажи ми, че няма да го получиш с помощта на Сю. Предполагам, че ще я прибереш, макар и не веднага. Предполагам, че ще бъде излекувана. – Сърцето ми се свива. – Умницата Сю. Доброто момиче.

– Затвори си устата, Мод.

– Защо? За да можеш да ме убиеш, докато мълча? Хайде, убий ме. И нека тази постъпка да ти тежи на съвестта. Навярно имаш съвест?

– Нямам такава съвест – отвръща бързо и пренебрежително той, – която би се обезпокоила от убийството ти, повярвай ми. – Натиска очите си с пръсти. – На мисис Съксби обаче не би ѝ харесало.

– На нея ли? – казвам и поглеждам към жената. Тя продължава да се взира в сапуна, в четката, без да казва нищо. – Всичко ли правиш по нейна заповед?

– В този случай да – отвръща многозначително той и понеже аз се колебая неразбиращо, продължава: – Чуй ме, Мод. Планът беше изцяло неин. От начало до край. И макар и да съм негодник, не съм чак толкова подъл, че да я измамя.

Лицето му изглежда искрено, но то и преди ми е изглеждало искрено.

– Лъжеш – казвам.

– Не, не лъжа, а казвам самата истина.

– Значи планът е бил неин? – не мога да повярвам. – Тя те е изпратила в Брайър при чичо ми, така ли? А преди това в Париж? При мистър Хотри?

– Тя ме изпрати при теб. Няма значение какви обиколни пътища съм използвал, за да те открия. При всички случаи щях да ги извървя, даже и да не знаех накъде водят. Можеше и да те подмина! Вероятно много мъже са те подминали, тъй като техните стъпки не са били направлявани от мисис Съксби.

Поглеждам в пространството между двамата.

– Значи тя е знаела за богатството ми – добавям след миг. – Всеки би могъл да знае, предполагам. Кого е познавала? Чичо ми? Някоя прислужница в къщата?

– Познавала е теб, Мод, преди всички останали.

Жената най-сетне вдига очи към моите и кимва.

– Познавах майка ти – казва.

Майка ми! Ръката ми се вдига към гърлото ми... странно нещо, защото снимката на майка ми е прибрана при бижутата ми, панделката ѝ вече се е протрила, не съм я носила от години. Майка ми! Дойдох в Лондон, за да избягам от нея. Изведнъж се сещам за гроба ѝ в парка в Брайър – занемарен, обрасъл с трева, по белия камък пълзят сиви петна.

Жената продължава да ме наблюдава. Отпускам ръката си.

– Не ти вярвам – заявявам. – Майка ми? Какво беше името ѝ? Кажи ми.

Тя започва да гледа хитро.

– Знам го – отвръща, – но няма да ти го кажа веднага. Ще ти кажа обаче буквата, с която започваше. Беше "М", същата, с която започва и твоето име. Ще ти кажа и втората буква. Беше "а", също както при теб[29]. От следващата буква обаче имената ви се различават – беше "р"...

Разбирам, че наистина го знае. Как е възможно? Разглеждам лицето ѝ – очите, устните. Струват ми се познати. За какво става дума? Коя е тя?

– Сестра – изричам. – Била си сестра...

Тя обаче клати глава и почти се усмихва.

– Защо да съм била сестра?

– Тогава не знаеш всичко! – отвръщам. – Не знаеш, че съм родена в една лудница!

– Сериозно ли? – казва бързо. – Защо смяташ, че си родена там?

– Мислиш, че не си спомням собствения си дом ли?

– По-скоро си спомняш мястото, където си живяла като малка. Е, тъй е с всички нас. Което не значи, че сме се родили там.

– Знам, че съм родена там – заявявам.

– Предполагам, че са ти казали тъй.

– Всички прислужници на чичо ми знаят!

– Сигурно и на тях са им казали тъй. Това означава ли, че е вярно? Може да е вярно. А може и да не е.

Докато говори, тя се придвижва от умивалника до леглото и сяда на него бавно и тромаво. Поглежда към Ричард. Слага ръка на ухото си и погалва възглавничката му. Пита, съвсем безгрижно:

– Всичко е наред със стаята ви, нали, Господине? – Най-после съм се досетила, че това е някакво име, с което той е известен тук, сред крадците. – Всичко е наред със стаята ви, нали? – Той кимва. Тя отново ме поглежда. – Пазим тая стая – продължава със същия безгрижен, приятелски, опасен тон – за Господина, за да преспива в нея, когато дойде. Тя е на много високо, закътано място, мога да ти кажа. Виждала е всичко, което правим тук, всичките ни номера. Хората идват – прави се на изненадана, – точно както дойде ти, да прекарат на спокойствие един ден, два дни, две седмици, знае ли човек колко дълго?, в уединение там, горе. Момчета, с които полицаите биха искали да си поговорят. Не могат да ги намерят, разбираш ли?, когато дойдат тук. Момчета, момичета, деца, дами...

Замълчава след последната дума. Потупва мястото до себе си.

– Няма ли да седнеш, скъпо момиче? Не искаш ли? А? Е, може би след малко. – Леглото е застлано с одеяло от цветни квадрати, изплетени грубо и съединени грубо. Тя започва да дърпа един от ръбовете му, сякаш се е разсеяла. – Та за какво говорех? – пита, а очите ѝ гледат моите.

– За дами – отвръща Ричард.

Тя махва с ръка, вдига пръст.

– За дами – повтаря. – Точно тъй. Идват, разбира се, толкоз малко истински дами, че няма как да ги забравиш. Запомнила съм много ясно една, която дойде, ох, преди колко време беше? Преди шестнайсет години? Или седемнайсет? Осемнайсет... – Наблюдава лицето ми. – Виждам, че ти се струва много отдавна, миличка. Струва ти се цял един живот, нали? О, чакай, скъпо момиче, да станеш на мойта възраст. Тогава годините се търкалят. Търкалят се като сълзи...

Тръсва глава, поема си дъх, въздишайки бързо и печално. Чака. Аз обаче стоя неподвижно, безучастно, нащрек съм и мълча. Тогава тя продължава.

– Та тая дама – казва – не беше много по-възрастна, отколкото си ти сега. Но как беше загазила! Беше чула за мен от някаква жена в Бъроу, която се занимаваше с момичета и с техните оплаквания. Разбираш за какво говоря, нали, скъпа? Правеше тъй, че на момичетата отново да започне да им идва, след като им е спряло. – Махва с ръка и прави физиономия. – Аз никога не съм се занимавала с тая работа. Не е по моята част. Аз смятах, че ако то не те убие, докато излиза, защо да не се сдобиеш с него и да го продадеш или пък, още по-добре, да ми го дадеш и да ме оставиш аз да го продам вместо теб! Имам предвид на хора, които искат деца, за да им станат слуги или чираци, или истински синове и дъщери. Знаеш ли, скъпо момиче, че по света има такива хора, а също и хора като мен, които им осигуряват децата? Не? – Продължавам да мълча. Тя отново махва с ръка. – Е, навярно тая дама, за която ти разправям, също не е знаела, преди да дойде при мен. Горкичката. Жената от Бъроу се опитала да ѝ помогне, но било вече много късно и само ѝ прилошало. "Къде е съпругът ти? , попитах я, преди да я приютя. Къде е майка ти? Къде са близките ти? Няма да те проследят дотук, нали?" Каза, че няма да я проследят. Каза, че няма съпруг – в което се състоеше, разбира се, нейното затруднение. Майка ѝ била мъртва. Каза, че е избягала от една огромна богата къща на четирийсет мили от Лондон, нагоре по реката...

Кимва и продължава да ме гледа в очите. Станало ми е много студено.

– Баща ѝ и брат ѝ я търсели и били готови да я убият, но тя се кълнеше, че те никога няма да се оправят в Бъроу. А господинът, който ѝ беше докарал тая беля, твърдейки, че я обича, е, той имал съпруга и детенце, зарязал я, понеже била изпаднала в беда, и си измил ръцете. Както, разбира се, би постъпил всеки господин. За което, в работа като моята, човек благодари на Господ! – Усмихва се, почти намига. – Дамата имаше пари. Приех я и я настаних на горния етаж. Май не биваше да го правя. Мистър Ибс тогава ми каза, че не бива да го правя. Щото вече имах пет-шест бебета вкъщи и бях изтощена и раздразнителна, много по-раздразнителна отпреди, тъй като току-що бях родила бебе, което беше починало. – Изражението ѝ се променя и тя махва с ръка пред очите си. – Няма обаче да говоря за туй. Няма да говоря.

Преглъща и се оглежда за миг, като че ли търси разпадналите се нишки на разказа си. После сякаш ги намира. Смущението изчезва от лицето ѝ, тя улавя отново погледа ми и сочи нагоре. Вдигам очи заедно с нея към тавана. Той е в мръсножълто на сиви петна от дима на лампите.

– Настанихме я – продължава – в стаята на Господина. По цял ден седях до нея и ѝ държах ръката, а всяка нощ я чувах как се върти в леглото и плаче. Да ти се скъса сърцето. Не би навредила на никого, тъй както млякото не наврежда на никого. Мислех си, че може да умре. И мистър Ибс си мислеше същото. Според мен и тя си го мислеше, понеже ѝ оставаха още два месеца, а за всички беше ясно, че не би имала сили да издържи даже и един месец. Но бебето май също разбираше какво става – понякога бебетата разбират, защото тя е с нас само от седмица, когато водите ѝ изтичат и то започва да излиза. Отнема му едно денонощие, докато излезе. След като иска да излезе, добре! Макар че е дребосъче, дамата, която вече е много зле, става съвсем на парцал. Когато чува, че бебето ѝ плаче, вдига глава от възглавницата. Какво е това, мисис Съксби?, пита. Твоето бебе, скъпа!, отвръщам. Моето бебе ли? Момче или момиче е моето бебе?, пита. Момиче е, отвръщам. И когато чува думите ми, тя изревава колкото ѝ глас държи: Господ да ѝ е на помощ! Светът е жесток към момичетата. Иска ми се да беше умряла, а и аз заедно с нея!

Мисис Съксби клати глава, вдига ръце и ги отпуска на коленете си. Ричард се обляга на вратата. На нея има кука, на която виси копринен халат: той е свалил колана му и го прокарва разсеяно по устата си. Очите му са вперени в моите, клепачите им са притворени, изражението му е неразгадаемо. От кухнята на долния етаж долита смях и накъсан писък. Жената се заслушва и отново въздиша печално.

– Дейнти пак ревна – казва и завърта очи. – Ама и аз как се разбъбрих, а, мис Лили? Нали не ти досаждам, скъпа? В тия стари истории няма кой знае какво, което да събуди любопитството ти...

– Продължавай – отвръщам. Устата ми е пресъхнала и лепне. – Продължавай, за жената.

– За дамата, която роди онова малко момиченце ли? Беше толкова дребничко, русокосо, синеоко – е, очите на бебетата винаги са сини, разбира се, но по късно стават кафяви...

Заглежда се многозначително в кафявите ми очи. Примигвам и се изчервявам. Гласът ми обаче е равен.

– Продължавай – повтарям. – Знам, че искаш да ми кажеш. Кажи ми веднага. На жената ѝ се е искало дъщеря ѝ да е мъртва. А после какво?

– Искало ѝ се е дъщеря ѝ да е мъртва? – главата ѝ помръдва. – Тъй каза. Тъй казват жените понякога. И понякога наистина го мислят. Но не и тя. Детето беше всичко за нея и когато ѝ казах, че е по-добре да ми го остави, отколкото да го вземе със себе си, тя побесня. "Да не искаш да го отгледаш сама?, казах. Ти, една дама, която няма съпруг?" Отвърна ми, че щяла да се представи за вдовица, имала намерение да замине за чужбина, където никой нямало да я познава, и да се прехранва като шивачка. "Дъщеря ми ще се е омъжила за някой бедняк, преди да узнае за срама ми, каза. Аз приключих с хубавия живот." Занимаваше я единствено тая мисъл, горкичката, и никакви разумни приказки от моя страна не бяха в състояние да ѝ я избият от главата: предпочиташе момичето ѝ да живее в недоимък, но честно, отколкото да го остави в света на парите, от който тя самата идваше. Беше решила да тръгне за Франция, веднага щом силите ѝ се възвърнат, и, казвам ти, мислех я за глупачка, но бях готова да си отрежа ръката, за да ѝ помогна, защото беше толкова наивна и добра.

Въздиша.

– В тоя свят обаче наивните и добрите хора са тия, които страдат, нали? Беше много слаба и бебето ѝ почти не растеше. Непрекъснато обаче говореше за Франция, не можеше да мисли за нищо друго, докато най-накрая една нощ, когато я слагах в леглото, на вратата на нашата кухня се чука. Беше жената от Бъроу, която я беше пратила при мен. Виждам лицето ѝ и разбирам, че е станало нещо лошо. Оказва се, че съм права. И какво мислиш? Бащата и братът на дамата в крайна сметка бяха влезли в дирите ѝ. "Идват, казва жената. Господ да ми е на помощ, не исках да им призная къде си, но братът носеше бастун и ме наби." Показва ми гърба си, целият е син.

"Отидоха да търсят карета, продължава жената, и някакъв побойник, за да им помага. Имаш един час. Изведи оттук дамата, ако иска да избяга. Ако се опиташ да я скриеш, ще ти съборят къщата!" И тъй, горката дама ме беше последвала долу, беше чула всичко и започна да пищи."О, свършено е с мен!, каза. Ох, ако бях успяла да замина за Франция!" Слизането по стълбите обаче едва не я беше убило, беше толкоз слаба. "Ще ми вземат бебето! Ще я вземат и тя ще стане тяхна! Ще я вкарат в голямата си къща, а нищо чудно и да я заключат в някоя гробница! Ще я вземат и ще я настроят срещу мен, ох! , а аз още даже не съм ѝ дала име! Още даже не съм ѝ дала име!" Туй беше всичко, което каза. "Още даже не съм ѝ дала име!" А аз ѝ казах, за да я успокоя: "Ами дай ѝ име! Бързо ѝ дай име, докато още можеш да го направиш." А тя отвърна: "Ще ѝ дам име! Но какво име да ѝ дам?" Казах ѝ: "Помисли си – в крайна сметка тя ще бъде дама, няма как да го избегнем. Дай ѝ име, което ще ѝ приляга. Какво е твойто име? Наречи я с него." Тя ме погледна мрачно и отвърна: "Името ми е противно, по-скоро бих я проклела, преди да позволя на някого да я нарича Мариан".

Мисис Съксби млъква, след като вижда лицето ми. То е трепнало или се е изкривило – макар и да съм очаквала, че историята ще стигне до това място, аз стоя и усещам, че все повече не ми достига въздух, че стомахът ми все повече се свива. Поемам си дълбоко дъх.

– Не е вярно – отвръщам. – Майка ми е дошла тук, без съпруг? Майка ми е била луда. Баща ми е бил войник. Пръстенът му е у мен. Погледни тук, погледни!

Отишла съм до чантата си, навеждам се, бъркам в срязаната кожа и изваждам ленената торбичка, в която са бижутата ми. Там е пръстенът, който ми дадоха в лудницата. Вдигам го. Ръката ми трепери. Мисис Съксби го поглежда и свива рамене.

– Пръстените може да се вземат почти отвсякъде – заявява.

– Взели са го от него – отвръщам.

– Отвсякъде. Мога да ти намеря десет такива и да накарам някой да им сложи буквите "В. Р."[30]. Ще означава ли туй, че са на кралицата, а?

Не съм в състояние да отговоря. Защото нима знам откъде се вземат пръстените и как върху тях може да се сложат букви? Отново повтарям, по-немощно:

– Майка ми е дошла тук, без съпруг? Била е болна и е дошла тук. Баща ми... Чичо ми... – вдигам поглед. – Чичо ми. Защо е трябвало чичо ми да ме лъже?

– А защо е трябвало да ти казва истината? – пита Ричард, който тръгва към мен и най-сетне проговаря. – Готов съм да се закълна, че сестра му е била достатъчно честна, преди да бъде опропастена, но просто не е имала късмет; мъжете обаче не са много склонни да обсъждат свободно подобна липса на късмет...

Отново се взирам в пръстена. Върху него има резка; когато бях малка, ми беше приятно да си мисля, че е била направена с щик. Сега златото ми се струва леко, сякаш е прободено и кухо.

– Майка ми – казвам инатливо – е била луда. Родила ме е, вързана на една маса. Не. – Покривам с ръце очите си. – Навярно съм си измислила тази част от историята. Но не и останалото. Майка ми е била луда и са я държали в отделна стаичка в лудницата; повтаряха ми да не го забравям, за да не последвам примера ѝ.

– Несъмнено, след като е била заведена там, са я държали в отделна стаичка – отвръща Ричард. – Известно е, че понякога са постъпвали по този начин с момичетата, по искане на господата. Е, вече няма причини да е така, поне засега. – Уловил е погледа на мисис Съксби. – Накарали са те да се страхуваш, че може да станеш като нея, Мод. И какво си спечелила от това, освен че си станала тревожна, покорна, нехайна по отношение на собствените си удобства, което е било напълно по вкуса на чичо ти? Нима не ти казах какъв негодник е той?

– Грешите – заявявам. – Грешите напълно.

– Не грешим – отвръща мисис Съксби.

– Възможно е и да ме лъжете. И двамата!

– Възможно е – тя се потупва по устата, – но, както сама виждаш, скъпо момиче, не те лъжем.

– Чичо ми – повтарям. – Прислужниците на чичо ми. Мистър Уей, мисис Стайлс...

Но докато изричам думите, усещам някакъв натиск... Рамото на мистър Уей е забито в ребрата ми, а пръстът му – в свивката на коляното ми. "Мислиш се за дама, нали?" А после, а после, грубите ръце на мисис Стайлс върху пъпчивите ми рамене, дъхът ѝ върху бузата ми. "Защо майка ти, с цялото си богатство, се оказа никаквица?"

Вече знам, вече знам какво са имали предвид. Продължавам да стискам пръстена. Изведнъж го хвърлям с вик на земята, както навремето, когато бях гневно дете, хвърлях чаши и чинии.

– Да го вземат дяволите! – извиквам. – Сещам се как стоях до леглото на чичо си с бръснача в ръка и за окото му, което не беше скрито зад очилата. "Излъгано доверие". – да го вземат дяволите! – Ричард кимва. Обръщам се към него. – И тебе да те вземат дяволите заедно с него! През цялото време си знаел, нали? Защо не ми каза, в Брайър? Не мислиш ли, че така по-лесно щеше да ме убедиш да тръгна с теб? Защо изчака и ме доведе тук, в това противно място, за да ме измамиш и да ме изненадаш?

– За да те изненадам ли? – отвръща той със странна усмивка. – О, Мод, мила Мод, още не сме започнали да те изненадваме.

Не го разбирам. Не се и опитвам да го разбера. Продължавам да си мисля за чичо си, за майка си – за майка си, която идва тук болна, обезчестена... Ричард слага ръка върху брадата си, мърда с устни.

– Мисис Съксби – пита – имате ли нещо за пиене тук? Усещам устата си доста пресъхнала, сигурно е от предчувствието за сензацията. Такъв съм и в казиното, когато се върти колелото, и докато гледам някое представление и очаквам да пуснат феите да летят.

Мисис Съксби се колебае, после отива до една лавица, отваря някаква кутия и изважда шишето, което е в нея. Намира три ниски чаши с позлата по ръбовете. Избърсва ги с полата си.

– Надявам се, мис Лили, че няма да си помислиш, че е шери – казва, докато налива. Миризмата на течността е остра и лепкава в задушната стая. – Шери в покоите на една дама е нещо, което не бих приела, но малко чисто бренди като ободряващо питие от време на време... е, питам аз, какво лошо има?

– Няма нищо лошо – отвръща Ричард. Подава ми чаша, а аз съм толкова разстроена, толкова замаяна и ядосана, че отпивам от брендито, сякаш е вино. Мисис Съксби ме гледа, докато преглъщам.

– Алкохолът ѝ понася – заявява одобрително.

– Понася ѝ – отвръща Ричард, – когато върху него има надпис "Лекарство". Нали, Мод?

Не отговарям. Брендито е силно. Най-после сядам на ръба на леглото и развързвам шнура на наметалото си. Стаята е по-тъмна отпреди: денят преминава в нощ. Параванът от конски косми чернее и хвърля сенки. Стените, върху които се редуват шарки от цветя и размазани ромбове, са мрачни и потискащи. Шалът се откроява върху прозореца: зад него е попаднала муха, която бръмчи в отчаяна ярост върху стъклото.

Седя, хванала главата си с ръце. Мозъкът ми, подобно на стаята, изглежда обгърнат от тъмнина, мислите ми текат, но са безполезни. Не задавам въпроси, както навярно щях да правя, ако това беше историята на някое друго момиче, която просто чета или слушам, не питам защо са ме довели тук, какво се канят да сторят с мен, по какъв начин ще се възползват от факта, че са ме измамили и са ми взели ума. Просто продължавам да съм бясна на чичо си. Просто си мисля непрекъснато: "Майка ми идва тук, обезчестена, опозорена, лежи, кървяща, в тази къща на крадци. Не е луда, не е луда. Предполагам, че изражението на лицето ми е странно. Ричард казва:

– Погледни ме, Мод. Не мисли сега за чичо си и за къщата на чичо си. Не мисли за онази жена, Мариан.

– Ще мисля за нея – отвръщам, – ще мисля за нея, както винаги съм мислила: че е глупачка! Баща ми обаче... Казахте, че е бил джентълмен, нали? Превърнали са ме в сираче, през всичките тези години. Баща ми още ли е жив? Никога ли не е ...

– Мод, Мод – казва той с въздишка и отново заема мястото си до вратата. – Огледай се. Спомни си как дойде тук. Нима смяташ, че те отвлякох от Брайър, че извърших онова нещо сутринта, че поех този риск, за да научиш семейните тайни и нищо повече?

– Не знам! – отвръщам. – Всъщност какво знам? Ако ми дадете малко време, за да помисля. Ако ми кажете...

Мисис Съксби се е приближила до мен и докосва леко ръката ми.

– Изчакай, скъпо момиче – отвръща много нежно. Доближава пръст до устните си, притваря очи. – Не бързай, а слушай. Още не си чула историята докрай. Разказах ти само малка част от нея. И тъй, както вече споменах, дамата беше станала на парцал. След час пристигат бащата, братът и побойникът. Гледам бебето и питам: "Какво име ще ѝ дадем? Какво ще кажеш за твойто име, Мариан?" а дамата отвръща, че по-скоро би я проклела, отколкото да я нарече тъй. Спомняш си, нали, скъпа? А колкото до туй, че е дъщеря на дама, продължава горкото момиче, "според вас каква полза може да има една жена от факта, че е дама, освен че може лесно да бъде обезчестена? Искам да я наречем с обикновено име, казва, както бихме нарекли едно обикновено момиче. Искам обикновено име за нея". Отвръщам в желанието си да ѝ угодя: "Наречи я с обикновено име" а тя казва: "Ще го направя. Ще го направя. Имахме една прислужница, която беше мила с мен, по-мила даже и от баща ми и от брат ми. Искам да я нарека на нея. Ще я нарека на нея. Ще я нарека..."

– Мод – изричам нещастно аз. Отново съм свела лице. Когато обаче мисис Съксби млъква, аз го вдигам. Погледът ѝ е странен. Мълчанието ѝ е странно. Клати бавно глава. Поема си дъх, колебае се още секунда, а после изрича:

– Сюзан.

Ричард ни наблюдава с ръка на устата. Стаята и къщата са тихи. Мислите ми, които се въртят като скърцащи колела, изведнъж сякаш спират. Сюзан. Сюзан. Няма да им позволя да видят колко ме е смутила думата. Сюзан. Няма да говоря. Няма да се движа от страх да не се спъна или да не се разтреперя. Просто продължавам да не свалям очи от лицето на мисис Съксби. Тя отпива една по-голяма глътка от чашата с брендито, а после си избърсва устата. Идва и отново сяда до мен на леглото.

– Сюзан – повтаря. – Тъй я нарече дамата. Срамота е едно бебе да бъде наречено с името на прислужница, нали? Във всеки случай тъй мислех аз. Но какво можех да кажа? Бедното момиче съвсем се беше побъркало – плачеше, пищеше и повтаряше как баща ѝ щял да дойде, да вземе детето и да го накара да намрази името на собствената си майка. "О, как бих могла да я спася? , каза. Предпочитам да я вземе някой друг вместо него и брат ми! О, какво да правя? Как да я спася? О, мисис Съксби, кълна ви се, че предпочитам да вземат бебето на която и да било клета жена вместо нея."

Мисис Съксби е повишила глас. Бузите ѝ са се зачервили. За миг върху клепача ѝ се забелязва пулсът ѝ, много е ускорен. Закрива си окото с ръка, а после отново отпива от брендито и си избърсва устата.

– Ето какво каза – продължава, по-тихо. – Ето какво каза. И докато го казваше, всички деца, които лежаха на различни места в къщата, сякаш я чуха и изведнъж се разреваха. Всички деца звучат по един и същ начин, ако не си им майка. Както и да е, всичките ѝ прозвучаха по един и същ начин. Бях я завела до стълбището, точно до тая врата – тя навежда глава, а Ричард сменя позата и вратата изскърцва, – ѝ ето че тя спира. Поглежда ме, виждам какво мисли и сърцето ми се смразява. "Не можем да постъпим тъй!", отвръщам."Защо да не можем? , пита тя. Нали вие самата казахте, че дъщеря ми ще бъде отгледана като дама. Защо някое друго момиченце без майка да не бъде отгледано по този начин вместо нея – горкото същество, нали и то е изпаднало в беда? Кълна се обаче, че ще дам половината от богатството си на нея, а Сюзан ще получи останалото. Ще го получи, ако я вземете и я отгледате почтено, без да ѝ казвате за наследството ѝ, докато не порасне в бедност и не осъзнае цената му. Нямате ли някое бебе без майка, продължава, което да дадем на баща ми вместо Сюзан? Нямате ли? Нямате ли? Кажете, за бога, че имате! В джоба на роклята си държа петдесет лири. Ще ви ги дам! Ще ви изпратя още, ако го направите за мен и не споменавате пред нито едно живо същество, че сте го направили."

Може би има някакво движение в стаята под нас или на улицата, не знам, но даже и да има, не го чувам. Погледът ми все още е върху почервенялото лице на мисис Съксби, върху очите, върху устните ѝ.

– Ама че работа, да ме моли да направя туй нещо – продължава. – Нали тъй, скъпа моя? Ама че работа! Струва ми се, че през целия си живот не съм мислила толкоз напрегнато и толкоз бързо. Най-сетне казах: "Задръж си парите. Задръж си петдесетте лири. Не ги искам. В замяна обаче искам да свършиш нещо за мен. Баща ти е джентълмен, а джентълмените са коварни. Ще взема бебето ти, но искам да опишеш какво смяташ да направиш, да се подпишеш и да сложиш печат".

"Добре! " отвръща веднага тя. "Добре!" И двете влизаме тук, давам ѝ лист и мастило и тя описва всичко точно както ти казах – че Сюзан е нейно дете, макар и да я е оставила при мен, че богатството ѝ трябва да бъде разделено на две части и тъй нататък, сгъва листа и го подпечатва с пръстена си, а на гърба му написва, че писмото не трябва да се отваря преди деня, в който дъщеря ѝ ще навърши осемнайсет години. Искаше да напише двайсет и една, но аз проявих съобразителност, дори докато тя пишеше, и ѝ казах, че трябва да бъдат осемнайсет, защото в противен случай рискувахме момичетата да се омъжат, преди да са научили истината. – Тя се усмихва. – Предложението ми ѝ хареса и тя ми благодари. А после, веднага щом подпечата писмото, мистър Ибс извика, че една карета е спряла пред вратата на работилницата му и двама мъже, единият възрастен, а другият по-млад, слизат от нея, а с тях има още един мъж – побойник, с тояга. Ами сега! Дамата тича, пищейки към стаята си, а аз стоя и си скубя косата. Отивам до креватчетата и вземам едно определено бебе, момиченце, голямо колкото другото, чиято коса ще бъде руса като неговата, и го нося горе. "Ето! , казвам. Вземи я бързо и бъди мила с нея! Името ѝ е Мод и е подходящо за дама. Не забравяй, че си ми дала дума." "И вие не забравяйте!", извиква момичето и целува собственото си бебе, а аз го вземам, свалям го долу и го слагам в празното креватче ...

Мисис Съксби клати глава.

– Трябваше да свършим нещо толкоз дребно! – казва. – Свършваме го за една минута. Свършваме го, докато мъжете блъскат по вратата. "Къде е тя? , викат. Знаем, че е при вас!" Няма как да ги спрем. Мистър Ибс ги въвежда вътре, те прелетяват през къщата като фурии, виждат ме, събарят ме и следващото нещо, което забелязвам е, че бащата на нещастната дама я влачи надолу по стълбите, роклята ѝ се вее, обувките ѝ са развързани, върху лицето ц личи следа от бастуна на брат ѝ, а в ръцете ѝ си ти, скъпо момиче, и никой не предполага, че си нечие друго бебе, а не нейното. Защо да предполагат, че не си нейното? Вече няма място за връщане назад. Тя ме поглежда бързо, докато баща ѝ я сваля долу; смятам обаче, че е продължила да ме наблюдава от прозореца на каретата. Не мога да ти кажа дали някога е съжалявала за стореното. Сигурно често си е мислила за Сю, но нищо повече. Е, правила го е само толкоз, колкото е трябвало.

Примигва и обръща настрани глава. Оставя чашата с брендито на леглото между мен и себе си; ръбовете на одеялото не му позволяват да се разлее. Сключила е ръце и гали кокалчетата на едната с дебелия червен палец на другата. Кракът ѝ в пантофа тропа по пода. През цялото време, докато е говорила, не е отлепила очите си от лицето ми.

Аз затварям своите. Слагам ръце върху тях и се взирам в тъмнината, която се е образувала от дланите ми. Настъпва тишина. Тишината се проточва. Мисис Съксби се навежда по-близо до мен.

– Скъпо момиче – шепне. – Няма ли да кажеш нещо? – Докосва косата ми. Продължавам да мълча и да седя неподвижно. Ръката ѝ се отпуска. – Виждам, че тия новини доста те сломиха – добавя. Може би дава знак на Ричард, защото той се приближава и кляка пред мен.

– Разбра ли, Мод – пита ме той и се мъчи да надникне зад пръстите ми, – какво ти каза мисис Съксби? Едното бебе става друго. Майка ти не ти е била майка, а чичо ти не ти е бил чичо. Животът ти не е бил животът, който е трябвало да живееш, а е бил животът на Сю, докато Сю е живяла твоя...

Разправят, че умиращите хора виждат спектакъла на своя живот, изигран с невероятна бързина пред очите им. Докато Ричард говори, аз виждам своя: лудницата, дървената палка, стегнатите рокли в Брайър, шнура с топчетата, очите на чичо ми без очилата, книгите, книгите... Спектакълът просветва и отминава, изчезнал е и е безполезен като блясъка на монета в мътна вода. Разтрепервам се, а Ричард въздъхва. Мисис Съксби клати глава и цъка. Когато обаче им показвам лицето си, и двамата се отдръпват рязко назад. Не плача, както те предполагат. Смея се – обзета съм от ужасен смях и погледът ми сигурно е страховит.

– О, но това е чудесно! – мисля, че казвам. – То е всичко, за което съм копняла! Какво сте ме зяпнали? Какво очаквате да видите? Да не би да смятате, че пред вас седи момиче? Момичето вече го няма! Давиха го! Лежи много надълбоко. Мислите ли, че има ръце и крака с плът и дрехи върху тях? Мислите ли, че има коса? То има само кости, обелени до бяло! Бяло е като страница на книга! То е книга, от която думите са се олющили и са паднали.

Опитвам се да си поема въздух, но в устата ми сякаш има вода. Вдишвам, но въздухът не влиза в нея. Задъхвам се, разтрепервам се и отново се задъхвам. Ричард стои прав и ме наблюдава.

– Не полудявай, Мод – казва с отвращение. – Не забравяй, че вече нямаш оправдание за това.

– Имам оправдание за всичко! – отвръщам. – За всичко!

– Скъпо момиче... – казва мисис Съксби. Вдигнала е чашата и я размахва близо до лицето ми. – Скъпо момиче...

Аз обаче продължавам да се треса от смях, от противен смях, и се мятам, така както рибата се мята на края на въдицата. Чувам, че Ричард псува, после виждам, че се приближава до чантата ми, бърка в нея и изважда шишето с лекарството ми: оставя течността да капне три пъти в чашата с брендито, а после ме хваща за главата и притиска чашата до устните ми. Опитвам от течността, преглъщам и се закашлям. Закривам си устата с ръце. Устата ми изтръпва. Отново затварям очи. Нямам представа от колко време седя така; накрая усещам одеялото, което покрива леглото, под раменете и бузите си. Свлякла съм се върху него. Лежа и продължавам да потрепвам от време на време от нещо, което усещам като смях, а Ричард и мисис Съксби стоят притихнали и ме наблюдават.

След малко обаче двамата се приближават леко към мен.

– Вече по-добре ли си, мила? – пита тихо мисис Съксби. Мълча. Тя поглежда към Ричард. – Не трябва ли да я оставим да поспи?

– Да върви по дяволите сънят! – отвръща той. – Според мен тя продължава да смята, че сме я довели тук заради собственото ѝ удобство. – Стига до мен, потупва ме по лицето и казва: – Отвори си очите.

– Аз нямам очи – отвръщам. – Как бих могла да имам? Вие ми ги взехте.

Той хваща единия ми клепач и го ощипва силно.

– Отвори си проклетите очи! – повтаря. – Така е по-добре. А сега има още нещо, което трябва да научиш, нещо съвсем дребно, и тогава можеш да спиш. Чуй ме. Чуй! Не ме питай как да го направиш, защото ще ти отрежа проклетите уши. Ще се погрижа на всяка цена да ме чуеш. А това усещаш ли го? – Удря ме. – Много добре.

" Ударът можеше да бъде и по-силен. Мисис Съксби го вижда, че вдига ръка, и се опитва да го спре.

– Господине! – извиква, а бузите ѝ потъмняват. – Нямаше нужда да го правите. Въобще нямаше нужда. Сдържайте си нервите, моля ви. Мисля, че я насинихте. Ох, скъпо момиче.

Посяга към лицето ми. Ричард свъсва вежди.

– Тя трябва да е благодарна – отвръща, като се изправя и си приглажда назад косата, – че не съм постъпил по-лошо с нея през последните три месеца. Трябва да е наясно, че ще я ударя още веднъж и няма да ми мигне окото. Чуваш ли ме, Мод? В Брайър си ме виждала да се държа като джентълмен. Когато дойда тук обаче, давам почивка на галантността си. Разбра ли?

Лежа, хванала с ръка бузата си, гледам го в очите и мълча. Мисис Съксби кърши ръце. Той взема цигарата, която е зад ухото му, лапва я и търси кибрит.

– Продължавайте, мисис Съксби – казва. – Разкажете ѝ останалото. А ти, Мод, слушай внимателно, за да разбереш най-после за какво е бил изживян животът ти.

– Животът ми не е бил изживян – отвръщам, шепнейки. – Ти ми каза, че е бил заблуда.

– Е – той намира клечка кибрит и я драсва, – заблудата трябва да свърши. Чуй сега как ще стане това.

– Тя вече свърши – отвръщам. Думите му обаче са ме накарали да бъда нащрек. Главата ми е мътна от брендито, от лекарството, от шока, но не чак толкова, че да не изпитвам страх от онова, което ще ми кажат – къде възнамеряват да ме държат и по каква причина...

Мисис Съксби вижда, че съм умислена, и кимва.

– Вече започваш да схващаш – казва. – Вече започваш да се досещаш. Дамата ми даде бебето си и, което е още по-важно, даде ми думата си. Думата ѝ е най-ценното нещо, разбира се. Думата ѝ по отношение на парите, нали? – Тя се усмихва и докосва носа си. После се навежда леко към мен. – Искаш ли да видиш? – пита с променен глас. – Искаш ли да видиш за какво ми даде дума дамата?

Чака. Не ѝ отговарям, но тя отново се усмихва, отдръпва се от мен, поглежда към Ричард, а после се обръща с гръб към него и за миг се бави, докато си разкопчава роклята. Тафтата шумоли. След като пазвата ѝ е отворена наполовина, тя бърка вътре, сякаш бърка в гърдите си, в сърцето си, и изважда сгънат лист хартия. – Пазех го свидно – добавя, докато ми го подава – през всичките тия години. – Пазех го по-свидно и от злато! Погледни.

Листът е сгънат като писмо и върху него с наклонен почерк е написано "Да бъде отворено на осемнайсетия рожден ден на дъщеря ми Сюзан Лили". Виждам името и ме побиват тръпки; посягам, но тя стиска ревниво листа и както би направил чичо ми, който вече не ми е чичо! , с някоя стара книга, не ми позволява да го взема; позволява ми обаче да го пипна. Хартията е поела топлината на гръдта ѝ. Мастилото е кафяво, гънките са протрити и обезцветени. Печатът е цял. Носи инициалите на майка ми – на майката на Сю, имам предвид, не на моята, не на моята...

"М. Л."

– Виждаш ли го, скъпо момиче? – пита мисис Съксби. Листът трепери. Тя го дръпва към себе си с жест на скъперник и го поглежда, вдига го до лицето си и доближава устни до него, а после се обръща с гръб и го прибира в пазвата си. Докато си закопчава роклята, отново хвърля поглед към Ричард. През цялото време той ни е наблюдавал внимателно, с любопитство, но без да проговори.

Вместо него проговарям аз.

– Написала го е – отвръщам. Гласът ми е хрипкав, вие ми се свят. – Написала го е. Отвели са я. А после?

Мисис Съксби се обръща. Роклята ѝ е закопчана и отново е съвсем гладка, но ръката ѝ е върху гърдите, сякаш пази думите в пазвата си.

– Какво стана с дамата ли? – пита разсеяно. – Тя почина, скъпо момиче. – Подсмърча и тонът ѝ се променя. – Няма да повярваш, че продължи да се влачи още един месец, преди да го направи! Кой би помислил, че ще стане тъй? Тоя месец беше против нас. Татко ѝ и брат ѝ, след като я завели у дома, я накарали да промени завещанието си. Сещаш се как. Нито пени за дъщерята, имали са предвид теб, скъпо момиче, защото тъй им е било казано, докато не се омъжи. Има си господа за тая цел, нали? Тя ми изпрати бележка по една сестра. Бяха я вкарали в лудницата и теб заедно с нея, което не след дълго я довърши. Пишеше, че няма представа какво ще стане оттук нататък, но се успокояваше от мисълта за честността ми. Бедното момиче! – Изглеждаше тъй, сякаш едва ли не съжалява.

– Там ѝ беше грешката.

Ричард се засмива. Мисис Съксби поглажда устата си и придобива лукаво изражение.

– А пък аз – продължава, – е, аз от самото начало се чудех как да взема цялото наследство, след като ми се полагаше само половината. Успокоявах се, че имам на разположение осемнайсет години да намеря начин да се справя. Много пъти съм си мислила за теб.

Извръщам лице.

– Не те питам за мислите ти – отвръщам. – Сега те не са ми нужни.

– Колко си неблагодарна, Мод! – възкликва Ричард. – Мисис Съксби толкова дълго е кроила планове в твоя полза. Всяко момиче, нима момичетата не търсят начин да се превърнат в героини на някоя романтична история? , всяко момиче на твое място би искало да бъде знатна дама.

Мълчаливо отмествам погледа си от него към мисис Съксби. Тя кимва.

– Много пъти съм си мислила за теб – повтаря – и съм се чудила как я караш. Предполагах, че си красива. Та ти си красива, скъпо момиче! – преглъща. – Страхувах се само от две неща. Първото беше, че може да умреш. Второто беше, че дядо ти и чичо ти може да те изведат от Англия и да те накарат да се омъжиш преди тайната на дамата да бъде разкрита. После прочетох в един вестник, че дядо ти е умрял. Не след дълго узнах, че чичо ти живее скромно на село, че ти си при него и че е научил и теб да живееш скромно. И тогава страховете ми изчезнаха! – усмихва се. – През туй време – продължава, а клепачите ѝ потрепват – Сю беше при мен. Ти видя, скъпо момиче, колко грижливо и безмълвно пазя онова, което дамата написа. – Потупва се по роклята. – Е, с какво щяха да ми помогнат думите ѝ, ако я нямаше Сю, която да ги подкрепи? Помисли си колко грижливо и безмълвно съм я пазила. Помисли си на какво сигурно място е била. Помисли си колко умно може да стане едно момиче в тая къща, на тая улица, когато порасне, а после си помисли колко усилия сме положили двамата с мистър Ибс, за да я направим глупава. Помисли си колко съм се притеснявала, давайки си сметка, че в края на краищата трябва да се възползвам от нея, без да знам как. Помисли си как започна да ми става ясно, когато се запознах с Господина, как опасенията ми, че може да бъдеш омъжена тайно, изчезнаха, след като осъзнах, че той е момчето, което трябва да се ожени тайно за теб... Беше ми нужна една минута, за да погледна към Сю и да разбера какво трябва да се направи с нея. – Свива рамене. – И тъй, вече го направихме. Ти вече си Сю, скъпо момиче. Доведохме те тук, за да...

– Слушай, Мод! – казва Ричард. Затворила съм очи и съм обърнала глава на другата страна. Мисис Съксби се приближава до мен, вдига ръка и започва да ме гали по косата.

– Доведохме те тук – продължава, вече по-нежно, – за да се превърнеш в Сю. Само заради туй, скъпо момиче! Само заради туй.

Отварям очи и, предполагам, изглеждам глупаво.

– Виждаш ли? – казва Ричард. – Ще държим Сю като моя съпруга в лудницата, а с отварянето на завещанието на майка ѝ нейният дял от наследството, делът на Мод, имам предвид, ще стане мой. Бих искал да мога да кажа, че ще го получа до последното пени, но планът в крайна сметка беше на мисис Съксби, така че половината от него ще отиде при нея. – Покланя се.

– Справедливо е, нали? – пита мисис Съксби, която все още ме гали по косата.

– Другата половина – продължава Ричард, – тоест реалният дял на Сю, също отива при мисис Съксби. В завещанието тя е посочена като настойница на Сю, а аз се опасявам, че настойниците често не са особено добросъвестни по отношение на наследството на своите подопечни... Което естествено не е от значение, след като Сю е изчезнала. Но всъщност е изчезнала Мод Лили, истинската Мод Лили... – той примигва, – имам предвид, разбира се, мнимата Мод Лили. Нали това искаше? Да изчезнеш? Преди минута каза, че вече имаш оправдание за всичко. С какво би могло тогава да ти навреди фактът, че ще бъдеш смятана за Сю и ще направиш мисис Съксби богата?

– Ще направиш и двете ни богати, скъпа – казва бързо мисис Съксби. – Не съм чак толкоз безчувствена, скъпо момиче, че да ти открадна всичко! Ти си дама, и то красива, нали? На мен ще ми е нужна красива дама, за да ме научи на туй-онуй, когато си получа парите. Имам планове за нас двете, миличка, големи планове! – Потупва се по носа.

Отмествам се от нея, но още съм твърде замаяна, за да се изправя на крака. – Вие сте луди! – отвръщам. – Луди сте! Аз... да бъда смятана за Сю?

– Защо не? – пита Ричард. – Само трябва да убедим някой адвокат. Мисля, че ще успеем.

– Да го убедите – по какъв начин?

– По какъв начин ли? Ами с помощта на мисис Съксби и на мистър Ибс, които са ти като родители и за които според мен може да се предположи, че те познават най-добре. Също и с помощта на Джон и Дейнти – бъди сигурна, че те ще се закълнат за всяко нещо, в което са намесени пари. И с моята помощ – запознал съм се с теб в Брайър, когато си била прислужница на мис Мод Лили. Разбрала си, нали, каква е стойността на думите на един джентълмен? – Преструва се, че мисълта му е хрумнала внезапно. – Разбрала си естествено! Защото в една лудница в провинцията има двама лекари, които със сигурност ще си спомнят за теб. Та нали вчера им подаде ръка и им се поклони, нали в продължение на цели двайсет минути любезно им отговаряше на въпросите под името Сюзан?

Оставя ме да си помисля върху думите му. После добавя:

– Молим те само да изиграеш отново представлението пред някой адвокат, когато му дойде времето. Какво ще загубиш? Скъпа, Мод, ти нямаш нищо: нямаш никакви приятели в Лондон, нямаш пари на свое име, даже въобще нямаш име!

Закрила съм си устата с пръсти.

– Ами ако не го направя? – питам. – Ако кажа на вашия адвокат, когато той дойде...

424 – Ако му кажеш какво? Ако му кажеш как си кроила планове да излъжеш едно наивно момиче ли? Как си наблюдавала отстрани, когато лекарите са я упоили и са я отвели? А? Какво според теб ще си помисли той?

Седя и го слушам. Най-накрая казвам, шепнейки:

– Наистина ли си толкова зъл? – Той свива рамене. Обръщам се към мисис Съксби: – И ти. Толкова ли си зла? Само като си помисля за Сю... Толкова ли си подла?

Тя махва с ръка пред лицето си, без да отговори. Ричард изсумтява.

– Злоба – отвръща той. – Подлост. Какви думи! Думи от литературата. Нима смяташ, че когато разменят деца, жените го правят така, както бавачките в оперетите – за да стане забавно? Огледай се, Мод. Отиди до прозореца, погледни към улицата. Там има живот, а не литература. Той е труден, окаян. Това щеше да е твоят живот, ако добрината на мисис Съксби не те беше предпазила от него. Боже мой! – Отдръпва се от вратата, вдига ръце над главата си се протяга. – Колко съм уморен! Колко много работа свърших днес, а? Едно момиче е вкарано в лудница; друго... Е, добре. – Оглежда ме и бута крака ми със своя. – Никакви протести? – казва. – Никакви заплахи? Ще има, предполагам, по-нататък. Не би било от значение, даже и да има. Рожденият ден на Сю е в началото на август. Разполагаме с повече от три месеца, за да те убедим да участваш в заговора ни. Мисля, че даже три дни, прекарани в Бъроу, ще бъдат достатъчни.

Гледам го, но не мога да говоря. Все още мисля за Сю. Той накланя глава.

– Нали не сме сломили духа ти, Мод, толкова бързо? – пита. – Би ми било мъчно, ако е така. – Замълчава. А после:

– На майка ти също би ѝ било мъчно.

– Майка ми... – започвам да казвам. Мисля си за Мариан, за лудостта в очите ѝ. После затаявам дъх. Досега не съм си мислила за това. Ричард ме наблюдава, а погледът му е лукав.

Слага ръка на яката си, изпъва врат и кашля слабо като момиче, но в същото време сякаш нарочно.

– Хайде, Господине – тревожно казва мисис Съксби, – престанете да я дразните.

– Да престана да я дразня ли? – отвръща той. Продължава да си дърпа яката, сякаш тя го задушава. – Просто ми е пресъхнало гърлото от говоренето.

– Защото говорихте твърде много – отвръща тя. – Мис Лили ... ще те наричам тъй, нали може, скъпа? Изглежда нормално, а? Мис Лили, не му обръщай внимание. Имаме много време да говорим за тия неща.

– Имаш предвид за майка ми – казвам. – За истинската ми майка, която благодарение на теб е станала майка на Сю. Която се е задавила, виж, и аз знам нещо! , която се е задавила с карфица.

– С карфица! – отвръща Ричард и се смее. – Сю ли ти каза? – Мисис Съксби хапе устни. Отмествам поглед от единия към другия.

– Каква беше тя? – питам изтощено. – Кажи ми, за бога! Мислиш ли, че мога да се изненадам от нещо? Че ми пука? Каква беше тя? Крадла като теб ли? Е, щом трябва да се отърва от лудата жена, предполагам, че една крадла ще свърши работа ...

Ричард отново кашля. Мисис Съксби извръща очи от мен, също кашля и кърши ръце. Когато проговаря, гласът ѝ е тих и печален.

– Господине, вие нямате какво повече да кажете на мис Лили. Аз обаче имам да ѝ кажа още няколко думи. Думи, които една жена иска да каже на едно момиче насаме.

Той кимва.

– Знам – отвръща. Скръства ръце. – Нямам търпение да ги чуя.

Тя чака, но той не си тръгва. Приближава се и отново сяда до мен. Свивам се и се отдръпвам.

– Скъпо момиче – започва. – Работата е в туй, че не съществува приятен начин, по който мога да ти го кажа, ако някой може, ще ми се да знам! Вече съм го казала на Сю. Майка ти... – Навлажнява си устните и поглежда към Ричард.

– Кажете ѝ – подканя я той. – В противен случай ще ѝ кажа аз.

После тя отново започва да говори, този път по-бързо:

– Майка ти беше осъдена не просто заради кражба, а заради убийството на един човек и... ох, скъпа, и беше обесена!

– Била е обесена?

– Била е убийца, Мод – заявява доволно Ричард. – Можеш да видиш мястото, на което са я обесили, от прозореца на стаята ми.

– Господине, предупредих ви!

Той млъква.

– Била е обесена! – повтарям.

– Беше обесена, държа се сърцато – продължава мисис Съксби, сякаш обяснението ѝ, какъвто и да е смисълът му, ще ме накара да го понеса по-лесно. Изучава лицето ми. – Скъпо момиче, недей мисли за туй нещо – казва. – Какво значение има то сега? Ти си дама, нали? Кого го е грижа какъв е произходът ти? Огледай се.

Изправила се е на крака и пали една лампа: от тъмнината изплуват няколко ярки повърхности – коприненият халат, матовата месингова рамка на леглото, порцелановите украшения върху лавицата над камината. Отново се приближава до умивалника и отново казва:

– Има сапун. И то какъв! Донесоха ми го от един магазин в западната част на града. Преди година... Видях го и си помислих: "На мис Лили ще ѝ хареса!". През цялото време го държах загънат в хартия. Ето я кърпата, погледни, мъхеста е като праскова. И как мирише! Ако не ти харесва лавандулата, ще ти намерим някоя с аромат на роза. Виж, скъпа – отива до скрина и отваря най-дълбокото чекмедже. – Виж какво имаме тук! – Ричард се навежда, за да види. Аз също поглеждам с учудване, примесено със страх. – Фусти, чорапи и корсажи! Я гледай, фуркети за коса на дама. Руж за бузи на дама. Обици с кристални висулки – един чифт сини и един чифт червени. Не знам, скъпа, на; какви очи трябваше да подхождат. Е, ще дам сините на Дейнти...

Държи крещящите мъниста за кукичките и наблюдава как се въртят кристалчетата. Цветът сякаш започва да се размазва пред очите ми. Разплакала съм се от отчаяние.

Като че ли плачът може да ме спаси.

Мисис Съксби забелязва и цъка.

– Ох, не е ли срамота? – казва. – Плачеш? При всички тия красиви неща? Господине, виждате ли я? Плаче – и за какво?

– Плача – отвръщам измъчено с разтреперан глас – защото се озовах тук в такова положение! Плача, защото си мисля в какъв сън съм живяла, смятайки, че майка ми е била просто една глупачка! Плача от ужас, защото сте толкова близо до мен и сте толкова противни!

Тя е отстъпила назад.

– Скъпо момиче – продължава, като снишава глас и хвърля бърз поглед към Ричард, – толкоз много ли ме презираш, понеже съм им позволила да те отведат?

– Презирам те – отвръщам, – понеже ме прибра обратно!

Тя се ококорва, а после почти се усмихва. Сочи към разни неща в стаята.

– Не си мисли – казва с удивен поглед, – че имам намерение да те държа на Лант стрийт! Скъпо момиче, скъпо момиче, ти беше отведена оттук, за да се превърнеш в дама. И си се превърнала в дама – в истински скъпоценен камък! Не си мисли, че ще те оставя да загубиш блясъка си в туй мизерно място. Нали ти казах? Искам да си покрай мен, скъпа, когато съм богата. Нима дамите не си наемат компаньонки? Изчакай само да пипна наследството ти и ще видиш дали няма да се сдобием с най-разкошната къща в Лондон! Ще видиш какви карети и лакеи ще имаме, какви перли, какви рокли!

Отново си слага ръцете върху мен. Кани се да ме целуне, да ме изяде. Ставам и се отскубвам от нея.

– А ти да не си мислиш – отвръщам, – че ще остана с теб, след като отвратителният ти план се осъществи?

– А какво друго ще направиш? – пита. – При кого ще бъдеш, ако не при мен? Съдбата те отведе, а аз те върнах обратно. Седемнайсет години подготвям това. Кроя планове и го обмислям всяка минута, откакто за първи път те сложих в обятията на клетата дама. Поглеждах към Сю...

Тя преглъща, а аз се разплаквам още по-силно.

– Сю – изричам. – О, Сю...

– И какъв е тоя поглед? Не съм ли постъпила с нея както искаше майка ѝ? Не съм ли я пазила, не съм ли я поддържала спретната, не съм ли я превърнала в обикновено момиче? Какво друго съм направила, освен че съм ѝ върнала живота, който ти получи от нея?

– Убила си я! – отвръщам.

– Убила ли съм я? С всички ония лекари около нея, които я смятат за дама? И мога да ти кажа, че туй съвсем не е без пари.

– Определено не е – намесва се Ричард. – И за него плащаш ти, не забравяй. Ако зависеше от мен, щях да я изпратя в областния приют за душевноболни.

– Виждаш ли, скъпо момиче? Убила съм я! Та тя можеше да бъде убита във всеки един момент от живота си, ако не бях аз! Кой се грижеше за нея, когато беше болна? Коя я пазеше от момчетата? Бих дала ръцете си, краката си, дробовете си, за да спася нейните. Но нима смяташ, че докато правех тия неща, ги правех заради нея? Каква полза бих имала от едно обикновено момиче, когато стана богата? Правех ги за теб! Не мисли за нея. Тя беше вода, тя беше въглища, тя беше прах в сравнение с туй, което са направили от теб.

Вторачвам се в нея.

– О, господи! – казвам. – Как си могла? Как си могла?

Тя отново изглежда изненадана.

– Нима можех да постъпя по друг начин?

– Но да я измамиш! Да я оставиш там!

Тя се пресяга и ме потупва по ръкава.

– Ти им позволи да я отведат – отвръща. После изражението на лицето ѝ се променя. Почти ми намига. – Пък и, скъпо момиче, не смяташ ли, че тогава ти беше дъщеря на майка си?

От стаите под нас отново се чуват писъци, удари и смях. Ричард стои прав и наблюдава със скръстени ръце. Мухата на прозореца продължава да бръмчи и да се удря в стъклото. После бръмченето спира. Сякаш това е някакъв знак и аз се свличам, освобождавайки се от хватката на мисис Съксби. Падам на колене отстрани на леглото и крия лицето си в ръбовете на одеялото. Била съм смела и решителна. Потискала съм гнева, лудостта, желанието и любовта заради свободата. А сега, след като тази свобода ми е отнета напълно, нима е чудно, че се смятам за победена?

Оставям се на мрака да ме погълне и ми се иска никога повече да не ми се налага да вдигна глава към светлината.

13

Спомените ми за нощта, която последва, са накъсани. Спомням си как лежа на края на леглото, крия си очите и не искам да сляза в кухнята, каквото е желанието на мисис Съксби. Ричард идва при мен и отново приближава обувката си до полата ми, за да ме сръга, застава до леглото и се смее, след като не помръдвам, а после излиза. Някой ми носи супа, която отказвам да изям. След това отнасят лампата и стаята потъва в тъмнина. Трябва най-сетне да стана, за да отида в клозета; червенокосото момиче с пълното лице, Дейнти, ме води дотам, а после застава на вратата и ме пази да не избягам в нощта. Отново плача и ми дават още няколко капки от сиропа с бренди. Свалят ми дрехите и ме обличат с нощница, която не е моя. Спя в продължение може би на час, събуждам се от шумолене на тафта, поглеждам ужасена и виждам как мисис Съксби, която си е разпуснала косата, с мъка си сваля роклята, показвайки плътта и мръсното си бельо, а после загася свещта и се качва на леглото до мен. Лежи, мислейки си, че съм заспала, слага си ръцете върху мен, а после ги сваля; най-накрая хваща кичур от косата ми и го притиска към устата си като някой скъперник, който държи къс злато.

Усещам топлината ѝ, непознатото ѝ тяло и киселата миризма, която се излъчва от нея. Усещам, че заспива бързо, диша равномерно и хърка, докато аз непрекъснато се унасям и се стряскам. От накъсания сън часовете минават бавно: струва ми се, че в нощта има много нощи, години от нощи! , през които, сякаш през пелени от дим, съм принудена да минавам, препъвайки се. Събуждам се и си мисля, че съм в будоара си в Брайър, в стаята си в къщата на мисис Крийм, в леглото в лудницата с една от сестрите, огромна и сгушена приятно до мен. Събуждам се сто пъти. Събуждам се, простенвам и копнея за сън, защото винаги, преди да заспя, изплува споменът, ясен и тревожен, за мястото, в което лежа в действителност, за начина, по който съм пристигнала тук, за истината за това, коя съм и каква съм.

Най-накрая се събуждам и повече не заспивам. Тъмнината се е разсеяла леко. Лампата, която е горяла на улицата и е осветявала нишките на окачения на прозореца избелял мрежест шал, вече е загасена. Светлината става мръсно розова. След време розовото преминава в лепкаво жълто. То пълзи, а с него пълзи и звукът – отначало е тих, а после се извисява до зашеметяващо кресчендо: кукуригащи петли, свирки и камбани, кучета, пищящи бебета, яростни викове, кашляне, храчене, тежки стъпки, непрестанен глух тропот на копита и скърцане на колела. Звукът излиза от гърлото на Лондон. Шест или седем часът е. Мисис Съксби спи до мен, но аз вече съм съвсем будна и нещастна и ми се гади. Ставам и макар че е месец май и времето тук е по-меко отколкото в Брайър, ме побиват тръпки. Все още съм с ръкавици, но мисис Съксби е заключила дрехите, обувките и кожената ми чанта в един сандък. "За всеки случай, скъпа, да не би да се събудиш объркана и да си помислиш, че си у дома, а после да се облечеш, да излезеш и да се загубиш." Спомням си, че го каза, докато стоях упоена и зашеметена пред нея. Къде сложи ключа? ... А ключа от стаята? Отново ме побиват тръпки, по-силно, и започва да ми се гади още повече, но мислите ми са ужасяващо ясни. Трябва да изляза. Трябва да изляза! Трябва да напусна Лондон, да отида някъде другаде, да се върна в Брайър. Трябва да намеря пари. "Трябва, мисля си, и това е най-ясната от всичките ми мисли, трябва да намеря Сю! " Мисис Съксби диша тежко и равно. Къде може да е сложила ключовете? Тафтената ѝ рокля е метната на паравана от конски косми; приближавам се тихо до нея и потупвам джобовете ѝ. Празни. Стоя и оглеждам лавиците, скрина, камината – върху тях не виждам ключовете, но, предполагам, в стаята има много места, където биха могли да бъдат скрити.

В този момент мисис Съксби се размърдва – не се събужда, а само си премества главата; мисля, че знам, мисля, че започвам да си спомням... Ключовете са под възглавницата ѝ. Спомням си ловкото движение на ръката ѝ, приглушения звън на метала. Пристъпвам. Устните ѝ са разтворени, а бялата ѝ коса е разпиляна по възглавницата. Пристъпвам отново и дъските на пода изскърцват. Заставам до нея, колебая се една минута, а после пъхам пръсти под ръба на възглавницата и бавно, бавно се пресягам.

Тя отваря очи. Хваща ме за китката и се усмихва. Кашля.

– Скъпа моя, харесва ми, че пробваш – заявява, докато си бърше устата. – Не се е родило обаче момиче, което ще ме надхитри, когато съм си наумила нещо. – Хватката ѝ е силна, макар и да преминава в милване. Изтръпвам. – Господи, колко си студена! – добавя. – Дай да те завия, миличка. – Издърпва плетеното одеяло от леглото и ме покрива с него. – Сега по-добре ли е, скъпо момиче?

Косата ми е разрошена и пада върху лицето ми. Гледам я през нея.

– Иска ми се да съм мъртва – отвръщам.

– Е, хубава работа! – възкликва тя и става от леглото. – Какви ги приказваш и ти!

– Ами тогава ми се иска ти да си мъртва.

Тя клати глава, все още усмихната.

– Безразсъдни думи, скъпо момиче! – Започва да души. Откъм кухнята се носи ужасна миризма. – Усещаш ли? Мистър Ибс приготвя закуската. Хайде да видим кое момиче ще иска да е мъртво, след като пред него е сложена чиния с пушени херинги!

Потрива ръце. Дланите ѝ са червени, но отпусната плът на ръцете ѝ е с цвят и лъскавина на слонова кост. Спала е с ризата и фустата си, а сега добавя два корсета и навлича тафтената рокля; после потапя във вода гребена си и се сресва. "Тралала, лила" тананика си от време на време, докато се реше. Продължавам да я наблюдавам, а разрошената ми коса пада върху очите ми. Босите ѝ крака са напукани, а пръстите им са подути. По краката ѝ почти няма косми. Изстенва, когато се навежда, за да си обуе чорапите. Бедрата ѝ са дебели и жартиерите ѝ са оставили трайна следа върху тях.

– Готово – казва, след като се е облякла. Едно от бебетата се е разплакало. – Сега и другите ще ревнат. Ще дойдеш ли долу, скъпо момиче, докато им давам кашата?

– Да дойда долу ли? – отвръщам. Ако искам да избягам, трябва да сляза долу. Поглеждам се. – Така ли? Няма ли да ми върнеш роклята, обувките?

Вероятно обаче изричам думите прекалено настойчиво или пък в погледа ми има коварство или отчаяние. Тя се колебае, а после отвръща:

– Оная прашна стара рокля ли? Ония боти? С тях се ходи навън. Погледни тая копринена роба. – Сваля халата от куката на вратата. – Ето какво обличат дамите сутрин вкъщи. Има и копринени пантофи. Ще изглеждаш добре в тях, нали? Нахлузи ги, скъпо момиче, и слез долу на закуска. Няма от кого да се срамуваш. Джон Врум не става преди дванайсет, ще бъдеш само с мен, с Господина – той те е виждал неглиже, предполагам! , и с мистър Ибс. А него, скъпо момиче, вече можеш да го смяташ, да речем, за свой чичо. А?

Извръщам поглед. Не мога да понасям стаята, но няма да сляза с нея, без да съм се облякла, в онази тъмна кухня. Тя ме моли и ме увещава още малко, а после ме оставя и излиза. Ключът се превърта в бравата.

Веднага се приближавам до сандъка, в който са прибрани дрехите ми, и се опитвам да отворя капака. Заключен е и е здрав.

После отивам до прозореца и бутам касата. Тя се повдига един-два инча и според мен ръждавелите пирони, които я държат, може и да поддадат, ако бутам по-силно. Рамката обаче е тясна, разстоянието до долу е голямо, а аз все още съм по нощница. И, което е по-лошо, на улицата има хора; макар че отначало си мисля да извикам, да счупя стъклото, да им дам знак и да изпищя, след секунда се вглеждам по-внимателно в тях, виждам лицата им, прашните им дрехи, вързопите, които носят, децата и кучетата, които тичат и се търкалят до тях.

"Там има живот, каза Ричард преди дванайсет часа. Той е труден, окаян. Това щеше да бъде твоят живот, ако добрината на мисис Съксби не те беше предпазила от него..." До входа на къщата с капаците с дупки с форма на сърце седи момиче с мръсна превръзка и кърми бебето си. То вдига глава, улавя погледа ми и ми размахва юмрук. Отдръпвам се рязко от стъклото и закривам лицето си с ръце.

Когато обаче мисис Съксби се появява отново, аз съм готова.

– Чуй ме – казвам и се приближавам към нея. – Знаеш, че Ричард ме отведе от къщата на чичо ми, нали? Знаеш, че чичо ми е богат и ще ме намери?

– Чичо ти ли? – отвръща тя. Донесла е поднос, но не мърда от вратата, докато не отстъпя назад.

– Мистър Лили. Знаеш кого имам предвид. Той поне все още ме смята за своя племенница. Не ти ли е дошло наум, че ще изпрати някой човек да ме търси? Нали не смяташ, че ще ти благодари за това, че ме държиш тук?

– Не ще и дума, че ще го направи, след като толкоз го е грижа за теб. Нима не се стараем да ти създаваме нужните удобства, скъпа?

– Знаеш, че не е така. Знаеш, че ме държите тук насила. За бога, няма ли да ми дадеш роклята?

– Всичко наред ли е, мисис Съксби? – Това е мистър Ибс. Повишила съм глас и той е излязъл от кухнята и стои в подножието на стълбището. Ричард също се е размърдал в леглото. Чувам го как прекосява стаята, отваря вратата и се ослушва.

– Всичко е наред! – извиква безгрижно мисис Съксби. – Хайде стига – обръща се тя към мен. – Ето закуската ти, погледни, започва да изстива.

Слага подноса на леглото. Вратата е отворена, но аз знам, че мистър Ибс все още стои в подножието на стълбището и че Ричард чака и се ослушва на върха му. – Хайде – повтаря тя. Върху подноса има чиния, вилица и ленена салфетка. В чинията има две-три риби с цвят на кехлибар в сос от масло и вода. Рибите имат перки и лица. Салфетката е пъхната в пръстен от полирано сребро, което прилича малко на пръстена, който използвах по специални поводи в Брайър, но без инициала.

– Моля те, пусни ме да си отида – казвам.

Мисис Съксби клати глава.

– Скъпо момиче – отвръща, – да си отидеш къде?

Чака и тъй като не отговарям, ме оставя сама. Ричард затваря вратата на стаята си и се връща в леглото. Чувам го как си тананика.

Мисля си да взема чинията и да я запратя към тавана, към прозореца, към стената. А после си мисля: "Трябва да бъдеш силна. Трябва да бъдеш силна и готова да бягаш." И така, седя и ям – бавно, окаяно, като внимателно отделям костите от кехлибарената плът. Ръкавиците ми се навлажняват и стават на петна; нямам други, с които да ги сменя.

След един час мисис Съксби се връща, за да прибере празната чиния. След още един час ми носи кафе. Докато я няма, аз отново заставам до прозореца или допирам ухо до вратата. Крача, сядам и отново крача. Гневът ми преминава в сълзлива тъга, а после във вцепенение. След малко обаче идва Ричард.

– Е, Мод... – Това е всичко, което казва. Виждам го и започвам да кипя от гняв. Втурвам се към него с намерението да го ударя по лицето: той отблъсва ударите ми и ме събаря; лежа на пода и ритам, ритам...

После пак ми дават няколко капки от сиропа и бренди; следващите два дни минават в мрак.

Когато се събуждам, отново е необичайно рано. В стаята се е появил малък плетен стол, боядисан в златисто, а върху него има алена възглавница. Занасям стола до прозореца и седя на него, загърната с халата, докато мисис Съксби започва да се прозява и отваря очи.

– Всичко наред ли е, скъпо момиче? – пита ме, както прави всеки ден, абсолютно всеки ден; безумието или извратеността на въпроса, след като положението далеч не е наред, а е толкова лошо, че по-скоро бих умряла, отколкото да го понеса, ме кара да скърцам със зъби или да си скубя косата и да я гледам с ненавист. – Добро момиче – казва тя ѝ: – Харесва ли ти столът, скъпа? Предположих, че ще ти хареса. – Отново се прозява и се озърта. – При теб ли е гърнето? – пита. Свикнала съм от благоприличие да нося нощното гърне зад паравана от конски косми. – Би ли ми го подала, миличка? Направо ще се пръсна.

Стоя неподвижно. След секунда тя става и си го взема сама. Гърнето е от бял порцелан, вътрешността му е потъмняла и в него има нещо, което с погнуса взех за фъндъци от косми, когато го видях за първи път в сумрака на утрото; оказва се, че е просто украса: огромно око с мигли, а около него – надпис с обикновени черни букви:

ПОДДЪРЖАЙ ГО ЧИСТО, ПЪЛНИ ГО СМЕЛО, А АЗ

ЩЕ СИ МЪЛЧА КАКВО СЪМ ВИДЯЛ, КОГАТО В МЕН СИ СЕ ЗАВРЯЛ!

ПОДАРЪК ОТ УЕЛС

Окото винаги ме кара да изпитам за миг неудобство; мисис Съксби обаче слага гърнето на пода, повдига небрежно полата си и се навежда. Потрепервам, а тя прави физиономия.

– Не е приятно, нали, скъпа? Не се притеснявай. В нашата огромна къща ще има тоалетна за теб.

Изправя се и набутва фустата между краката си. Потрива ръце.

– Хайде ела – вика ме. Оглежда ме, а очите ѝ светят. – Какво ще кажеш? Дали да не те облечем днес, дали да не те докараме? Роклята ти е в сандъка. Но тя е безцветна и овехтяла, нали? Странна и старомодна. Дали да не опитаме с нещо по-хубаво? Запазила съм рокли за теб, опаковала съм ги в станиол толкоз добре, че няма да повярваш. Искаш ли да повикаме Дейнти и да я накараме да ти ги преправи, а? Тя е много сръчна с иглата, макар и да изглежда недодялана, нали? Такава си е, какво да се прави. Ще рече човек, че са я дърпали, за да расте. Но пък е с добро сърце.

Вече е привлякла вниманието ми. "Рокли", мисля си. След като съм облечена, бих могла да избягам.

Тя вижда промяната в мен и е доволна. Донася ми отново риба за закуска и аз отново я изяждам. Донася ми кафе, сладко като сироп: от него ми се разтуптява сърцето. После ми донася канче с гореща вода. Навлажнява кърпа и се опитва да ме измие. Не ѝ позволявам; вземам обаче кърпата от нея и се бърша – по лицето, под мишниците, между краката... За първи път в живота се измивам сама.

После тя излиза и разбира се, заключва вратата след себе си. Не след дълго се връща с Дейнти. Двете носят картонени кутии. Слагат ги върху леглото, развързват шнуровете и изваждат от тях рокли. Щом ги вижда, Дейнти надава вик. Всичките са копринени: първата е виолетова и е украсена с жълта панделка, втората е зелена със сребристи райета, а третата е пурпурна.

Дейнти хваща ръба на едната и го гали.

– Сурова коприна? – чуди се.

– Сурова коприна с плисета от фулар – отвръща мисис Съксби, а думите се търкалят в устата ѝ като костилки от череши. Повдига полата на пурпурната рокля, а брадата и бузите ѝ са червени в отразената светлина на коприната, сякаш са боядисани с кохинил[31].

Улавя погледа ми.

■ – Какво ще кажеш за тия, скъпа?

Не знаех, че съществуват подобни цветове, подобни платове, подобни рокли. Представям си, че вървя по улиците на Лондон, облечена в тях. Сърцето ми се е свило.

– Противни са, много са противни – отвръщам.

Тя примигва, а после се съвзема.

– Сега казваш тъй. Била си прекалено дълго време в оная огромна, мрачна къща на чичо си. Да се чуди човек дали разбираш от мода повече от един прилеп. Когато се появиш в обществото, скъпо момиче, в града, ще имаш толкоз пъстри рокли, че ще си спомняш за тия и ще умираш от смях, че някога си ги смятала за ярки. – Потрива ръце. – А сега кажи коя най-много ти харесва? Зелената с арсеновия оттенък и сребристите райета?

– Няма ли някоя сива – питам – или кафява, или пък черна?

Дейнти ме гледа с отвращение.

– Сива, кафява или черна ли? – отвръща мисис Съксби. – След като има сребриста и виолетова?

– Нека да бъде виолетовата тогава – изричам най-накрая. Мисля си, че райетата ще ме заслепят и че от пурпурното ще ми прилошее, макар че и без друго ми е лошо. Мисис Съксби се отправя към скрина и го отваря. Изважда чорапи, корсети и цветни фусти. Фустите ме изумяват, защото винаги съм смятала, че бельото трябва да е бяло, точно както когато бях дете си мислех, че всички черни книги трябва да са Библии.

Сега обаче ми се налага да бъда или цветна, или гола. Двете ме обличат подобно на момичета, които обличат кукла.

– И тъй, къде трябва да се стесни? – пита се мисис Съксби, докато разглежда роклята. – Не мърдай, скъпа, докато Дейнти ти взема мярка. Господи, виж си талията! Стой мирно! Мога да ти кажа, че човек не бива да се движи, докато Дейнти е наблизо с карфица в ръка. Тъй е по-добре. Прекалено е широка, нали? Е, не можем да бъдем придирчиви към размера, ха! Ха! , като се има предвид как се сдобиваме с тях.

Свалят ми ръкавиците, но ми носят нов чифт. На краката ми обуват бели копринени пантофи.

– Не може ли да съм с обувки? – питам, а мисис Съксби отговаря: – С обувки ли? Скъпо момиче, обувките са за ходене. Ти къде трябва да ходиш?

Изрича думите отнесено. Отворила е големия дървен сандък и е извадила кожената ми чанта. Докато аз гледам, а Дейнти шие, тя я занася на светло до прозореца, настанява се удобно в скърцащия плетен стол и започва да разпределя на купчинки вещите ми. Наблюдавам я как опипва пантофите, картите за игра, гребените. Онова, което търси обаче, са бижутата ми. След малко намира ленената торбичка, развързва я и изсипва в полата си.

– И какво има тук? Пръстен. Гривна. Снимка на някаква жена. – Взира се  в снимката с оценяващ поглед, – изведнъж изражението ѝ се променя. Знам чии черти вижда в лицето, в което преди аз търсех своите. Оставя я бързо настрани. – Гривна от смарагди – продължава – от времето на крал Джордж[32], но с красиви камъни. Ще намерим купувач, който да ти даде добра цена. Перла на верижка. Рубинена огърлица – прекалено е тежка за момиче с твойта външност. Аз имам за теб гердан от красиви мъниста, стъклени мъниста, с такъв блясък, че би се заклела, че са сапфири – ще ти отива много повече. И... О! А туй какво е? Не е ли прелестна? Погледни, Дейнти, погледни тия грамадни изумителни камъни!

Дейнти поглежда.

– Страхотна е! – възкликва.

Брошката с брилянтите. Преди си представях как Сю духа в нея, как я лъска, присвила очи. Сега мисис Съксби я взема и я разглежда, а очите ѝ са като цепки. Брошката блести. Блести, дори и тук.

– Знам къде ѝ е мястото – казва. – Нямаш нищо против, нали, скъпо момиче? – Отваря закопчалката ѝ и я забожда на предницата на роклята си. Дейнти пуска иглата и конеца, за да я гледа.

– О, мисис С.! – възкликва отново. – Приличате на истинска кралица!

Сърцето ми отново бие силно.

– На диамантена кралица – изричам.

Мисис Съксби ме поглежда неуверено – не знае дали ѝ правя комплимент, или ѝ се подигравам. И аз самата не знам.

Известно време мълчим. Дейнти довършва работата си, а после сресва косата ми, завива я на кок и я забожда с фуркети. Карат ме да стана, за да ме огледат. В очите им е изписано очакване. Накланят глави, но лицата им се свеждат. Дейнти се почесва по носа. Мисис Съксби почуква с пръсти по устните си и се мръщи.

Върху лавицата над камината има правоъгълно огледало, обрамчено с гипсови сърца. Обръщам се и се взирам в това, което мога да видя в него от лицето и фигурата си. Едва се познавам. Устата ми е бяла. Очите ми са подути и зачервени, а бузите ми приличат на пожълтяла фланела. Немитата ми коса е потъмняла от мазнина на темето. Деколтето на роклята ми е дълбоко и от него се показват стърчащите кости около шията ми.

– Май в крайна сметка виолетовото не е твоят цвят, скъпо момиче – заявява мисис Съксби. – Кара сенките под очите ти да изпъкват и да изглеждат като синини. А бузите ти... какво ще кажеш да ги поощипеш малко, за да им върнеш розите? Не искаш? Нека тогава Дейнти да опита вместо теб. Тя наистина стиска здраво, пустата му Дейнти!

Дейнти се приближава и ме хваща за бузата, а аз изпищявам и се изскубвам от нея.

– Е, добре, проклетнице! – изкрещява тя, като тръска глава и тропа с крак. – Твоя работа, можеш да си запазиш жълтото лице!

– Ей! Ей! – казва мисис Съксби. – Мис Лили е дама! Държа да ѝ се говори като на дама. И прибери тая устна. – Дейнти се е нацупила. – Тъй е по-добре. Мис Лили, дали да не свалим роклята и да пробваме със зелената със сребристите райета? Малко примес от арсен в онова зелено въобще няма да ти навреди, ако не се потиш прекалено много под горнището.

Аз обаче не съм в състояние да понеса отново да ме пипат и не ѝ позволявам да разкопчае виолетовата рокля.

– Харесваш я, тъй ли, скъпо момиче? – пита тя, а лицето и гласът ѝ са омекнали. – Най-после! Знаех си, че коприната в крайна сметка ще те ободри. А сега дали да не слезем долу и да шашнем господата? Мис Лили? Дейнти, ти тръгни първа. Стълбите са коварни и не ми се ще мис Лили да се прекатури.

Отключила е вратата. Дейнти минава пред мен, а след секунда тръгвам и аз. Все още ми се иска да имах обувки, шапка, наметало; ако трябва обаче, ще избягам гологлава, с копринени пантофи. Ще тичам чак до Брайър. През коя врата се излиза навън? Не съм сигурна. Не мога да видя. Дейнти върви пред мен, а мисис Съксби ме следва неспокойно.

– Гледаш ли къде стъпваш, скъпо момиче? – пита. Не ѝ отговарям. Защото от някоя от съседните стаи се чува необичаен звук, подобен на крясък на женски паун, който се извисява, трепти, а после заглъхва. Стряскам се и се обръщам. Мисис Съксби също се е обърнала. – Давай, дъртофелнице! – изкрещява и размахва юмрук. А после казва на мен, по-благо:

– Не се изплаши, нали, скъпа? Спокойно, това е възрастната сестра на мистър Ибс, която е прикована на легло, бедничката, и често има кошмари.

Усмихва се. Викът долита отново. Чувам го и се забързвам надолу по тъмните стъпала; краката  ме болят и се огъват, а дишането ми се учестява. Дейнти чака долу. Преддверието е малко и тя сякаш го изпълва.

– Влизай – подканя ме.

Отворила е вратата на кухнята. Зад гърба ѝ има врата с резета, която според мен извежда на улицата. Забавям крачка. Мисис Съксби обаче идва и ме докосва по рамото.

– Точно тъй, скъпо дете. Оттук.

Пристъпвам отново и едва не се спъвам.

Кухнята е по-топла, отколкото си я спомням, и по-тъмна. Ричард и момчето, Джон Врум, седят на масата и играят на зарове. И двамата вдигат поглед, когато се появявам; и двамата се засмиват. Джон казва:

– Вижте му лицето на туй нещо! Кой ли му е насинил очите? Дейнти, кажи, че си ти, и ще те целуна.

– Аз ще насиня твойте, ако ми паднеш в ръцете – отвръща мисис Съксби. – Мис Лили просто е уморена. Стани от стола, малък нехранимайко, за да седне тя.

Докато говори, заключва вратата, прибира ключа в джоба си, Прекосява кухнята и проверява другите две врати, за да се убеди, че не се отварят.

– За да не става течение – обяснява, след като ме вижда, че я наблюдавам.

Джон отново хвърля заровете и пресмята точките, преди да се изправи на крака. Ричард потупва празния стол.

– Ела, Мод – казва. – Ела, седни до мен. Ако обещаеш, че няма да се нахвърлиш на очите ми, както направи в сряда, кълна се в живота на Джони! , че няма да те съборя отново на пода.

Джон свъсва вежди.

– Не се разполагайте толкова свободно с моя живот – отвръща, – понеже и аз мога да направя същото с вашия. Чухте ли?

Ричард не му отговаря. Гледа ме в очите и се усмихва.

– Ела, нека отново да бъдем приятели, а?

Докосва ме с ръка, а аз се дръпвам и си прибирам полата. Заключените врати и задухът в кухнята са ме изпълнили с нещо като мрачна самоувереност.

– Не държа да бъда смятана за твоя приятелка – заявявам.

– Не държа да бъда смятана за приятелка на когото и да било от вас. Слязох тук, защото трябваше да сляза, защото мисис Съксби настояваше, а на мен не са ми останали сили да ѝ противореча. А иначе не забравяйте, че ви мразя всичките.

Сядам не на празното място до него, а на огромния люлеещ се стол, който е сложен на тясната страна на масата. Сядам на него, а той изскърцва. Джон и Дейнти поглеждат бързо към мисис Съксби, която се взира в мен, примигвайки два-три пъти.

– И защо не? – изрича най-после, смеейки се пресилено.

– Чувствай се удобно, скъпа. А аз ще седна на тоя твърд стар стол тук, ще ми се отрази добре. – Сядай си избърсва устата.

– Няма ли го мистър Ибс?

– Излезе по работа – отвръща Джон. – Взе и Чарли Уаг.

Тя кимва.

– И всичките ми бебета спят?

– Господина им даде дозата преди половин час.

– Добро момче, добро момче. Сега ще бъде тихо и спокойно. – Поглежда ме. – Всичко наред ли е, мис Лили? Да пийнеш глътка чай, а? – Не ѝ отговарям, но се клатя на стола много бавно. – Или кафе? – Навлажнява устни. – Нека да бъде кафе. Дейнти, стопли малко вода. Искаш ли торта, скъпо момиче, за да го прокараш с нея? Да изтича ли Джон да донесе торта? Не обичаш ли торта?

– Тук едва ли можете да ми сервирате нещо – изричам бавно, – което да не ми прилича на сгурия.

Тя клати глава.

– Каква уста имаш, само за поезия! А сега кажи за тортата... – Извръщам очи.

Дейнти се залавя с кафето. Някакъв ярък часовник тиктака и бие. Ричард свива цигара. Тютюневият дим и димът от лампите и пукащите свещи вече се носи от стена към стена. Стените са кафяви и леко блестят, сякаш са боядисани със сос от печено месо; на места по тях висят цветни картини

– На херувимчета, на рози, на момичета в люлки, набръчкани изрезки от вестници и снимки на ловци, коне, кучета и крадци. До мангала на мистър Ибс са окачени три портрета – на МИСТЪР ЧЪБ, на МИСТЪР ЙЕЙЛ и на МИСТЪР БРАМА.

Ако имах копие, мисля си, щях да ги заплаша с него, щях да накарам мисис Съксби да ми даде ключовете си. Ако имах счупена бутилка. Ако имах нож.

Ричард пали цигарата, присвива очи от дима и ме оглежда.

– Хубава рокля – казва. – Цветът е точно за теб. – Посяга към една от жълтите панделки. " Удрям го по ръката и той започва да цъка. – Опасявам се, че характерът ти не се е подобрил особено. Надявахме се, че ще станеш по-блага, след като те държим на закрито. Както се получава с ябълките. И с телетата сукалчета.

– Върви по дяволите! – отвръщам.

Той се усмихва. Мисис Съксби се изчервява, а после се смее.

– Чуйте я само – продължава. – Когато обикновените момичета говорят тъй, звучи направо просташки. Но в устите на дамите думите звучат почти приятно. И все пак, скъпа – навежда се през масата и снишава глас, – иска ми се да не се изразяваш толкоз неприлично.

Гледам я в очите.

– А ти да не мислиш, че онова, което ти се иска, е от значение за мен? – отвръщам невъзмутимо.

Мисис Съксби се свива и се изчервява още по-силно, клепачите ѝ потрепват и тя се извръща настрани.

Започвам да си пия кафето и млъквам. Мисис Съксби седи и потропва тихо с ръце по масата, а веждите ѝ са свъсени. Джон и Ричард отново хвърлят заровете и се карат за играта. Дейнти пере пелени в един леген с кафява вода, а после ги окачва пред огъня, за да вдигат пара и да смърдят. Затварям очи. Стомахът не спира да ме боли. Отново си мисля, че ако имах нож... Или брадва...

В стаята обаче е толкова горещо и аз съм толкова изморена и толкова ми е лошо, че главата ми пада назад и се унасям в сън. Когато се събуждам, е пет часът. Заровете са прибрани. Мистър Ибс се е върнал. Мисис Съксби храни бебета, а Дейнти готви за вечеря. Бекон, зеле, натрошени картофи и хляб: дават ми чиния и аз ям, отделяйки измъчено мазните ивици от бекона и корите от хляба, така както отделям костите от рибата, която получавам за закуска. После изваждат чаши.

– Какво ще кажеш за едно питие, мис Лили? – пита ме мисис Съксби. – Бира или шери?

– Джин? – намесва се Ричард с дяволит поглед.

Пия джин. Вкусът му е горчив за мен, но звукът от сребърната лъжичка, която се удря в стъклото, докато го бъркам, ми носи някакво смътно успокоение, което не мога да опиша с думи.

Така минава този ден. Така минават и следващите. Лягам си рано – всеки път ме съблича мисис Съксби, която взема роклята и фустите ми и ги заключва, а после заключва и мен.

Спя лошо и се събуждам с гадене, с бистър ум и с уплаха; седя в малкия, боядисан в златисто стол, прехвърлям в главата си подробностите около своя плен и кроя план за бягство. Защото трябва да избягам. Ще избягам. Ще избягам и ще отида при Сю. Как се казват мъжете, които я отведоха? Не мога да си спомня. Къде е къщата им? Не знам. Няма значение, няма значение, ще я намеря. Първо обаче ще отида в Брайър, за да поискам пари от чичо си... той, разбира се, все още мисли, че ми е чичо. Ако чичо ми не ми даде пари, ще поискам от прислужниците! Ще поискам от мисис Стайлс! Или ще извърша кражба! Ще открадна една книга от библиотеката, най-рядката книга, и ще я продам!

Или не, няма да направя това. От мисълта да се завърна в Брайър ме побиват тръпки, дори и сега; след време се сещам, че в крайна сметка имам приятели в Лондон. Имам мистър Хъс и мистър Хотри. Мистър Хъс... който обичаше да ме гледа, докато се качвах по стълбите. Дали бих могла да отида при него и да се оставя в ръцете му? Мисля, че бих могла, тъй като съм достатъчно отчаяна... Мистър Хотри обаче беше по-любезен; покани ме в къщата си, в книжарницата си на Холиуел стрийт. Надявам се, че ще ми помогне, сигурна съм, че ще го направи. Холиуел стрийт едва ли е чак толкова далече. Не знам, а и тук няма никакви карти. Но ще намеря пътя. И мистър Хотри ще ми помогне. Мистър Хотри ще ми помогне да открия Сю...

По този начин текат мислите ми, докато мърлявата лондонска зора се пука около мен, докато мистър Ибс приготвя пушени херинги, докато сестра му пищи, докато Господина кашля в леглото си, докато мисис Съксби се върти в своето, хърка и въздиша.

Само ако не ме пазеха толкова зорко! "Някой ден, мисля си винаги когато вратата се заключва зад гърба ми, някой ден ще забравят да я заключат. Тогава ще избягам. Ще им омръзне да ме наблюдават непрекъснато." Но не им омръзва. Оплаквам се от задушния, спарен въздух. Оплаквам се от все по-непоносимата горещина. Искам да ходя до клозета по-често, отколкото ми се налага, тъй като той се намира на отсрещния край на онзи тъмен, мръсен пасаж зад къщата и от него мога да виждам дневната светлина. Знам, че оттам бих могла да избягам към свободата, ако ми се удаде шанс; такъв шанс обаче не ми се удава. Дейнти ме придружава дотам всеки път и ме чака, докато изляза. Веднъж все пак се опитвам да избягам, но тя ме хваща и ме връща обратно, а мисис Съксби я удря, понеже не ме е опазила.

Ричард ме качва на горния етаж и удря мен.

– Извинявай – казва. – Но ти знаеш колко много усилия сме положили. Всичко, което трябва да направиш, е да изчакаш да доведа адвоката. Веднъж ми каза, че умееш да чакаш. Защо не искаш да ни направиш услуга?

От удара остава синина. С всеки изминал ден я виждам как избледнява и си мисля: "Преди да избледнее тази синина, ще съм избягала!

Прекарвам часовете в мълчание, разсъждавайки печално върху това. Седя сред сенките в кухнята, извън светлината, падаща от лампата. "Може би ще ме забравят", мисля си. Понякога ми се струва, че почти са ме забравили: суетнята в къщата продължава, Дейнти и Джон се целуват и се карат, бебетата пищят, мъжете играят на карти и на зарове. От време на време идват други мъже или момчета, или, макар и по-рядко, жени и момичета с плячка, която продават на мистър Ибс, а той я препродава. Идват по всяко време на деня с удивителни неща – груби, крещящи, всички те ми се струват долнопробни: шапки, носни кърпи, евтини бижута, парчета дантела, веднъж даже донасят кичур от жълтеникава коса, завързана с панделка. Непрекъснат поток от вещи, които по нищо не приличат на книгите, които пристигаха в Брайър и сякаш потъваха при другите върху дъното на някакво лепкаво море, преминавайки през тъмни и безмълвни дълбини, нито на предметите, описани в книгите и предназначени да служат на хората и да им създават удобства – на столовете, възглавниците, леглата, завесите, въжетата, металните пръчки...

Тук няма книги. Има само живот, който тече в страхотен хаос. И единственото предопределение на нещата е от тях да се изкарват пари.

А най-голямото нещо, от което ще бъдат изкарани пари, съм аз.

– Не ти е студено, нали, скъпо момиче? – пита мисис Съксби. – Нали не си гладна? Колко е топло челото ти! Надявам се, че не те тресе? Не можем да допуснем да се разболееш. – Не отговарям. Чувала съм всички тези приказки и преди. Разрешавам ѝ да подпъхва завивките под мен, да седи и да разтрива пръстите и бузите ми, за да ги стопли. – Много ли си отчаяна?

– Пита. – Виж си устните. Ще изглеждат красиви, ако се усмихнеш. Не искаш да се усмихнеш? Даже – преглъща – и заради мен? Погледни календара, скъпо момиче. – Задраскала е с черни кръстчета дните. – Измина почти месец, остават още два. Знаем какво ще се случи после! Не е чак толкоз далече, нали?

Изрича думите почти умолително, но аз я гледам невъзмутимо в лицето, с което сякаш искам да ѝ кажа, че всеки ден, всеки час, всяка секунда, прекарани с нея, са прекалено дълги.

– Е, хубаво! – Пръстите ѝ се вкопчват в ръката ми, след малко се отпускат и я потупват леко. – Все още всичко ти се струва странно, нали, миличка? – продължава тя. – Не се притеснявай. Какво бихме могли да ти купим, за да ти повишим настроението? А? Китка цвете? Панделка за красивата ти коса? Кутия за бижута? Пееща птичка в клетка? – Вероятно съм направила някакво движение. – Аха! Къде е Джон? Джон, ето ти един шилинг – фалшив е, трябва да го дадеш бързо, изтичай да купиш за мис Лили една птичка в клетка. Жълта ли да бъде, скъпа, или синя? Няма значение, Джон, стига да е хубава... – Намига.

Джон излиза и се връща след половин час с една сипка в клетка от ракита. Всички започват да се суетят около нея. Закачат клетката на една греда и я клатят, за да накарат птичката да пърха с криле. Чарли Уаг, кучето, подскача и скимти под нея. Птичката обаче не иска да пее – стаята е прекалено тъмна

– И само се блъска в клетката, скубе си перата и кълве пръчките. Най-накрая забравят за нея. Джон се залавя да я храни със сините главички на кибритените клечки, – казва, че по-нататък ще я накара да глътне дълъг фитил и ще го запали.

Никой не споменава нищо за Сю. Веднъж, докато слага масата за вечеря, Дейнти ме гледа и се чеше по ухото.

– Странно е – казва, – че Сю още не се е върнала от село. Нали?

Мисис Съксби поглежда към Ричард, а после към мистър Ибс и към мен. Навлажнява си устата.

– Виж – обръща се към Дейнти, – не ми се искаше да отварям приказка за нея, но вече можеш да научиш истината. Сю няма да се върне, никога. Последното нещо, за което Господина я накара да се погрижи, беше свързано с пари. С повече пари, отколкото трябваше да бъде нейният дял. А тя, Дейнти, да вземе да духне с тях.

Дейнти зяпва.

– Не! Сю Триндър? Която ви беше като дъщеря? Джони!

– Джон е избрал точно този момент, за да слезе да вечеря. – Джони, няма да повярваш! Сю е взела всичките пари на мисис Съксби, затуй още не се е върнала. Духнала е. Едва не е разбила сърцето на мисис Съксби. Ако я видим, трябва да я убием.

– Духнала ли е? Сю Триндър? – Той изсумтява. – Не би ѝ стискало.

– Да, ама го е направила.

– Направила го е – казва мисис Съксби и ме поглежда отново – и аз не искам повече да чувам името ѝ в тая къща. Точка по въпроса.

– Сю Триндър била измамница! – продължава Джон.

– Така се получава, когато носиш лоша кръв – намесва се Ричард. Той също хвърля поглед към мен. – Това излиза наяве по какви ли не странни начини.

– Какво казах току-що? – изрича с пресипнал глас мисис Съксби. – Не желая да чувам името ѝ. – Вдига ръка и Джон млъква, но клати глава и изсвирва с уста. След малко започва да се смее.

– Ще има повече месо за нас, а? – казва, докато си пълни чинията. – Или щеше да има, ако не беше тая дама.

Мисис Съксби го вижда, че ме гледа навъсено, навежда се и го удря.

После мъжете и жените, които идват в къщата, питат за Сю; отвеждат ги настрана и им обясняват, както на Джон и на Дейнти, че тя се е оказала лошо момиче, че е измамила мисис Съксби и че ѝ е разбила сърцето. Всички повтарят едно и също: "Сю Триндър? Кой би си помислил, че е толкова хитра? Каквато майката, такова и детето..." Клатят глави и гледат тъжно. На мен обаче ми се струва, че много бързо я забравят. Струва ми се, че и Джон и Дейнти я забравят. Това е къща с къса памет, в крайна сметка. Това е район с къса памет. Често се събуждам през нощта от стъпки, от скърцане на колела – някакъв мъж тича, някакво семейство се измъква безшумно в мрака. Жената с превързаното лице, която кърми бебето си на стъпалото на къщата с капаците с дупки с форма на сърце, изчезва, а мястото ѝ се заема от друга, която на свой ред си тръгва, за да бъде заменена от една жена, която пие. Какво представлява за тях Сю?

Какво представлява за мен Сю? Тук се страхувам да си спомня устата ѝ, която се притискаше към моята, ръката ѝ, която се плъзгаше по тялото ми. Страхувам се обаче и да не ги забравя. Иска ми се да я сънувам. Никога не я сънувам. Понякога изваждам снимката на жената, която мислех за своя майка, и търся чертите ѝ в нейните – очите ѝ, заострената ѝ брадичка. Мисис Съксби забелязва. Наблюдава ме тревожно. Накрая взема снимката от мен.

– Недей да мислиш за неща – изрича, – за неща, които са били извършени и не могат да бъдат променени. Ще ме послушаш ли, скъпа? Мисли за времето, което е пред теб.

Въобразява си, че разсъждавам върху миналото си. Но аз все още разсъждавам върху бъдещето си. Продължавам да не изпускам от очи ключовете, докато се превъртат... знам, че някой от тях скоро няма да бъде изваден от ключалката. Наблюдавам Дейнти и Джон – те вече започват да свикват прекалено много с мен. Ще се разсеят, ще забравят. "Малко остана, мисля си. Малко остана, Мод."

Така си мисля, докато накрая се случва ето какво.

Ричард започва да излиза от къщата всеки ден, без да казва къде отива. Той няма пари и няма да има, докато не доведе адвоката: предполагам, че само обикаля из прашните улици или седи в парковете; предполагам, че горещината и спареният въздух на кухнята в Бъроу го задушават също толкова много, колкото и мен. Един ден обаче излиза, но се връща след час. Къщата този път е тиха. Мистър Ибс и Джон са навън, а Дейнти спи на един стол. Мисис Съксби го въвежда в кухнята, той си сваля шапката със замах и я целува по бузата. Лицето му е зачервено, а очите му светят.

– Е, знаете ли какво? – пита.

– Скъпо момче, нямам представа! Да не би изведнъж да са ти изплували гемиите?

– Даже нещо още по-хубаво – отвръща. Посяга към мен.

– Мод? Ти какво си помисли? Ела на светло. Не гледай толкова свирепо! Изчакай да чуеш новината. Тя по-скоро засяга теб.

Хванал е стола ми и е започнал да ме тегли към масата. Освобождавам се от него.

– Засяга мен – по какъв начин? – питам унило. Седя, обмисляйки живота си.

– Ще разбереш. Погледни. Пъха ръка в жилетката си и изважда нещо. Лист хартия. Размахва го.

– Облигация ли, скъпо момче? – пита мисис Съксби и пристъпва към него.

– Писмо – отвръща той – от... можете ли да познаете от кого? А ти, Мод? Мълча. Той прави физиономия. – Не искаш ли да отгатнеш? Да ти подскажа ли? От някой, който познаваш. От приятел, който ти е много скъп.

Сърцето ми подскача.

– Сю! – отвръщам веднага. Той обаче врътва глава и изсумтява.

– Не е от нея. Нима мислиш, че там, където е тя, раздават хартия? – Поглежда към Дейнти, която отваря очи, а после ги затваря и продължава да спи. – Не е от нея – повтаря по-тихо той. – От друг твой приятел е. Няма ли да се опиташ да отгатнеш?

Извръщам лице.

– Защо трябва да го правя? Ти така или иначе ще ми кажеш, нали?

Той изчаква още една минута, а после:

– От мистър Лили е – отвръща. – Който беше твой чичо. Аха! – Трепнала съм. – Значи все пак те интересува!

– Дай да видя – казвам. В края на краищата чичо ми вероятно ме търси.

– Чакай, чакай. – Той вдига писмото нависоко. – Върху него е написано моето име, не твоето.

– Дай да видя!

Изправям се, дръпвам надолу ръката му и виждам един изписан с мастило ред; после го отблъсквам.

– Почеркът не е на чичо ми – заявявам толкова разочаровано, че ми идва да го ударя.

– Не съм казал, че е неговият – отвръща той. – Писмото е от него, но е изпратено от друг човек, от иконома му, мистър Уей.

– От мистър Уей ли?

– Май ти стана още по-интересно, а? Е, ще разбереш, след като го прочетеш. Ето. – Разгъва листа и ми го подава. – Започни с тази страна. Това е послепис и ако не друго, поне обяснява причината, поради която досега не сме получили никаква вест от Брайър – нещо, което винаги ми се е струвало много странно...

Почеркът е разкривен. Мастилото е размазано. Накланям листа, за да мога да уловя, доколкото е възможно, светлината, а после започвам да чета.

"Уважаеми господине,

Днес открих сред личните документи на своя господар това писмо и сметнах, че е възнамерявал да го изпрати. Той обаче беше повален от тежка болест малко след като го е написал, сър, която продължава да го мъчи и до ден-днешен. Двамата с мисис Стайлс отначало си помислихме, че го е написал, защото племенницата му избяга по такъв скандален начин. Въпреки всичко ви молим, сър, да обърнете внимание, че той не е бил изненадан от тази постъпка; също така ви молим, сър, да обърнете внимание, че и ние не сме изненадани. Изпращаме ви писмото, сър, с най-голямо уважение и се осмеляваме да се надяваме, че то ще ви намери в добро разположение на духа.

Мистър Мартин Уей, иконом на Брайър."

Вдигам очи, но не казвам нищо. Ричард вижда изражението на лицето ми и се усмихва.

– Прочети останалото – подканя ме. Обръщам листа. Писмото е кратко и носи дата трети май – отпреди седем седмици е. То гласи следното:

"До мистър Ричард Ривърс от мистър Кристофър Лили

Господине, Предполагам, че вие сте отвели племенницата ми Мод Лили. Желая ви много щастие с нея! Майка ѝ беше лека жена и тя е със същите инстинкти като нея, въпреки че не е с нейното лице. Прекъсването на работата ми ще доведе до тежки последствия, но аз намирам успокоение за загубата си в това, че вие, сър, струва ми се, сте мъж, който знае как да се отнася с една курва.

К.Л."

Прочитам го два-три пъти, после още веднъж и го пускам на пода. Мисис Съксби незабавно го вдига, за да го прочете. Срича думите и се изчервява. След като свършва, изкрещява:

– Мерзавец неден! Ох!

Викът и събужда Дейнти.

– Кой, мисис Съксби? Кой? – пита тя.

– Един зъл човек. Един зъл човек, който е болен, както му се пада. Не е някой, когото познаваш. Продължавай да спиш.

– Посяга към мен. – О, скъпа...

– Остави ме на мира – отвръщам. Писмото ме е разстроило повече, отколкото бих могла да предположа. Не знам дали съм наранена от самите думи или от последното доказателство, което те ми дават за достоверността на разказа на мисис Съксби. Чувствата ми са толкова объркани, че не мога да понеса погледа ѝ, нито погледа на Ричард. Отдалечавам се, доколкото е възможно, от тях – на две-три крачки – и стигам до кафявата стена на кухнята, продължавам към следващата, а после към едната от вратите, хващам дръжката ѝ и я завъртам безрезултатно.

– Пуснете ме да изляза – казвам.

Мисис Съксби се приближава. Посяга – не към вратата, а към лицето ми. Отблъсквам я, стигам бързо до втората врата, а после до третата. – Пуснете ме да изляза! Пуснете ме да изляза! – Тя върви след мен.

– Скъпо момиче – отвръща, – не се разстройвай от тоя стар негодник. Та той не заслужава сълзите ти!

– Ще ме пуснете ли да изляза?

– Да те пуснем да излезеш – къде? Нима тук не разполагаш с всичко, което ти е нужно? Нима не разполагаш с всичко или ние не ти набавяме всичко? Помисли си за бижутата, за роклите...

Отново се е приближила до мен. Отново я отблъсвам. Отстъпвам назад към стената с цвят на сос от печено месо, допирам ръка, юмрук, до нея и започвам да я удрям. После вдигам поглед. Пред очите ми е календарът, чиито страници гъмжат от черни кръстчета. Хващам го и го изтръгвам от пирона.

– Скъпо момиче – повтаря мисис Съксби. Обръщам се и запращам календара по нея.

После обаче се разплаквам и когато пристъпът отминава, си мисля, че вече не съм същата. Духът ми ме е напуснал. Писмото ми го е отнело. Календарът се връща обратно на стената и аз го оставям да си стои на мястото. Той все повече почернява, докато всеки от нас се приближава малко по малко към съдбата си. Сезонът напредва. Юни става все по-горещ. Къщата започва да се пълни с мухи. Те довеждат Ричард до бяс: той ги преследва с един пантоф, а лицето му е зачервено и плувнало в пот.

– Нали знаеш, че съм син на благороден и порядъчен човек? – пита. – Би ли предположила, като ме гледаш сега? Би ли предположила?

Мълча. И аз като него вече копнея да дойде рожденият ден на Сю, който е през август. Мисля си, че няма да кажа нищо, което те искат, на който и да било адвокат. Прекарвам обаче дните в някаква неспокойна летаргия, а през нощта, тъй като е прекалено горещо, за да мога да спя, стоя до тесния прозорец на стаята на мисис Съксби и се взирам с празен поглед в улицата.

– Махни се оттам, миличка – промърморва мисис Съксби, ако се събуди. – Разправят, че в Бъроу имало холера. Кой знае дали няма да настинеш от течението.

Дали се настива от течение от зловонен въздух? Лежа до нея, докато заспи, а после се връщам обратно до прозореца, притискам лице в процепа между крилата и дишам по-дълбоко.

Почти забравям, че имам намерение да избягам. Те вероятно го усещат, понеже най-накрая ме оставят един следобед в началото на юли само с Дейнти, която трябва да ме пази.

– Наблюдавай я внимателно – казва ѝ мисис Съксби, нахлузвайки ръкавици. – Ако ѝ се случи нещо, ще те убия. – А мен ме целува. – Всичко наред ли е, скъпа? Няма да се бавя повече от час. Ще ти донеса подарък, искаш ли?

Не отговарям. Дейнти я пуска да излезе, а после слага ключа в джоба си. Сяда, придърпва до себе си една лампа от масата и се залавя за работа. Не пере пелени, защото вече има по-малко бебета – мисис Съксби е започнала да им намира домове и къщата с всеки изминал ден става все по-тиха, а разпаря копринени бодове от откраднати носни кърпички. Прави го обаче апатично.

– Скучна работа – измърморва, когато ме вижда, че я гледам. – Преди ги разпаряше Сю. Искаш ли и ти да се опиташ?

Клатя глава и отпускам клепачи; след малко тя започва да се прозява. Чувам я и веднага отварям широко очи. Мисля си, че ако заспи, бих могла да пробвам вратите – да открадна ключа от джоба ѝ! Тя отново се прозява. Започвам да се потя. Часовникът отброява минутите – петнайсет, двайсет, двайсет и пет. Половин час. Нося виолетовата рокля и белите копринени пантофи. Без шапка съм и без пари – няма значение, няма никакво значение. Мистър Хотри ще ми даде пари.

Спи, Дейнти. Спи, Дейнти. Спи, спи... Спи, да те вземат дяволите!

Но тя само се прозява и главата ѝ клюма. Часът почти изтича.

– Дейнти – казвам.

Тя подскача.

– Какво има?

– Боя се... боя се, че трябва да отида в клозета.

Тя оставя кърпичката и се мръщи.

– Трябва ли? Веднага, на минутата?

– Да. – Слагам ръка на корема си. – Мисля, че ми е лошо.

Тя завърта очи.

– Никога не съм чувала на друго момиче да му е лошо както на теб. Такъв ли е организмът на дамите?

– Сигурно. Извинявай, Дейнти. Ще отвориш ли вратата?

– Ще дойда обаче с теб.

– Няма нужда. Можеш да продължиш да шиеш, ако искаш ...

– Мисис Съксби казва, че винаги трябва да идвам с теб, щото иначе здравата ще си изпатя. Хайде.

Въздиша и се протяга. Под мишниците ѝ върху копринената рокля има петна, обточени с бели кръгове. Изважда ключа, отключва вратата и ме води към пасажа. Вървя бавно и гледам гърба ѝ, който се поклаща. Спомням си как избягах от нея и как ме хвана: знам, че даже и да я блъсна настрани, тя ще се изправи и ще ме подгони. Бих могла да ѝ ударя главата в тухлите... Докато обаче си го представям, китките ми омекват; не смятам, че бих могла да извърша подобно нещо.

– Върви – подканя ме тя, когато вижда, че се колебая. – А сега какво има?

– Нищо. – Хващам вратата на клозета и я дърпам бавно. – Не е нужно да чакаш.

– Не, ще чакам. – Тя се обляга на стената. – Ще взема малко въздух, ще ми дойде добре.

Въздухът е горещ и мръсен. В клозета той е още по-горещ и по-мръсен. Аз обаче влизам, затварям вратата и пускам резето, а после се оглеждам. Има малък прозорец, не по-голям от главата ми, а счупеното му стъкло е запушено с парцал.

Има паяци и мухи. Седалката е напукана и изцапана. Стоя и мисля в продължение може би на минута.

– Всичко наред ли е? – вика Дейнти. Мълча. Подът е от пръст и е силно отъпкан. Стените са бели и се ронят. От една тел висят парчета от вестник. ИЗЛЕЗЛИ ОТ УПОТРЕБА ДАМСКИ И МЪЖКИ ДРЕХИ В ДОБРО И ЗАДОВОЛИТЕЛНО СЪСТОЯНИЕ ТЪРСИ "УЕЛШМЪТЪН И НЮЛЕЙДЕГС"...

Мисли, Мод.

Обръщам се с лице към вратата и доближавам уста до пролуката между дъските.

– Дейнти – изричам тихо.

– Какво има?

– Дейнти, не ми е добре. Трябва да ми донесеш нещо.

– Какво? – Тя бута вратата. – Излез, мис.

– Не мога. Не смея. Дейнти, трябва да отидеш до чекмеджето на скрина в стаята ми на горния етаж. Моля те. Там има нещо. Ще отидеш ли? Побързай, моля те. Ох; как се лее! Страхувам се, че мъжете ще се върнат...

– О! – отвръща тя. Най-после ме е разбрала. Снишава глас. – Дошло ти е, нали?

– Ще отидеш ли вместо мен, Дейнти?

– Не бива да те оставям, мис!

– Тогава трябва да стоя тук, докато се върне мисис Съксби! Ами ако някой друг, например Джон или мистър Ибс, се върне преди нея? Или ако припадна, а вратата е залостена! Какво ще си помисли мисис Съксби за нас?

– Господи! – промърморва тя. А после: – В скрина ли викаш?

– В най-горното чекмедже вдясно. Ще побързаш ли? Само ако можех да се оправя, а после да легна! В такива случаи винаги ми е много лошо.

– Добре.

– Побързай!

– Добре!

Гласът ѝ затихва. Допирам ухо до дъските, чувам стъпките ѝ, отварянето и затварянето на кухненската врата. Изтеглям резето и хуквам. Притичвам през пасажа и излизам на двора. Помня двора, помня копривата, тухлите. А оттук накъде? Заобиколена съм от високи стени. Продължавам обаче да тичам и стените свършват. Стигнала съм до някаква прашна пътека – преди, когато вървях по нея, беше хлъзгава от калта; виждам я и я познавам, познавам я! Тя води към една уличка, която на свой ред води към втора, която пресича трета, по-голяма улица и води... накъде? Към някакъв път, който минава под арките на мост. Спомням си моста, но ми се струва, че беше по-близо и беше по-нисък. Спомням си висока сляпа стена. Тук няма стена.

Няма значение. Продължавай да вървиш. Отдалечавай се от къщата и тичай. А сега се движи по по-широки пътища, защото тесните лъкатушат и са тъмни, не трябва да се оставиш да те хванат на някой от тях. Тичай, тичай. Няма значение, че небето ти изглежда огромно и страховито. Няма значение, че Лондон е шумен, че тук има хора, които се взират в теб, че дрехите на тези хора са износени и избелели, а твоята рокля е ярка, че главите им са покрити, а твоята е гола, че пантофите ти са копринени, че краката ти се закачат в камъните и сгурията.

По този начин се заставям да не се откажа. Само движението ми пречи – препускащите коне и колела: на всяка пресечка спирам, а после се втурвам сред множеството от файтони и кабриолети; мисля си, че единствено фактът, че съм забързана, че съм разсеяна и може би, че роклята ми е ярка, кара кочияшите да дърпат юздите, за да не ме прегазят. Продължавам и продължавам. Мисля, че по мен излайва куче и отваря уста, за да захапе роклята ми. Мисля, че известно време до мен тичат момчета – две момчета или три, и пищят, когато, ме виждат, че залитам.

– Ей, вие – викам им, притиснала ръка до тялото си, – ще ми кажете ли къде е Холиуел стрийт? Как да стига до Холиуел стрийт?

След като чуват гласа ми обаче, те се махат. После забавям крачка. Пресичам един по-оживен път. Тук сградите са по-внушителни, но през две улици къщите са запуснати. Накъде да тръгна? Ще попитам пак, ще попитам след малко, засега само ще вървя, ще поставям все повече улици между себе си и мисис Съксби, Ричард и мистър Ибс. Какво значение има, ако се изгубя? Така или иначе съм се изгубила...

Влизам в един пасаж от жълти тухли и виждам в края му, тъмна и извита като гърбица над редуващите се върхове на покривите, църквата "Сейнт Пол" с блестящия си златен кръст. Познавам я от илюстрациите и мисля, че Холиуел стрийт е близо до нея. Обръщам се, повдигам полата на роклята си и се отправям натам. В пасажа мирише на лошо, но църквата изглежда близо. Изглежда толкова близо! Тухлите стават зелени, а миризмата – още по-лоша. Изкачвам се, а после изведнъж се спускам, излизам на открито и едва не се спъвам. Очаквала съм да видя улица, площад. Оказва се, че съм на върха на разкривени стъпала, които водят към мръсна вода. Стигнала съм до брега на реката. Църквата "Сейнт Пол" е близо, но между нея и мен тече Темза с цялата си ширина.

Стоя и се взирам в нея с ужас, със страхопочитание. Спомням си как се разхождах покрай Темза в Брайър. Спомням си как тя се плискаше и се удряше в бреговете си. Мислех си, че и тя като мен копнее да се забърза, да се разпростре. Не знаех, че ще се разпростре чак толкова много. Тече като отрова. Повърхността ѝ е осеяна с боклуци – сено, трески, бурени, хартия, парцали, коркови тапи и килнати бутилки. Движи се не като река, а като море: вълнува се. А там, където се разбива в корпусите на лодките и се удря в брега и в стъпалата, в стените и в дървените пристани, които се издигат от нея, се пени като прокиснало мляко.

Реката представлява гърчеща се маса от вода и отпадъци.

но в нея мъже, уверени като плъхове, дърпат веслата на лодките, опъват платната. И тук-там на края на брега босоноги наведени жени, момичета и момчета си проправят път през кипящите отломки, сякаш търсят паберки по полето.

Те не вдигат очи и не ме виждат, макар че стоя една минута и ги наблюдавам как газят. Навсякъде, откъдето минавам, има складове с работници и след малко ги забелязвам, а и те ме забелязват – забелязват роклята ми, предполагам, и първо се вторачват в мен, а после ми махат и ми подвикват. Това изведнъж ме изтръгва от унеса. Завивам, връщам се обратно през жълтия пасаж и поемам по пътя. Видяла съм моста, който трябва да пресека, за да стигна до "Сейнт Пол", но ми се струва, че съм на по-ниско място, отколкото би трябвало да бъда, и не мога да намеря пътя, който ще ме изведе горе: улиците, по които вървя, са тесни, без настилка и все още вонят на мръсна вода. И по тях има мъже – мъже от лодките и складовете, които също като другите се опитват да уловят погледа ми, подсвиркват и понякога подвикват, но не ме докосват. Покривам си лицето с ръце и се забързвам. Най-после срещам едно момче, облечено като прислужник.

– В каква посока се намира мостът, който извежда на брега? – питам. То ми посочва стъпалата и ме гледа втренчено, докато се изкачвам по тях.

Всички ме гледат втренчено – мъже, жени, деца, даже тук, където пътят отново става оживен. Мисля си дали да не откъсна парче от полата си, за да си покрия главата. Мисля си дали да не изпрося монета. Ако знаех каква монета да изпрося, колко би струвала една шапка, откъде бих могла да си я купя, щях да го направя. Но аз не знам нищо, абсолютно нищо и затова просто продължавам да вървя. Струва ми се, че подметките на пантофите ми започват да се късат. Не им обръщай внимание, Мод. В противен случай ще се разплачеш. После пътят пред мен започва да се издига и аз отново виждам блещукането на водата. Мостът, най-после! Това ме кара да ускоря крачка. От бързия ход обаче пантофите ми още повече се късат и след миг съм принудена да спра. В началото на моста стената прекъсва и на празното място има ниска каменна пейка. До нея виси корков пояс, чието предназначение е, както пише на табелата, да бъде хвърлен в реката на изпаднали в затруднение хора.

Сядам. Мостът е по-висок, отколкото съм си го представяла. Никога не съм била толкова нависоко! От тази мисъл ми се завива свят. Докосвам скъсания си пантоф. Дали е прието една жена да държи крака си на публично място? Не знам. Движението препуска покрай мен, бързо и безспирно, както бучаща вода. Ами ако дойде Ричард? Отново си покривам лицето. Още миг и пак ще потегля. Слънцето е силно. Още миг, само да си поема дъх. Затварям очи. Сега вече не виждам хората, когато се втренчват в мен.

Някой идва, застава пред мен и ми говори.

– Опасявам се, че ви е лошо.

Отварям очи. Някакъв мъж, доста възрастен. Не го познавам. Отпускам си ръката.

– Не се страхувайте – добавя той. Може би изглеждам смутена. – Не исках да ви стресна.

Докосва шапката си и ми се покланя. Би могъл да бъде приятел на чичо ми. Има глас на порядъчен мъж, а яката му е бяла. Усмихва се и ме оглежда по-внимателно. Лицето му е мило.

– Лошо ли ви е?

– Ще ми помогнете ли? – питам. Той чува гласа ми и изражението на лицето му се променя.

– Разбира се – отвръща. – Какво е станало? Ударихте ли се?

– Не съм се ударила – казвам. – Но преживях ужасни неща. Аз... – Хвърлям поглед към каретите и каруците по моста. – Страхувам се от едни хора – продължавам. – Ще ми помогнете ли? О, колко ми се иска да кажете, че ще ми помогнете!

– Вече ви казах, че ще ви помогна. Но това е нещо удивително! Дама като вас... Ще дойдете ли с мен? Трябва да ми разкажете цялата история; ще я изслушам докрай. Сега обаче не се опитвайте да говорите. Можете ли да се изправите? Опасявам се, че краката ви са разранени. Олеле! Чакайте да потърся файтон. Точно така.

Подава ми ръка, аз я хващам и се изправям. Облекчението е отслабило силите ми.

– Слава богу! – отвръщам. – О, слава богу! Но чуйте. – Стискам по-силно ръката му. – Аз нямам нищо... нямам пари, с които да ви платя.

– Пари ли? – Той слага ръката си върху моята. – Не бих ги взел. Не мислете сега за пари!

– Но имам приятел, който, мисля, ще ми помогне. Ще ме заведете ли при него?

– Разбира се, разбира се. Какво друго бих могъл да направя? Хайде, ето го това, което ни трябва. – Навежда се към шосето и вдига ръка: един файтон се измъква от потока на движението и спира пред нас. Господинът хваща вратата и я отваря. Файтонът е покрит и тъмен. – Внимавайте – предупреждава ме. – Ще се справите ли? Внимавайте. Стъпалото е доста високо.

– Слава богу! – повтарям, вдигайки крак. Той идва след мен.

– Точно така – казва. А после: – Колко хубаво се качвате!

Спирам с крак върху стъпалото. Той слага ръка на кръста ми. – Хайде – добавя, подканяйки ме да вляза във файтона.

Отстъпвам назад.

– Всъщност – отвръщам бързо – мисля, че е по добре да вървя пеша. Бихте ли ми показали пътя?

– Денят е прекалено горещ за ходене пеша. А и вие сте прекалено изтощена. Хайде.

Ръката му все още е върху мен. Притиска ме по-силно. Извъртам се рязко и двамата почти се сборичкваме.

– Хайде елате – казва мъжът и се усмихва.

– Промених решението си.

– Хайде, хайде.

– Пуснете ме.

– Искате да вдигнете врява ли? Хайде, елате. Знам една къща...

– Къща ли? Не ви ли казах, че искам просто да се видя с приятеля си?

– Е, мисля, че ще му харесате повече, ако първо си измиете ръцете, ако си смените чорапите и изпиете чаша чай. Или, кой знае? , след като направите тези неща, може да се окаже, че харесвате мен повече... А?

Лицето му все още е мило и той все още се усмихва; хваща ме обаче за китката, движи палеца си върху нея и отново се опитва да ми помогне да се кача във файтона. Вече наистина се сборичкваме. Никой не се намесва. Предполагам, че хората в другите превозни средства на пътя не ни виждат. Мъжете и жените, които минават по моста, ни поглеждат и извръщат глави.

Сещам се за кочияша. Викам:

– Не виждате ли? Тука има някаква грешка. Този мъж се държи непристойно с мен. – Тогава мъжът ме пуска. Придвижвам се към предната част на файтона и отново извиквам:

– Ще ме закарате ли? Ще ме закарате ли, само мен? Ще намеря някой, който да ви плати, давам ви думата си, когато пристигнем.

Докато говоря, кочияшът ме оглежда озадачено. След като разбира, че нямам пари, обръща настрани глава и се изплюва.

– Без пари никакво возене – отвръща.

Мъжът отново се е приближил до мен.

– Хайде – подканя ме, но вече не се усмихва. – Безсмислено е. На каква ми се правите? Ясно е, че сте го закъсали. Не искате ли чорапи, чай?

Аз обаче продължавам да викам на кочияша.

– Тогава ще ми покажете ли в коя посока да вървя? – питам. – Трябва да стигна до Холиуел стрийт. Ще ми покажете ли накъде да тръгна?

Той чува името на улицата и изсумтява – не мога да преценя дали презрително или подигравателно. Но вдига камшика.

– Натам – отвръща, сочейки към моста, – а после на запад по Флойд стрийт.

– Благодаря. – Тръгвам. Мъжът посяга към мен. – Оставете ме – казвам.

– Не говорите сериозно.

– Оставете ме!

Почти изпищявам. Той се отдръпва от мен.

– Вървете тогава! – отвръща. – Проклета изкусителка.

Вървя колкото е възможно по-бързо. Почти тичам. След миг обаче файтонът ме настига и забавя ход. Господинът поглежда през прозореца. Лицето му отново е променено.

– Извинявайте – изрича с подмамващ тон. – Качете се. Извинявайте. Ще дойдете ли? Ще ви заведа при приятеля ви, заклевам се. Вижте. Вижте. – Показва ми някаква монета. – Ще ви я дам. Качете се. Не трябва да ходите на Холиуел стрийт, там има лоши мъже, въобще не са като мен. Хайде, елате, знам, че сте почтена дама. Елате, ще бъда мил...

Подвиква ми и мърмори до средата на моста, докато накрая зад пълзящия файтон се образува колона от коли и кочияшът изкрещява, че трябва да продължи напред. Тогава мъжът се прибира, вдига с трясък прозореца и файтонът се отдалечава. Издишвам. Разтреперила съм се. Иска ми се да спра, за да си почина, но вече не смея. Напускам моста: тук улицата се пресича с друга, която е по-оживена от улиците на южния бряг, но според мен е по-потайна. Благодарна съм за това, макар че тълпите... тълпите са ужасни. Нищо, нищо, пробивай си път през тях. Продължавай. На запад, както те упъти кочияшът.

Улицата отново се променя. Обточена е с къщи с издадени навън прозорци; най-сетне разбирам, че сградите са магазини, тъй като в тях са изложени стоки, чиито цени са отбелязани върху картончета. Има различни видове хляб, има лекарства. Има ръкавици. Има обувки и шапки. Ох, ако разполагах с малко пари! Мисля си за монетата, която ми предложи господинът от прозореца на файтона. Дали не трябваше да я грабна и да побягна? Вече е прекалено късно да се чудя. Няма значение. Продължавай. Стигам до някаква църква, която разделя улицата, така както колоната на моста разделя водата. По коя част да тръгна? Минава някаква жена, гологлава като мен. Хващам я за ръката и я моля да ме упъти. Тя ми показва посоката, а после, както всички други, стои и гледа след мен, когато тръгвам.

Ето я най-сетне Холиуел стрийт. Аз обаче вече съм разколебана. Как съм си я представяла? Вероятно не така – не толкова тясна, не толкова лъкатушеща, не толкова тъмна. В Лондон денят все още е горещ, все още е светъл; завивайки по Холиуел стрийт обаче, сякаш навлизам в здрач. В крайна сметка здрачът е полезен, защото скрива лицето ми, отнема цветовете на роклята ми. Продължавам да вървя. " Улицата се стеснява още повече. Мръсна е, с дупки, без настилка. От двете ми страни има магазини, които се осветени: пред някои от тях са окачени въжета с парцаливи дрехи, пред други са изсипани купища счупени столове, празни рамки за картини и цветна стъклария; в повечето обаче се продават книги. Отново съм разколебана, след като ги виждам. Не съм докосвала книга, откакто напуснах Брайър; фактът, че се натъквам толкова внезапно на тях, че са толкова много, че ги виждам подредени с лицевата страна нагоре като питки в тави или нахвърляни безразборно в кошници, че ги виждам изпокъсани, потъмнели или избелели, с етикети "2 п." "3 п." "ТАЗИ КУТИЯ по 1 ш." силно ме смущава. Спирам и наблюдавам, докато някакъв мъж рови разсеяно в кутия с томчета без корици и изважда едно. "Капанът на любовта". Познавам я – чела съм я толкова много пъти на чичо си, че почти съм я научила наизуст!

После мъжът вдига глава и ме вижда, че го наблюдавам, а аз продължавам напред. Още магазини, още книги, още мъже и най-накрая една витрина, малко по-светла от останалите. На нея са изложени гравюри, закачени с шнурове. Върху стъклото с напукани златни букви е изписано името на мистър Хотри. Виждам го и се разтрепервам толкова силно, че едва не се препъвам.

Отвътре книжарницата е тясна и прихлупена. Не съм очаквала това. Стените ѝ са отрупани с книги и гравюри, има и шкафове. До тях са застанали трима-четирима мъже, които прелистват бързо и съсредоточено албуми или книги: те не вдигат очи, когато вратата се отваря, но след като пристъпвам и роклята ми изшумолява, обръщат глави и се втренчват съвсем явно в мен. Аз обаче вече съм свикнала с втренчените погледи. В задната част на книжарницата има малко писалище, до което седи младеж по риза и жилетка. И той като тях се втренчва в мен и след като ме вижда, че вървя към него, се изправя на крака.

– Какво търсите? – пита.

Преглъщам. Устата ми е пресъхнала.

Отвръщам тихо:

– Търся мистър Хотри. Искам да говоря с мистър Хотри.

Той чува гласа ми и примигва; клиентите се размърдват и отново поглеждат към мен.

– Мистър Хотри – казва младежът, а тонът му е леко променен. – Мистър Хотри не работи в книжарницата. Не трябваше да идвате в книжарницата. Имате ли уговорена среща?

– Мистър Хотри ме познава – отвръщам. – Не е нужно да си уговарям среща.

Той хвърля поглед към клиентите. Пита:

– Каква работа имате с него?

– Лична – отвръщам. – Ще ме заведете ли при него? Ще го доведете ли при мен?

Сигурно обаче има нещо странно в погледа ми, в гласа ми, защото той става по-предпазлив, отстъпва назад.

– Всъщност не съм сигурен дали е тук – отвръща. – Вие наистина не трябваше да идвате в книжарницата. В нея се продават книги и гравюри... знаете ли какви са тези книги и гравюри? Стаите на мистър Хотри са на горния етаж.

Зад гърба му има врата.

– Ще ме пуснете ли да отида при него? – питам.

Той клати глава.

– Трябва да му изпратите визитна картичка или нещо подобно.

– Нямам визитна картичка – отвръщам. – Но ако ми дадете лист, ще му напиша името си. След като го прочете, той ще дойде. Ще ми дадете ли лист?

Младежът не помръдва. Казва:

– Не мисля, че той е в къщата.

– Тогава ще почакам, ако трябва – отвръщам.

– Не може да чакате тук!

– В такъв случай сигурно имате някакъв кабинет или някаква подобна стая; ще чакам там.

Той отново поглежда към клиентите, взема един молив и го оставя.

– Може ли? – питам.

Той прави физиономия. После намира лист и писалка.

– Вие обаче няма да може да чакате – отвръща, – ако се окаже, че го няма. Напишете си името тук – продължава, сочейки.

Започвам да пиша. После се сещам какво ми каза веднъж Ричард – как говорят продавачите за мен в книжарниците в Лондон. Страхувам се да напиша "Мод Лили". Страхувам се, че младежът ще види. Най-после се сещам нещо и написвам "Галатея".

Сгъвам листа и му го подавам. Той отваря вратата и изсвирва с уста в коридора зад нея. Ослушва се, а после отново изсвирва. Чуват се стъпки. Той се навежда и шепне, прави ми знак.

Чакам. Междувременно един от клиентите затваря албума, който разлиства, и улавя погледа ми.

– Не му обръщайте внимание – казва тихо, имайки предвид младежа. – Той просто смята, че сте лека жена. Всеки обаче може да види, че сте дама... – Поглежда ме, а после кимва към книгите по лавиците. – Харесват ви, а? – продължава с променен тон. – Разбира се, че ви харесват. И защо не?

Не отговарям нищо, не правя нищо. Младежът отстъпва назад.

– Ще видим – казва – дали мистър Хотри е тук.

На стената зад главата му висят картини, покрити с восъчна хартия: момиче на люлка, което си е разголило краката, момиче в лодка, което едва се задържа да не се подхлъзне, момиче, което пада от чупещ се клон... Затварям очи. Той извиква на единия от мъжете.

– Желаете ли да купите книгата, сър?

В този момент обаче се чуват стъпки и се отваря врата.

Мистър Хотри.

Изглежда по-нисък и по-слаб, отколкото си го спомням. Палтото и панталоните му са смачкани. Стои тревожно в коридора и не влиза в книжарницата, среща очите ми, но не се усмихва, оглежда пространството около мен, сякаш за да се увери, че съм сама, а после ми маха да се приближа към него. Младежът отстъпва назад, за да ми направи път.

– Мистър Хотри... – изричам. Той обаче клати глава и изчаква вратата да се затвори зад гърба ми, за да проговори. Онова, което казва, шепнейки толкова свирепо, че думите излизат със съскане от устата му, е:

– Боже мой! Това ти ли си? Наистина ли си дошла тук, при мен?

Не отговарям, а просто стоя, вперила очи в неговите. Той доближава разсеяно длан до главата си. После ме хваща за ръката.

– Оттук – казва, докато ме води към някакво стълбище.

По стъпалата има сандъци. – Внимателно. Внимателно – добавя, докато се изкачваме по тях. А после, на върха на стълбището: – Влизай.

Има три стаи, приспособени за печатане и подвързване на книги. В първата работят двама мъже, които набират текст; втората според мен е кабинетът на мистър Хотри. Третата е малка и мирише силно на лепило. Той ме въвежда в нея. Масите се отрупани с листове – неподвързани, с опърпани крайчета: листовете на недовършените книги. Подът е гол и прашен. Едната от стените – тази, зад която е стаята на печатарите, е с матови стъкла. Мъжете, които са наведени и са заети с работата си, почти не се виждат.

Има един-единствен стол, но той не ме кани да седна. Затваря вратата и застава пред нея. Изважда носна кърпа и си бърше лицето. Лицето му е жълтеникавобяло.

– Боже мой! – повтаря. А после: – Прости ми. Прости ми. От изненадата е.

Казва го по-любезно; чувам го и се обръщам леко.

– Извинявайте – отвръщам. Гласът ми не е спокоен. – Страхувам се, че ще се разплача. Не съм дошла при вас, за да плача.

– Плачи, щом искаш! – отвръща той и хвърля поглед към матовите стъкла.

Аз обаче не се разплаквам. Той ме наблюдава за миг, докато се мъча да си сдържа сълзите, а после клати глава.

– Скъпа моя – изрича нежно най-после. – Какво си направила?

– Не ме питайте!

– Избягала си.

– От чичо си, да.

– Мисля, че си избягала от съпруга си.

– От съпруга си ли? – преглъщам. – Значи знаете? – Той свива рамене, изчервява се и извръща очи. – Мислите си, че съм постъпила лошо. Нямате представа през какви мъки трябваше да мина! Не се притеснявайте – той отново е вдигнал поглед към стъклата, – не се притеснявайте, няма да се развилнея. Можете да си мислите каквото искате за мен, не ме интересува. Трябва обаче да ми помогнете. Ще го направите ли?

– Скъпа моя...

– Ще го направите. Трябва да го направите. Аз нямам нищо. Нуждая се от пари и от къща, в която да отседна. Вие обичахте да казвате, че ще ме приемете с удоволствие...

Неволно повишавам глас.

– По-тихо – казва ми той и вдига ръце, опитвайки се да ме успокои, но не помръдва от мястото си до вратата. – По-тихо. Знаеш ли колко странна изглежда тази работа? Наясно ли си? Какво ще си помислят служителите ми? Някакво момиче идва изведнъж при мен, изпраща ми загадъчно име... – Смее се, но смехът му не е весел. – Какво ще кажат дъщерите ми, съпругата ми?

– Извинявайте.

Той отново си бърше лицето. Издишва шумно.

– Бих искал да ми обясниш – продължава – защо си дошла при мен. Не си мисли, че ще застана на твоя страна срещу чичо ти. Никога не ми е харесвало да гледам как те унижава, но той не трябва да узнае, че си идвала тук. Нито пък ти трябва да смяташ, на това ли се надяваш всъщност? , че ще ти помогна да спечелиш отново благоволението му. Виж, той напълно те е изхвърлил от живота си. Отгоре на всичко е болен – сериозно болен – заради тази история. Известно ли ти е?

Клатя глава.

– Чичо ми вече не означава нищо за мен.

– Но, както разбираш, за мен той означава много. Ако научи, че си идвала...

– Няма да научи.

– Добре. – Той въздиша. После лицето му отново става тревожно. – да дойдеш при мен! Да дойдеш тук! – Оглежда ме, забелязва ярката ми рокля и ръкавиците, които са мръсни, косата ми, която сигурно е заплетена, лицето ми, което сигурно е прашно, без блясък, бяло. – Нямаше да те позная

– Продължава все още намръщено, – толкова си променена. Къде ти е палтото, шапката?

– Нямаше време...

Той изглежда потресен.

– В този вид ли дойде? – Присвива очи, когато вижда ръба на полата ми, а после забелязва краката ми и трепва. – Погледни си пантофите! Краката ти кървят! Без обувки ли си тръгнала?

– Наложи ми се. Нямам нищо!

– Дори и обувки?

– Не. Нямам дори и обувки.

– Ривърс те държи без обувки, така ли?

Не ми вярва.

– Само ако можех да ви разкажа ... – продължавам. Той обаче не ме слуша. Оглежда се, сякаш за първи път вижда масите, купищата хартия. Взема няколко празни листа и започва притеснено да покрива напечатаните страници.

– Не трябваше да идваш тук – казва, докато го прави. – Погледни тук! – Погледни!

Зървам един ред. "... ще си го получиш, гарантирам ти, ще те удрям, ще те удрям..." – От мен ли се опитвате да го скриете? – питам. – В Брайър съм виждала и по-лоши неща. Забравихте ли?

– Това не е Брайър. Ти не разбираш. Как би могла да разбереш? Там ти беше сред почтени господа. Вината всъщност е на Ривърс. Той трябваше, след като те е отвел, поне да те държи по-изкъсо. Виждаше каква си.

– Вие не знаете – отвръщам. – Не знаете как се възползва той от мен.

– Не желая да знам! Не е моя работа да знам! Не ми казвай. Ох, погледни се само! Даваш ли си сметка как би изглеждала по улиците? Пристигането ти със сигурност не е останало незабелязано, нали?

Поглеждам към полата си, към пантофите.

– На моста имаше един мъж – казвам. – Мислех си, че иска да ми помогне. Но той искаше просто... – Гласът ми започва да трепери.

– Виждаш ли? – отвръща той. – Виждаш ли? Ами ако те беше срещнал някой полицай и те беше проследил дотук? Знаеш ли какво щеше да ми се случи... какво щеше да се случи на служителите ми, ако полицаите се бяха нахвърлили върху нас? Биха могли да го направят за подобно нещо. Господи, погледни си краката! Наистина ли кървят?

Помага ми да седна на стола, а после се оглежда.

– В съседната стая има умивалник – продължава. – Изчакай, моля те, тук.

Отива до стаята с печатарите. Виждам, че мъжете вдигат глави, чувам неговия глас. Не знам какво им е казал. Не ме интересува. Седя, усещам умора, а ходилата ми, които досега са били почти безчувствени, започват да ме смъдят. Стаята е без прозорец и без комин и миризмата на лепило ми се струва още по-силна. Приближила съм се до една от масите: облягам се на нея и поглеждам към купчините от страници – необрязани, неподшити, някои от тях разбъркани и покрити от мистър Хотри. "... и ще те удрям, ще те удрям, ще те удрям по задника, докато кръвта потече и стигне чак до петите ти..." Печатът е нов и буквите са черни, но хартията е долнокачествена и мастилото се е разляло. Какъв е шрифтът? Знам го, но се затруднявам... не мога да го назова.

"... така, така, така, така, така, харесва ти боят с брезова пръчка, нали?"

Мистър Хотри се връща. Носи кърпа, леген, пълен наполовина с вода, а също и чаша с вода за пиене.

– Заповядай – казва ми, като оставя легена пред мен, навлажнява кърпата и ми я подава, а после поглежда нервно настрани. – Можеш ли да го направиш? Колкото да избършеш кръвта, за момента...

Водата е студена. След като съм си избърсала краката, отново навлажнявам кърпата, сядам и за секунда я допирам до лицето си. Мистър Хотри се обръща и ме вижда.

– Не те тресе, нали? – пита. – Не си болна?

– Само ми е горещо – отвръщам.

Той кимва, приближава се и взема легена. После ми подава чашата и аз отпивам от нея.

– Много добре – казва.

Поглеждам отново към напечатаните листове върху масата, но името на шрифта продължава да ми убягва. Мистър Хотри си поглежда часовника. После слага ръка на устата си, хапе кожата на палеца си и се мръщи.

Отвръщам:

– Вие сте достатъчно добър, за да ми помогнете. Мисля, че други хора биха ме обвинявали.

– Не, не. Нали вече ти казах? Аз обвинявам Ривърс. Няма значение. А сега ми кажи. Бъди откровена с мен. Колко пари имаш у себе си?

– Нямам пари.

– Нямаш абсолютно никакви пари?

– Имам само тази рокля. Мисля, че можем обаче да я продадем, нали? Така или иначе предпочитам по-обикновена.

– Да продадем роклята ти? – Той се намръщва още повече. – Не говори толкова странно, моля те. Когато се върнеш...

– Когато се върна? В Брайър ли?

– В Брайър? Имам предвид при съпруга си.

– При съпруга си? – Поглеждам го изумено. – Не мога да се върна при него. Трябваха ми два месеца, за да успея да избягам!

Той клати глава.

– Мисис Ривърс – казва.

Разтрепервам се.

– Не ме наричайте така – отвръщам, – умолявам ви.

– Ето пак си много странна! Как да те наричам, ако не така?

– Наричайте ме Мод. Току-що ме попитахте какво имам. Имам това име и нищо друго.

Той прави някакво движение с ръка.

– Не бъди глупава – продължава. – А сега ме чуй. Мъчно ми е за теб. Станала е някаква разправия, нали?

Разсмивам се, толкова рязко, че той се стряска, – двамата печатари вдигат очи. Той ги вижда и се обръща към мен.

– Ще проявиш ли разум? – пита тихо, с предупредителен тон.

Нима е възможно да проявя разум?

– Разправия – отвръщам. – Смятате, че е станала разправия. Смятате, че съм тичала с кървящи крака през половината Лондон заради една разправия? Вие не знаете нищо. Нямате представа в каква опасност съм, какви бъркотии... Но не мога да ви кажа. Става дума за нещо много сериозно.

– Какво е то?

– Нещо тайно. Заговор. Не мога да ви кажа. Не мога... Ох! – Свела съм поглед и той е попаднал върху същия ред. "...харесва ти боят с брезова пръчка, нали?" – Какъв е този шрифт? – питам. – Ще ми кажете ли?

Той преглъща.

– Този шрифт ли? – отвръща, а гласът му е съвсем променен.

– Да, този шрифт.

Той замълчава за миг. А после:

– Кларендон – казва тихо.

Кларендон. Кларендон. Всъщност името ми е познато. Продължавам да се взирам в хартията. Мисля, че докосвам печатните редове; после мистър Хотри идва и слага празен лист върху тях, както направи с другите.

– Не гледай там – казва. – Не се взирай така! Какво ти става? Струва ми се, че си болна.

– Не съм болна – отвръщам. – Само съм изморена. – Затварям очи. – Иска ми се да остана тук и да заспя.

– Да останеш тук ли? Да останеш тук, в книжарницата ми? Луда ли си?

При звука на тази дума отварям очи и срещам погледа му; той се изчервява и бързо поглежда настрани. Повтарям, този път по-спокойно:

– Само съм изморена.

Той обаче не ми отговаря. Слага ръка на устата си и отново започва да хапе кожата на палеца си; наблюдава ме внимателно, предпазливо, с крайчето на окото си.

– Мистър Хотри... – казвам.

– Иска ми се – прекъсва ме изведнъж той, – просто ми се иска да знам какво възнамеряваш да правиш. Как въобще ще мога да те изведа от книжарницата? Предполагам, че трябва да докарам карета зад сградата.

– Ще го направите ли?

– Има ли някое място, където да спиш? Да се храниш?

– Не, няма такова място!

– Тогава трябва да си отидеш у дома.

– Не мога. Аз нямам дом! Нужни са ми само малко пари, малко време. Има едно момиче, което искам да открия, да спася...

– Да го спасиш ли?

– Да го открия. Да го открия. И след като го открия, е възможно отново да ми потрябва помощ. Само малко помощ. Измамиха ме, мистър Хотри. Постъпиха несправедливо с мен. Мисля, че с адвокат – ако намерим някой честен човек... Знаете, че съм богата, нали? Или поне трябваше да бъда богата. – Той продължава да ме наблюдава и да мълчи. Повтарям: – Знаете, че съм богата. Само ако ми помогнете. Ако ме оставите ...

– Да те оставя! Чуваш ли се какво говориш? Къде да те оставя?

– Не може ли да ме оставите в къщата си?

– В къщата си?

– Мислех си...

– В къщата си? При съпругата и дъщерите си? Не, не. – Започнал е да крачи из стаята.

– Но в Брайър вие казахте, много пъти...

– Нали ти обясних? Това не е Брайър. Светът не прилича на Брайър. Ще ти се наложи сама да се убедиш. На колко си години? Все още си дете. Не можеш да напуснеш съпруга си, както напусна чичо си. Не можеш да живееш в Лондон, след като нямаш нищо. Как си представяш, че ще се издържаш?

– Не знам. Предполагах...

Искам да кажа: "Предполагах, че ще ми дадете пари". Оглеждам се. После изведнъж ми хрумва нещо.

– Не може ли да работя за вас? – питам.

Той стои неподвижно.

– За мен ли?

– Не може ли да работя тук? Да подвързвам книги... даже да пиша? Тази работа ми е позната. Знаете колко добре ми е позната! Можете да ми давате заплата. Ще си наема стая... Нужна ми е само една стая, една тиха стая! Ще я наема тайно, Ричард няма да разбере, а вие ще пазите тайната ми. Ще работя и ще изкарвам пари... достатъчно пари, за да открия приятелката си, за да си намеря честен адвокат и тогава... Какво има?

През цялото време той е стоял неподвижно, но погледът му се е променил, станал е странен.

– Нищо – отвръща и се размърдва. – Аз... Нищо. Изпий си водата.

Предполагам, че съм се зачервила. Говорила съм бързо и съм се разгорещила: преглъщам и усещам как студената вода преминава като меч през гърдите ми. Той се придвижва до масата и се обляга на нея; не ме гледа, а само мисли, мисли. Когато оставям чашата, той се обръща към мен. Избягва погледа ми.

– Чуй ме – казва. Говори тихо. – Знаеш, че не можеш да останеш тук. Трябва да изпратя някой да докара карета, която да те отведе. Трябва... Трябва също така да повикам някоя жена. Ще ѝ платя да дойде с теб.

– Да дойде с мен къде?

– В един... хотел. – Той отново се е извърнал от мен, взел е писалка, поглежда в някаква книга. Започва да пише наставления на лист хартия. – В една къща – продължава, – където ще можеш да си починеш и да вечеряш.

– Където мога да си почина ли? – питам. – Не смятам, че някога ще мога да си почина. Но една стая! Една стая! И вие ще дойдете при мен? Довечера? – Той не ми отговаря. – Мистър Хотри?

– Не тази вечер – отвръща, докато пише. – Тази вечер не мога.

– Тогава утре.

Той размахва листа, за да изсъхне, а после го сгъва.

– Утре – казва. – Ако съм в състояние.

– Трябва да дойдете!

– Да, да.

– А работата... работата при вас? Ще си помислите ли? Кажете, че ще го направите.

– Тихо. Да, ще помисля. Да.

– Слава богу!

Закривам си очите с ръка.

– Стой тук, моля те – казва той. – Не излизай от стаята.

После чувам стъпките му – тръгва към съседната стая, и когато поглеждам, виждам, че говори тихо с единия от печатарите; мъжът си облича палтото и излиза. Мистър Хотри се връща. Сочи с глава към краката ми.

– А сега се обуй – подканя ме и се извръща от мен. – Трябва да бъдем готови.

– Много сте мил, мистър Хотри – казвам, докато се навеждам и нахлузвам скъсаните пантофи. – Бог ми е свидетел, че никой не е бил толкова мил с мен, откакто... – Гласът ми секва.

– Хайде, хайде – изрича разсеяно той. – Не мисли за това сега...

После седя мълчаливо. Той чака, изважда си часовника, излиза от време на време на стълбите, застава там и се ослушва. Най-накрая слиза долу и бързо се връща.

– Те са тук – казва. – Готова ли си? Ела насам, внимателно.

Сваля ме долу. Превежда ме през няколко стаи, пълни с високи купчини от кошове и сандъци, нещо като килер, до една врата. Зад вратата има тесен двор, от който тръгват няколко стъпала към малка уличка. Там чака карета, а до нея е застанала жена. Тя ни вижда и кимва.

– Знаете какво да направите, нали? – пита я мистър Хотри. Тя отново кимва. Той ѝ дава пари, завити в листа, върху който е написал напътствията си. – Ето я дамата, виж. Името ѝ е мисис Ривърс. Бъди мила с нея. Имаш ли някакъв шал?

Тя носи вълнена карирана наметка, с която ме загръща, за да ми покрие главата. Вълната пари върху бузите ми. Денят все още е горещ, макар че вече почти се е смрачило. Слънцето е изчезнало от небето. Минали са близо три часа, откакто напуснах Лант стрийт.

На вратата на каретата се обръщам. Хващам ръката на мистър Хотри.

– Ще дойдете – питам – утре, нали?

– Естествено.

– И няма да разправяте за това на никого? Нали не сте забравили за опасността, за която ви споменах?

Той кимва и отвръща тихо:

– Върви. Тази жена ще се погрижи за теб по-добре от мен.

– Благодаря ви, мистър Хотри!

Той ми помага да се кача в каретата – колебае се, преди да вдигне пръстите ми до устата си. После се качва и жената. Той затваря вратата зад гърба ѝ и се отдръпва от пътя на въртящото се колело. Навеждам се към стъклото и го виждам как си изважда носната кърпа и си избърсва лицето и врата; завиваме и излизаме от уличката, а той изчезва от погледа ми. Отдалечаваме се от Холиуел стрийт в северна посока, доколкото мога да се ориентирам... почти съм сигурна, че не пресичаме реката.

Спираме обаче непрекъснато. Движението е натоварено. Отначало лицето ми е обърнато към прозореца – наблюдавам хората по улиците, магазините. После се сещам, че може да видя Ричард, облягам се на седалката и оттам продължавам да изучавам улиците.

Минава известно време, преди да погледна отново към жената. Ръцете ѝ са отпуснати на скута: без ръкавици са и са груби. Тя улавя погледа ми.

– Добре ли си, душичке? – пита, без да се усмихва. Гласът ѝ е груб като пръстите ѝ.

Дали не започвам да се дразня? Не съм сигурна. Мисля си, че в крайна сметка мистър Хотри не е имал време да потърси подходяща жена. И какво значение има, ако не е мила, след като е честна? Поглеждам я по-внимателно. Полата ѝ е ръждиво-черна. Обувките ѝ приличат на печено месо. Седи кротко и мълчи, докато каретата се клати и подскача.

– Далече ли отиваме? – питам най-накрая.

– Не много далече, душичке.

Гласът ѝ все още е груб, а лицето ѝ е безизразно. Казвам тревожно:

– Защо ме наричаш така? Не ми е приятно.

Тя свива рамене. Мисля си, че жестът е много самонадеян и в същото време много небрежен, и започвам да се чувствам неловко. Отново долепям лице до прозореца и се опитвам да си поема дъх. Но въздухът не ми стига. Питам се къде ли остана Холиуел стрийт.

– Тази работа не ми харесва – заявявам, обръщайки се отново към жената. – Не може ли да повървим пеша?

– Да повървиш пеша, по пантофи? – Тя изсумтява. Поглежда през прозореца. – Ето го Камдън таун. Има още доста път, докато стигнем. Облегни се назад и мирувай.

– Защо ми говориш по този начин? – питам отново. – Не съм дете.

Тя отново свива рамене. Придвижваме се напред, вече по-равномерно. В продължение може би на половин час пътуваме по една улица, която се издига нагоре. Вече е по-тъмно. Усещам, че съм по-напрегната. Оставили сме зад гърба си светлините и магазините и сме продължили по някаква улица с неугледни сгради. Завиваме и сградите стават още по-неугледни. Спираме пред огромна сива къща. В подножието на стълбището има лампа. Момиче в парцалива престилка се пресяга със свещ към нея, за да я запали. Стъклото на лампата е счупено. Улицата е съвсем тиха.

– Какво е това? – питам жената, след като каретата е спряла и ми става ясно, че няма да продължи напред.

– Твойта къща – отвръща тя.

– Хотелът ли?

– Хотел? – усмихва се. – Може да го наречем и хотел. – Посяга към резето на вратата. Слагам ръка на китката ѝ.

– Чакайте – казвам, най-после обзета от страх. – Какво имаш предвид? Къде ти е поръчал да ме заведеш мистър Хотри?

– Тук, къде другаде!

– А какво е това тук?

– Къща, не виждаш ли? Какво значение има какво е? Тъй или иначе ще си получиш вечерята. И престани да ме стискаш!

– Няма да престана, докато не ми кажеш къде съм.

Тя се опитва да си издърпа ръката, но аз не ѝ позволявам. Най-накрая започва да си смуче зъбите.

– Къща за дами – отвръща – като теб.

– Като мен ли?

– Като теб. Бедни дами, вдовици... няма да се учудя, ако има и грешници. Хайде!

Отблъснала съм китката ѝ.

– Не ти вярвам – отвръщам. – Аз трябва да отида в хотел. Мистър Хотри ти плати, за да...

– Плати ми, за да те доведа тук и да те оставя. Най-вече, за да те оставя. Ако не ти харесва... – бърка си в джоба. – Ето, написал го е със собствената си ръка.

Извадила е лист хартия. Това е листът, в който мистър Хотри загъна монетата. Върху него е написано името на къщата.

Нарича я дом за бедстващи дами.

Взирам се за миг в думите и не мога да повярвам: сякаш от взирането ще се промени смисълът или формата им. После поглеждам към жената. – Станала е грешка – казвам. – Той имаше предвид друго. Объркал се е, а може би ти си се объркала. Трябва да ме върнеш обратно...

– Трябваше да те доведа и най-вече да те оставя – повтаря упорито тя. – "Бедна дама, слабоумна, трябва да бъде заведена в приют." Това тук е приют, нали?

Сочи отново с глава към къщата. Мълча. Спомням си погледа на мистър Хотри, думите му, странния му тон. Мисля си: "Трябва да се върна! Трябва да се върна на Холиуел стрийт!". И докато си го мисля, сърцето ми се смразява, защото знам какво ще намеря там: магазина, мъжете, младежа; мистър Хотри ще се е прибрал в дома си, в дома си, който може да е някъде в града, на всяко едно място... А после – улицата, потъналата в мрак улица. Как ще се справя? Как ще преживея нощта в Лондон, сама?

Разтрепервам се.

– Какво трябва да направя? – питам.

– Ами какво друго, освен да влезеш? – отвръща жената и отново сочи с глава към къщата.

Момичето със свещта е изчезнало и лампата свети слабо. Прозорците са с капаци, а стъклата са черни, сякаш стаите се изпълнени с тъмнина. Вратата е висока и е от две части като огромната входна врата в Брайър. Виждам я и ме обзема паника.

– Не мога! – казвам. – Не мога!

Жената отново си смуче зъбите.

– По добре е, отколкото на улицата, нали? Или едното, или другото. Платено ми е да те доведа тук, нищо повече. Излез и ме остави да се прибера у дома.

– Не мога! – повтарям. Хващам я за ръкава. – Трябва да ме заведеш някъде другаде.

– Трябва ли? – Тя се засмива, но не се отскубва от мен. Изражението на лицето ѝ се променя. – Добре – отвръща, – ще те заведа, ако ми платиш.

– Да ти платя ли? Нямам с какво да ти платя!

Тя отново се засмива.

– Нямаш пари, а? – пита. – А си облечена с такава рокля?

Поглежда към полата ми.

– О, боже! – отвръщам и я дърпам отчаяно. – Бих ти я дала, ако можех!

– Наистина ли?

– Вземи наметката!

– Наметката е моя! – Тя изсумтява. Продължава да гледа към полата ми. После накланя глава. – С какво си облечена отдолу? – пита по-тихо.

Разтрепервам се. После бавно и плахо вдигам ръба на полата си и ѝ показвам фустите – нося две фусти: едната е бяла, а другата е пурпурна. Тя ги вижда и кимва.

– Ще свършат работа. Копринени са, нали? Ще свършат работа.

– Какво, и двете ли? – питам. – И двете ли ще вземеш?

– Кочияшът си иска парите, нали? – отвръща тя. – Трябва да ми платиш веднъж за мен и веднъж за него.

Колебая се, но какво мога да направя? Повдигам по-високо полата, намирам връзките върху талията и ги разхлабвам, а после, смъквам фустите, като се опитвам, доколкото е възможно, да се прикрия. Тя не извръща поглед. Взема ги от мен и ги пъха бързо под палтото си.

– И господинът няма да разбере, а? – казва, хилейки се, сякаш вече сме близки съзаклятнички. Потрива ръце. – Накъде тръгваме? А? Какво да кажа на кочияша?

Отворила е прозореца, за да му извика. Стоя с притиснати до тялото ръце и усещам боцкането на роклята по голите си бедра. Мисля, че щях да се изчервя, че щях да се разплача, ако имах сили.

– Накъде? – пита отново тя. Зад главата ѝ улицата е изпълнена със сенки. Луната се е показала – тънък мръснокафяв сърп.

Навеждам глава. След като надеждите ми са разбити окончателно по този ужасен начин, има само едно място, където мога да отида. Казвам ѝ, а тя предава думите ми, викайки на кочияша, и каретата потегля. Настанява се по-удобно на седалката, оправя си палтото. Поглежда към мен.

– Добре ли си, душичке? – пита. Не отговарям, а тя се смее. Обръща се на другата страна. – Вече няма нищо против, а? – казва, сякаш на себе си. – Вече няма нищо против.

Лант стрийт е тъмна, когато стигаме до нея. Ориентирам се пред коя къща трябва да спрем по къщата срещу нея – онази с капаците с цвят на мехлем, в която толкова упорито съм се взирала от прозореца на мисис Съксби. Джон идва да отвори, след като съм почукала. Лицето му е бяло. Вижда ме и се ококорва.

– Мамка му стара! – извиква.

Минавам покрай него. Вратата ме отвежда в помещение, което според мен е работилницата на мистър Ибс, а оттам тръгва коридор, по който стигам направо до кухнята. Всички са там, с изключение на Ричард. Той е излязъл да ме търси. Дейнти плаче: бузата ѝ е още по-синя, а устната ѝ е сцепена и кърви. Мистър Ибс крачи по риза, а дъските под краката му подскачат и скърцат. Мисис Съксби стои права, очите ѝ гледат в празното пространство, лицето ѝ е бяло като пудра, като лицето на Джон. Стои неподвижно. Когато обаче ме вижда, че влизам, се свива и потрепва – слага ръка върху сърцето си, сякаш някой я е ударил..

– О, моето момиче – промълвява.

Не знам какво правят след това. Мисля, че Дейнти изпищява. Минавам покрай тях, без да ги погледна. Качвам се в стаята на мисис Съксби – в моята стая, в нашата стая: предполагам, че вече трябва да я наричам така, и сядам на леглото с лице към прозореца. Седя с отпуснати на скута ръце и наведена глава. Пръстите ми са мръсни. Краката ми отново са започнали да кървят.

Мисис Съксби ми дава една минута, преди да дойде. Влиза безшумно. Затваря вратата и я заключва след себе си – превърта внимателно ключа, като че ли си мисли, че спя, и се страхува да не ме събуди. После застава до мен. Не се опитва да ме докосне. Аз обаче знам, че трепери.

– Скъпо момиче – казва. – Мислехме, че сме те загубили. Мислехме, че са те удавили, че са те убили...

Гласът ѝ излиза с мъка, но не пресеква. Тя чака и след като аз не правя нищо, добавя:

– Стани, миличка.

Ставам. Тя ми съблича роклята и корсетите. Не ме пита къде са фустите ми. Не възкликва при вида на пантофите и на краката ми, макар че се разтреперва, когато ми сваля чорапите. Слага ме гола на леглото и дърпа одеялото до брадата ми, а после сяда до мен. Гали косата ми, измъква фуркетите, оправя с ръце заплетените кичури. Главата ми е отпусната и подскача, докато тя я дърпа. – Готово – казва.

Къщата е притихнала. Мисля, че мистър Ибс и Джон разговарят, но разговарят шепнешком. Пръстите ѝ вече се движат по-бавно. – Готово – повтаря тя и аз се разтрепервам, защото гласът ѝ е гласът на Сю.

Гласът ѝ е гласът на Сю, но лицето ѝ... Стаята обаче е тъмна; тя не е донесла свещ. Седи с гръб към прозореца. Аз обаче усещам погледа и дъха ѝ. Затварям очи.

– Мислехме си, че сме те загубили – повтаря тя. – Но ти се върна. Скъпо момиче, знаех, че ще се върнеш!

– Няма къде другаде да отида – отговарям бавно и отчаяно. – Няма къде другаде да отида, нямам никого. Мислех си, че го знам, но се оказа, че досега не съм го знаела. Нямам нищо. Нямам дом...

– Твоят дом е тук! – казва тя.

– Нямам приятели...

– Твойте приятели са тук!

– Никой не ме обича...

Тя затаява дъх, а после изрича, шепнейки:

– Скъпо момиче, не знаеш ли? Не ти ли казах стотици пъти?

Разплаквам се – от разочарование, от изтощение.

– Защо трябва да ми го казваш? – извиквам през сълзи.

– Защо? Не ти ли стига, че ме държиш тук? Защо трябва и да ме обичаш? Защо трябва да ме задушаваш и да ме измъчваш, домогвайки се до сърцето ми?

Изправила съм се; викът обаче е отнел и последните ми сили и скоро отново се отпускам на леглото. Тя мълчи. Наблюдава ме. Изчаква да се успокоя. После обръща глава и я накланя. По извивката на бузата ѝ съдя, че се усмихва.

– Колко е тиха къщата – възкликва, – след като бебетата ми вече ги няма! Нали? – Обръща ми гръб. Чувам я, че преглъща. – Не ти ли казах, скъпо момиче – продължава тихо,

– Че преди години родих бебе, което почина? Приблизително по времето, когато оная дама, майката на Сю, дойде тук?

– Кимва. – Казах ти. И тук, в къщата, ще ти го кажат, ако ги попиташ. Бебетата умират понякога. Кой би си помислил, че е странно...

Долавям нещо в гласа ѝ. Започвам да се треса. Тя усеща и отново посяга да погали заплетената ми коса. – Хайде стига. Тихо. Вече си в безопасност... – после спира да ме гали. Хванала е кичур от косата ми. Отново се усмихва. – Туй с косата ти – продължава с променен тон – е странна работа. Предполагах; че очите ти са кафяви, че си бяла и че талията и ръцете ти са тънки. Само косата ти се оказа доста по-руса, отколкото си я представях...

Думите ѝ заглъхват. Посягайки към мен, тя е сменила положението на главата си: светлината от уличната лампа и от сребристата, петниста луна пада върху нея и изведнъж виждам лицето ѝ – кафявите ѝ очите, белите ѝ бузи... и устните ѝ, които са пълни и някога сигурно, осъзнавам внезапно, някога сигурно са били още по-пълни... Тя си навлажнява устата. – Скъпо момиче – казва. – Моето момиче, моето скъпо момиче...

Колебае се още малко и най-накрая проговаря.

ТРЕТА ЧАСТ

14

Пищях. Непрекъснато пищях. Борех се неистово. Но колкото повече се гърчех, толкова по-здраво ме държаха. Видях как Господина се облегна назад на седалката и как каретата тръгна и започна да завива. Видях как Мод допря лице до замъгленото стъкло на прозореца. Зърнах очите ѝ и отново изпищях.

– Ето я! – изкрещях, като повдигнах ръка и я посочих. – Ето я! Не я пускайте да си отиде! Майната ви, не я пускайте да си отиде!

Каретата обаче продължаваше да се движи, а колелата хвърляха прах и чакъл, докато конят увеличаваше скоростта; мисля, че колкото повече се отдалечаваше тя, толкова по-яростно се борех аз. Сега другият лекар излезе напред, за да помогне на доктор Кристи. Дойде и жената с престилката. Опитваха се да ме завлекат по-близо до сградата. Не им позволявах да го направят. Каретата препускаше и се смаляваше.

– Измъкват се! – изкрещях. После жената застана зад мен и ме стисна за китката. Хватката ѝ беше като на мъж.

Повдигна ме и ме изкачи по стъпалата, които бяха две или три и водеха към входната врата на къщата, сякаш бях торба с перушина.

– А сега – каза, докато ме теглеше – какво е това? Ще риташ с крака и ще притесняваш лекарите, така ли?

Устата ѝ беше близо до ухото ми, а лицето ѝ – зад мен. Въобще не знаех какво правя. Знаех само, че тя ме държи, а Господина и Мод бягат. Усетих я, че говори, наведох напред глава, а после я отметнах рязко назад.

– Ох! – изпищя тя. Пръстите ѝ се отпуснаха. – Ох! Ох!

– Започва да полудява – каза доктор Кристи. Помислих си, че говори за нея. После разбрах, че е имал предвид мен.

Той извади от джоба си свирка и я наду.

– За бога – изкрещях, – няма ли да ме чуете? Те ме измамиха, измамиха ме!

Жената отново ме стисна, този път за гърлото, и докато се обръщах в ръцете ѝ, ме удари силно в корема с върховете на пръстите си. Според мен го направи така, че лекарите да не видят. Подскочих и си поех въздух. После тя отново ме удари.

– Получава припадък! – извика.

– Пазете си ръцете! – отвърна доктор Грейвс. – Може да ви ухапе.

Междувременно ме бяха вкарали във вестибюла на къщата и звукът на свирката беше привлякъл още двама мъже. Те нахлузваха книжни ръкавели върху ръкавите на палтата си. Не приличаха на лекари. Приближиха се до мен и ме хванаха за глезените.

– Дръжте я така, че да не мърда – каза доктор Грейвс. – Изпада в гърч. Възможно е да си изкълчи ставите.

Не можех да им кажа, че не съм получила припадък, а само ми е бил изкаран въздухът, че жената ме е ударила, че въобще не съм луда, а съм нормална като тях. Не можех да кажа нищо, защото се опитвах да започна отново да дишам. Можех само да хриптя. Мъжете ми изпънаха краката и полата ми се вдигна до коленете. Притесних се да не се вдигне още по-нагоре. Предполагам, че затова съм се въртяла насам-натам.

– Дръжте я здраво – каза доктор Кристи. Беше извадил огромна плоска лъжица, направена от рог. Застана до мен, хвана ме за главата и вкара лъжицата в устата ми, между зъбите. Лъжицата беше гладка, но аз се мъчех да я избутам и тя ме нараняваше. Мислех си, че ще се задуша. Захапах я, за да не ѝ позволя да влезе навътре в гърлото ми. Имаше неприятен вкус. Все още си мисля за устите на другите хора, в които сигурно беше влизала, преди да я вкарат в моята.

Доктор Кристи видя, че челюстите ми се затварят.

– Вече я лапна! Точно така. Не ѝ позволявайте да мърда.

– Погледна към доктор Грейвс. – В тапицираната стая ли да я отведем? Мисля, че е за там. Сестра Спилър?

Това беше жената, която ме държеше за гърлото. Видях я, че му кимна, а после кимна на мъжете с ръкавелите и те се обърнаха, за да могат да се придвижат с мен навътре в къщата. Усетих, че ме дърпат, и започнах отново да се боря. Вече не мислех за Господина и за Мод. Мислех за себе си. Започвах да изпитвам ужас. Коремът ме болеше от пръстите на сестрата. Устата ми беше нарязана от лъжицата. Предположих, че след като ме вкарат в стаята, ще ме убият.

– Ама че побойница! – извика единият от мъжете, докато се опитваше да ме хване по-здраво за глезена.

– Много тежък случай – каза доктор Кристи. – Погледна ме в лицето. – Гърчът започна да преминава, най-после. – Повиши глас. – Не се страхувайте, мисис Ривърс! Ние знаем всичко за вас. Ние сме ваши приятели. Докарахме ви тук, за да ви помогнем да се почувствате по-добре.

Опитах се да говоря. "Помощ! Помощ!" – опитах се да извикам. Лъжицата обаче ме караше да крякам като птица. Караше ме също така да се лигавя; от устата ми изхвърча слюнка и уцели доктор Кристи по бузата. Той може би си помисли, че съм я изплюла. Във всеки случай бързо се отдръпна назад и лицето му стана строго. Извади носната си кърпа.

– Добре – каза на мъжете и на сестрата, докато си бършеше бузата. – Достатъчно. Можете да я отведете.

Пренесоха ме по един коридор през няколко врати и една стая, а после до някаква площадка, до друг коридор и до друга стая... опитах се да запомня пътя, но тъй като ме бяха обърнали по гръб, виждах само безкрайно много сиви тавани и стени. След около минута разбрах, че са ме вкарали много навътре в къщата и че съм се изгубила. Не можех да извикам. Сестрата продължаваше да държи ръката си върху гърлото ми, а лъжицата все още беше в устата ми. Когато стигнахме до едно стълбище, ме свалиха по него, казвайки: "Към вас, мистър Бейтс" и "Внимавайте на завоя, много е остър", сякаш вече не бях торба с перушина, а куфар или пиано. Нито веднъж не ме погледнаха в лицето. Най-накрая единият от мъжете започна да си подсвирква някаква мелодия и да почуква в такт с нея с върховете на пръстите си по крака ми.

После стигнахме до една друга стая, чийто таван беше в по-светъл оттенък на сивото, където мъжете спряха.

– Сега внимателно – казаха.

Сложиха краката ми на пода. Жената свали ръката си от врата ми и ме блъсна. Блъсна ме леко, но тъй като толкова много ме бяха дърпали и друсали, усетих, че залитам, и паднах. Опрях се на ръцете си. Отворих уста и лъжицата падна. Единият от мъжете бързо посегна да я хване. Изтърси слюнката от нея.

– Моля ви – изрекох.

– Вече казваш "моля" – отвърна жената. После се обърна към мъжете. – Фрасна ме с главата си на стълбите. Погледнете. Посиняло ли е?

– Надявам се да посинее.

– Малък дявол! – извика тя и доближи крака си до мен.

– Да не би доктор Кристи да те доведе тук, за да ни насиниш всичките? А, драга госпожо? Мисис Как се казваш? Мисис Уотърс или мисис Ривърс[33]? Затова ли те доведе?

– Моля ви – повторих. – Аз не съм мисис Ривърс.

– Не била мисис Ривърс? Чухте ли, мистър Бейтс? И аз не съм сестра Спилър, смея да твърдя. И мистър Хеджис не е мистър Хеджис. Най-вероятно.

Приближи се до мен, хвана ме за кръста, повдигна ме и ме изтърва. Не знам дали ме хвърли, но във всеки случай ме повдигна високо и ме пусна да падна и тъй като бях силно замаяна и много слаба, паднах лошо.

– Това е, задето ме фрасна по лицето – каза. – Бъди благодарна, че не сме на стълбището или на покрива. Когато отново ме фраснеш, кой знае, може и да сме. – Оправи си престилката, наведе се и ме хвана за яката. – А сега да свалим тази рокля. Можеш да се въсиш колкото си искаш. Няма да ме трогнеш. Какви малки кукички! А моята ръка е корава, а? Свикнала си с по-нежни ръце, така ли? Предполагам, че е така, като съдя по онова, което чух. – Засмя се. – Е, тук си нямаме прислужници. Имаме си мистър Хеджис и мистър Бейтс. – Те продължаваха да стоят на вратата и да ни наблюдават. – да ги извикам ли?

Предположих, че иска да ме съблече гола; по-скоро бих умряла, отколкото да го понеса. Паднах на колене и се изскубнах от нея.

– Можеш да извикаш, когото си искаш, грамадна кучко – отвърнах, задъхвайки се. – Няма да ти дам роклята си.

Лицето ѝ помръкна.

– Аз ли съм кучка? – каза. – Добре тогава!

Дръпна си назад ръката, сви пръсти в юмрук и ме удари.

Бях израснала в Бъроу, заобиколена от всякакви отявлени мошеници и крадци, но за майка имах мисис Съксби и никой не ме беше удрял. Зарът почти ме зашемети. Покрих си лицето с ръце и се свих на пода, но тя все пак ми свали роклята вероятно беше свикнала да съблича луди и му беше намерила цаката; после хвана корсета ми и смъкна и него. Махна ми жартиерите, обувките и чорапите, а накрая и фуркетите и застана до мен с още по-мрачно лице, потейки се.

– Готово! – каза и заоглежда фустата и ризата ми. – Панделките и връзките ти вече ги няма. Ако се задушиш, ние няма да имаме нищо общо. Чуваш ли? Мисис Азнесъммисисривърс? Ще постоиш една нощ в тапицираната стая и ще се свариш. Ще видиш дали е хубаво. Гърчове ли? Мисля, че мога да различа ината от припадъка. Ритай колкото си искаш тук. Изкълчи си краката, ръцете, отхапи си езика. Тогава ще се укротиш. Предпочитаме да сте кротки, защото така работата ни е по-лека.

Каза всичко това, сви дрехите ми на вързоп и ги хвърли зад рамото си, а после излезе от стаята. Мъжете излязоха заедно с нея. Видяха я, че ме удари, но не направиха нищо. Видяха я как ми взе чорапите и корсажите. Чух ги, че си свалят книжните ръкавели. Единият от тях отново започна да си подсвирква. Сестра Спилър затвори вратата и я заключи и подсвиркването стана много по-слабо.

Когато то стана толкова слабо, че вече не можех да го чуя, се изправих на крака. После отново паднах. Бяха дърпали толкова силно краката ми, че те се клатеха като гумени, а главата ми бучеше от удара. Ръцете ми трепереха. Откровено казано, съвсем се бях паникьосала. Отидох на колене до вратата, за да погледна през ключалката. Бравата нямаше дръжка. Самата врата беше покрита с мръсен брезент, подплатен със слама; стените също бяха покрити с подплатен брезент. Подът беше застлан с мушама. Имаше само едно одеяло, което беше прокъсано и на петна. Имаше малко тенекиено гърне, в което трябваше да пишкам. Имаше прозорец, високо горе, с решетки. Зад решетките се виеше бръшлян. Светлината, която проникваше през него, беше оцветена в тъмнозелено подобно на вода в блато.

Стоях и гледах замаяно – не можех да повярвам, че студените крака върху застлания с мушама под, подутото лице, ръцете, върху които падаше зелената светлина, са моите. После се обърнах към вратата и опипах ключалката, брезента, ръба, мъчейки се да я отворя. Тя обаче беше затворена здраво като мида, и, което беше още по-лошо, докато стоях и я дърпах, започнах да различавам малки вдлъбнатини и дупки върху мръсния брезент – малки полумесеци, там, където тъканта беше протрита, и изведнъж осъзнах, че това сигурно са следи, останали от ноктите на всички други луди, истински луди имам предвид, които са били в тази стая преди мен. Мисълта, че стоя и правя същото, беше ужасяваща. Отдръпнах се от вратата, замаяността ми изчезна и обезумях от страх. Отскочих назад и започнах да удрям с ръце по подплатения брезент. След всеки удар се вдигаше облак от прах.

– Помощ! Помощ! – крещях. Гласът ми звучеше странно. – Ох, помощ! Затворили са ме тук, защото мислят, че съм луда! Извикайте Ричард Ривърс! – Закашлях се. – Помощ! Докторе! Помощ! Чувате ли ме? – Отново се закашлях. – Помощ! Чувате ли ме?

И така нататък. Стоях права, виках, кашлях и удрях по вратата – спирах само от време на време, за да доближа ухо до нея и да се опитам да разбера дали наблизо няма някой, който да ме чуе; не мога да кажа колко дълго продължи това, но никой не дойде. Мисля, че тапицерията беше прекалено дебела или хората, които ме чуваха, бяха свикнали с крясъците на лудите и се бяха научили да не им обръщат внимание. После пробвах стените. Те също бяха дебели. А когато се отказах да блъскам и да крещя, направих от одеялото и от малкото гърне купчина под прозореца и се покатерих върху нея, мъчейки се да достигна стъклото; гърнето обаче се сплеска, одеялото се изхлузи и аз паднах.

Най-накрая седнах на покрития с мушама под и се разплаках. Плачех, а сълзите ми ме щипеха. Допрях върховете на пръстите си до бузите си и опипах подутото си лице. Опипах си косата. Жената я беше дърпала, за да извади фуркетите, и тя се беше разпиляла по раменете ми; когато хванах един кичур, за да го среша, част от него остана в ръцете ми. Това ме накара да се разплача още повече. Не казвам, че бях голяма красавица, но се сетих за едно познато момиче, чиято коса беше оскубана от някакво колело в една работилница и повече не беше поникнала. Ами ако оплешивеех? Опипвах си главата, събирах космите, които капеха, и се чудех дали да не ги запазя за перука, но всъщност те не бяха кой знае колко много. Накрая ги събрах на топче и ги изхвърлих в един ъгъл.

Докато го правех, видях нещо белезникаво на пода. Приличаше на сгърчена ръка. Първоначално се стреснах, а после видях какво е. Беше паднало от пазвата ми, когато сестрата ми свали роклята, и някоя от нас двете го беше ритнала настрани, така че не се виждаше. Върху него имаше отпечатък от обувка, а едно от копчетата беше счупено.

Беше ръкавицата на Мод, която онази сутрин бях отделила от вещите ѝ с намерение да я задържа за спомен.

Вдигнах я от пода и започнах да я въртя в ръце. Ако преди минута смятах, че съм уплашена, това беше нищо в сравнение със състоянието, в което бях сега, докато гледах ръкавицата и си мислех за Мод и за ужасния номер, който двамата с Господина ми бяха погодили. Скрих от оскърбление лицето си с ръце. Стигнах от едната стена до другата, а после – до следващата: опитвах се да застана на едно място, но сякаш под краката ми имаше игли. Подскочих, извиках и започнах да се потя. Спомних си как, докато бях в Брайър, смятах, че съм измамница, а всъщност съм била голяма глупачка. Замислих се за дните, които бях прекарала с онези двама мошеници, за погледите, които сигурно си бяха разменяли, за усмивките. "Защо не я оставите на мира? , бях казала на Господина, изпитвайки съжаление към Мод. А после на нея: Не му обръщайте внимание, мис. Той ви обича, мис. Омъжете се за него. Той ви обича. Ще го направи така..." Ох! Ох! Дори и сега усещах парливата болка. Може би тогава наистина съм била луда. Крачех, а босите ми крака шляпаха по мушамата; лапнах ръкавицата и я захапах. От него, предполагам, не бих очаквала друго. Мислех си обаче най-вече за нея – за онази кучка, за онази змия, за онази... Ох! Само като си помисля, че я погледнах и я взех за глупачка. Само като си помисля, че ѝ се присмивах. Само като си помисля, че я обичах! Само като си помисля, че смятах, че тя ме обича! Само като си помисля, че я целунах заради Господина. Само като си помисля, че я докосвах! Само като си помисля, само като си помисля...

Само като си помисля, че в нощта след венчавката лежах, затиснала глава с възглавницата, за да не чувам звука от сълзите ѝ. Само като си помисля, че ако се бях ослушала, може би щях да чуя, щях ли? , щях ли? , звука от въздишките ѝ.

Не можех да го понеса. За миг забравих, че, измамвайки ме, тя всъщност ми беше изиграла същия номер, който аз се готвех да ѝ изиграя. Крачех, стенех, ругаех и я проклинах; стисках, хапех и усуквах онази ръкавица, докато най-накрая светлината, която падаше от прозореца, изчезна и в стаята стана тъмно. Никой не дойде да ме види. Никой не ми донесе нито храна, нито рокля, нито чорапи. Отначало ми се струваше, че ми е топло, понеже се движех. Когато се изморих толкова много, че трябваше да легна на одеялото, за да не падна, ми стана студено и повече не можах да се стопля.

Не заспах. От останалата част на къщата често долитаха странни звуци – крясъци, шум от тичащи крака, а веднъж се чу свирката на лекаря. По някое време през нощта заваля и водата започна да капе по прозореца. В градината излая куче: чух го и започнах да си мисля не за Мод, а за Чарли Уаг, за мистър Ибс и за мисис Съксби... за мисис Съксби, която е в леглото си, а мястото до нея е празно и тя ме чака. Колко дълго щеше да чака?

Кога щеше Господина да иде при нея? Какво щеше да ѝ каже? Може би щеше да ѝ каже, че съм мъртва. Но пък ако ѝ кажеше така, тя щеше да попита къде е тялото ми, за да го погребе. Мислех си за погребението си и се чудех кой би плакал най-много. Може би щеше да ѝ каже, че съм се удавила или че съм се загубила в тресавищата. Тя щеше да попита дали са писали за случката във вестниците. Дали е възможно да се фалшифицират вестниците? Можеше да ѝ каже, че съм си взела дела от парите и съм офейкала.

Знаех, че ще ѝ каже така. Мисис Съксби обаче нямаше да му повярва. Щеше да погледне през него като през стъкло. Щеше да ме намери. Нима ме беше гледала седемнайсет години, за да ме загуби по този начин! Щеше да търси във всяка една къща в Англия, докато ме намери!

Така си мислех, когато вече се бях поуспокоила. Мислех си, че просто трябва да поговоря с лекарите, а те щяха да осъзнаят грешката си и да ме пуснат; мисис Съксби със сигурност щеше да дойде и по този начин щях да изляза от лудницата.

А след като излезех на свобода, щях да отида при Мод Лили, където и да се намираше тя, и като истинска дъщеря на майка си щях да я убия.

Виждате, че почти нямах представа за ужасното положение, в което всъщност бях изпаднала.

На следващата сутрин жената, която ме беше подмятала насам-натам, се върна, за да ме вземе. Дойде не с двамата мъже, мистър Бейтс и мистър Хеджис, а с една жена, там ги наричат "сестри", но те бяха толкова сестри, колкото бях и аз

– Просто получаваха тази работа, защото бяха яки и имаха огромни ръце, подобни на преси за изстискване на пране. Двете влязоха в стаята, застанаха пред мен и започнаха да ме оглеждат. Сестра Спилър каза:

– Ето я.

Другата, която беше тъмнокоса, отвърна:

– Прекалено е млада, за да е луда.

– Чуйте ме – започнах, много предпазливо. Бях си съставила план. Бях ги чула да се приближават и бях станала на крака, бях си оправила фустата и си бях пригладила косата.

– Чуйте ме. Вие мислите, че съм луда. Не съм луда. Изобщо не съм жената, за която ме вземат лекарите. Онази жена и съпругът ѝ, Ричард Ривърс, са мошеници; те измамиха както вас, така и мен, а и всички останали; много е важно лекарите да го узнаят и да ме пуснат, а мошениците да бъдат заловени. Аз...

– Право в лицето – каза мисис Спилър, говорейки едновременно е мен. – Точно тук, с главата си.

Сложи ръка върху бузата си близо до носа, където се виждаше съвсем малка, съвсем бледа червена следа. Моето лице, разбира се, беше подуто като пудинг, и, смея да кажа, окото ми беше почти черно. Продължих, все още предпазливо:

– Съжалявам задето нараних лицето ви. Просто бях много стресната, защото ме доведоха тук, все едно че съм луда; всъщност другата жена, мис Лили – мисис Ривърс, трябваше да дойде вместо мен.

Те продължаваха да стоят и да ме гледат..

– Когато говориш на някоя от нас, ще я наричаш "сестра"

– Заяви най-сетне тъмнокосата. – Но, да си остане между нас, скъпа, предпочитаме въобще да не ни говориш. Е, чухме достатъчно глупости. Ела насам. Трябва да бъдеш изкъпана, за да може доктор Кристи да те прегледа. Трябва да бъдеш облечена с рокля. Какво малко момиче си! Едва ли си на повече от шестнайсет.

Беше се приближила и се опита да ме хване за ръката. Отдръпнах се.

– Ще ме изслушате ли? – попитах.

– Да те изслушам? Ха, ако изслушвах всичките глупости, които чувам в тази сграда, самата аз щях да полудея. Хайде, ела.

Гласът ѝ, който в началото беше благ, започна да става по-рязък. Хвана ме за ръката. Свих се от допира на пръстите ѝ.

– Пази се – каза сестра Спилър, щом ме видя, че потрепвам.

Отвърнах:

– Стига да не ме пипате, ще дойда с вас навсякъде, където поискате.

– Ах! – възкликна тъмнокосата сестра. – Колко е възпитана! Моля те да дойдеш с нас. Със сигурност ще ти бъдем много признателни.

Дръпна ме и докато се борех да се отскубна от нея, сестра Спилър ѝ се притече на помощ. Двете ме хванаха под мишниците, почти ме повдигнаха и почти ме извлякоха от стаята. Докато ритах и протестирах – правех го, тъй като бях шокирана, сестра Спилър ме сръга с огромните си груби пръсти. Синините под мишницата не се виждат. Мисля, че тя го знаеше.

– Пак започва! – каза, след като изкрещях.

– Главата ми ще бучи през целия ден – каза другата. После ме стисна по-здраво и ме разтресе.

Млъкнах. Боях се, че отново ще последва удар. Следях обаче внимателно откъде минаваме – поглеждах към прозорците и вратите. Някои врати имаха ключалки. Всички прозорци бяха с решетки. Гледаха към някакъв двор. Това беше задната част на къщата; в къща като онази в Брайър щеше да бъде отделението на прислугата. Тук то беше предоставено на сестрите. Срещнахме две-три от тях, докато вървяхме. Носеха престилки и такета, а в ръцете си държаха кошници, бутилки или чаршафи.

– Добро утро – провикваха се те.

– Добро утро – отвръщаха моите сестри.

– Нова, а? – най-после попита една от тях, кимайки с глава към мен. – От тапицираната стая ли идвате? Много ли е зле?

– Фрасна Нанси по бузата.

Сестрата подсвирна.

– Трябва да ни ги карат вързани. Млада е обаче, нали?

– Най-много на шестнайсет.

– На седемнайсет съм – отвърнах.

Непознатата сестра ме погледна преценяващо.

– И с будно лице – каза тя след минута.

– Бива си я, нали?

– Какво ѝ е? Видения ли има?

– И какво ли не още – отвърна тъмнокосата сестра, а после сниши глас. – Тя е онази... нали знаеш?

Непознатата сестра изглеждаше още по-силно заинтригувана.

– Тази ли? – попита. – Вижда ми се прекалено слаба за тази работа.

– Е, такива се срещат във всякакви размери...

Не знаех какво имаха предвид. Но тъй като бях изправена пред непознати, които ме изучаваха, одумваха и се усмихваха по мой адрес, ме беше срам и си мълчах. Жената си тръгна по пътя, а моите две сестри отново ме стиснаха здраво и ме отведоха по друг коридор до една малка стая. Някога тя може би е била килер – много приличаше на килера на мисис Стайлс, в Брайър, защото имаше шкафове с ключалки, кресло и умивалник. Сестра Спилър седна в креслото и въздъхна дълбоко. Другата сестра наля вода в умивалника. Посочи ми парче жълт сапун и мръсна фланелена кърпа.

– Заповядай – каза. А после, тъй като не и отговорих: – Хайде. Имаш ръце, нали? Започвай да се миеш.

Водата беше студена. Намокрих си лицето и ръцете, а после си измих краката.

– Достатъчно – заяви сестрата, когато ме видя, че го правя.

– Мислиш ли, че доктор Кристи го интересува колко са ти прашни пръстите на краката? А сега ела тук. Дай да ти видим бельото. – Хвана ръба на ризата ми, а после обърна глава към сестра Спилър, която кимна. – Хубава е, нали? Прекалено е хубава за тази къща. Ще стане на нищо от прането. – Дръпна ризата. – Свали я, скъпа. Ще я пазим на сигурно място до деня, в който ще ни напуснеш... Какво, да не би да се срамуваш?

– Да се срамува ли? – попита сестра Спилър, докато се прозяваше. – Не ни губи времето. Пък и си омъжена жена.

– Не съм омъжена – отвърнах. – И ще ви бъда благодарна и на двете, ако държите ръцете си далече от бельото ми. Искам си роклята, чорапите и обувките. Трябва само да поговоря с доктор Кристи и тогава ще съжалявате.

Те ме погледнаха и се засмяха.

– Бре, бре! – извика тъмнокосата сестра. Избърса си очите. – Боже мой! Хайде стига. Няма смисъл да се цупиш. Трябва да ти сменим бельото – на нас със сестра Спилър ни е все едно, но такива са правилата в къщата. Ето един нов комплект, погледни, рокля и... погледни... пантофи.

Беше отишла до един от шкафовете и беше извадила комплект сивкави долни дрехи, вълнена рокля и боти. Върна се при мен, носейки ги в ръце, а сестра Спилър се присъедини към нея; после нямаше никаква полза от протестите и ругатните ми, тъй като двете ме хванаха и ме съблякоха гола. Когато ми свалиха фустата, онази ръкавица на Мод изпадна от нея. Бях я пъхнала под колана ѝ. Наведох се и я вдигнах.

– Какво е това? – попитаха те веднага. После видяха, че е просто една ръкавица. Видяха бодовете на вътрешната страна на китката.

– Ето го собственото ти име, "Мод" – казаха. – Красива изработка, не ще и дума.

– Няма да ви я дам! – извиках и я грабнах. Бяха ми свалили дрехите и обувките; аз обаче през цялата нощ бях тъпкала, късала и хапала тази ръкавица и тя бе единственото нещо, което щеше да поддържа духа ми. Въобразявах си, че ако ми я вземат, ще бъда като остригания Самсон[34].

Те вероятно забелязаха погледа в очите ми.

– Нищо няма да направи с една ръкавица, в края на краищата – каза тъмнокосата сестра на сестра Спилър. – Помниш ли мис Тейлър, която беше нанизала няколко копчета на един конец и твърдеше, че са нейните бебета? Беше готова да отреже ръката, която се опитва да вземе някое от тях!

И така, позволиха ми да задържа ръкавицата; после стоях отпусната, а те ме обличаха, понеже се страхувах да не размислят и да ми я вземат. Дрехите бяха на лудницата. Корсетът беше с кукички вместо с връзки и ми беше прекалено голям.

– Не му обръщай внимание – казаха те, смеейки се. Гръдният кош на всяка от тях приличаше на лодка. – Има много място да растеш в него.

Роклята някога сигурно е била карирана, но цветовете се бяха размили. Чорапите бяха къси, като за момче. Ботите бяха гумени.

– Готова си, Пепеляшке – каза тъмнокосата сестра, докато ми ги нахлузваше на краката. А после, оглеждайки ме: – Екстра! С тях ще подскачаш като топка!

Двете отново се смяха в продължение на минута. А после направиха следното. Сложиха ме да седна на стола, сресаха ми косата, сплетоха я, извадиха игла и конец и зашиха плитките върху главата ми.

– Или ще бъде така, или ще я отрежем – заяви тъмнокосата сестра, когато започнах да се съпротивлявам. – На мен ми е все тая.

– Нека аз да го направя – предложи сестра Спилър. Тя приключи набързо с шиенето, като два-три пъти сякаш без да иска, заби върха на иглата в темето ми. На това място раните и синините също не се виждат.

И така, двете ме приготвиха, а после ме заведоха в стаята, която трябваше да бъде моята стая.

– И не забравяй, че трябва да се държиш прилично – казаха ми, докато вървяхме. – Ако отново излезеш от релси, ще те върнем в тапицираната стая или ще ти направим "пльок".

– Не е честно! – извиках. – Въобще не е честно!

Те ме разтресоха, без да ми отговорят. Млъкнах и отново се опитах да запомня пътя, по който ме водеха. Вече бях започнала да се страхувам. Имах някаква представа, която, доколкото си спомням, беше от една картина или пиеса, как изглежда лудницата; досега обаче тя нямаше нищо общо с тази къща. Мислех си: "Държаха ме там, където живеят лекарите и сестрите. А сега ще ме заведат при лудите". Предполагах, че ще е нещо като затвор. Ние обаче продължавахме да вървим по боядисани в сиво коридори покрай боядисани в сиво врати и аз започнах да се оглеждам и да забелязвам дребни неща

– Че лампите са най-обикновени, месингови, но със здрави телени мрежи около пламъка, че вратите са с красиви дръжки, но с грозни ключалки, че стените на места имат ръчки, които изглеждат така, сякаш ако ги завъртиш, ще задействат камбани. Най-накрая се усетих, че всъщност това е лудницата. Помислих си, че някога е било най-обикновена къща на някой господин, че по стените са висели картини и огледала и върху подовете са били постлани килими; сега обаче тя беше превърната в лудница за жени и подобно на някой спретнат и красив човек самата тя беше полудяла.

Не мога да кажа защо, но по някакъв начин тази мисъл не ми хареса и ме накара да настръхна по-силно, отколкото бих настръхнала, ако мястото приличаше на тъмница.

Разтреперих се и забавих крачка, а после едва не се спънах. С гумените боти се вървеше трудно.

– Хайде – каза сестра Спилър и ме смушка.

– Коя стая търсим? – попита другата сестра, поглеждайки към вратите.

– Четиринайсета. Стигнахме.

Върху всяка врата имаше табелка, закрепена с винтове. Спряхме пред една от тях и сестра Спилър почука, а после пъхна ключ в бравата и го завъртя. Ключът беше обикновен, излъскан от употреба. Тя го държеше на верижка в джоба си.

Стаята, в която ни въведе, всъщност не беше истинска стая, а част от друга стая, и беше отделена от нея с дървена преграда. Защото, както споменах, цялата къща беше раздробена и изглеждаше безумно. Дървената стена нямаше собствен прозорец, а покривът ѝ беше от стъкло и пропускаше светлината от прозореца зад нея. Въздухът беше застоял. В стаята имаше четири легла и една кушетка, която беше за сестрата. До три от леглата бяха застанали жени, които се обличаха. Четвъртото беше празно.

– Това ще бъде твоето легло – заяви сестра Спилър, докато ме водеше към него. То беше разположено много близо до кушетката на сестрата. – Тук слагаме съмнителните дами. Ако се опитат да извъртят някой шантав номер, сестра Бейкън веднага ще разбере. Нали, сестра Бейкън?

Сестра Бейкън беше сестрата на тази стая.

– О, да – отвърна тя. Кимна и си разтри ръцете. Страдаше от някаква болест, от която пръстите ѝ бяха много дебели и розови като наденички, предполагам, че болестта беше неподходяща за човек с нейното име[35], и обичаше да ги разтрива често. Огледа ме също толкова невъзмутимо, колкото и другите сестри, и също като тях отбеляза:

– Млада е, а?

– На шестнайсет е – отвърна тъмнокосата сестра.

– На седемнайсет – казах.

– На шестнайсет ли? Ако я нямаше Бети, щяхме да те наричаме детето на къщата. Виж, Бети! Дошла е една нова млада дама, която е почти на твоята възраст. Смятам, че може да бяга много бързо надолу и нагоре по стълбите. Смятам, че си я бива. А, Бети?

Подвикна на една жена, която беше застанала до леглото срещу моето и дърпаше роклята върху огромния си тлъст корем. Първоначално помислих, че е момиче, но когато се обърна и лицето ѝ се показа, видях, че съвсем не е малка, а просто е слабоумна. Тя ме погледна някак си тревожно, а сестрите се засмяха. По-късно разбрах, че се отнасят с нея до голяма степен като с прислужница и я карат да върши всякаква черна работа, макар и да беше дъщеря на много видно семейство.

Тя наведе глава, докато сестрите се смееха, и няколко пъти погледна крадешком към краката ми, сякаш за да прецени колко бързи могат да бъдат. Най-накрая едната от другите жени каза тихо:

– Не им обръщай внимание, Бети. Само гледат как да те предизвикат.

– Кой говори на теб? – сряза я сестра Спилър.

Жената си движеше устните. Беше стара и крехка и със съвсем бледи бузи. Улови погледа ми, а после извърна очи, сякаш се засрами.

Изглеждаше достатъчно безобидна, но аз погледнах към нея, към Бети и към другата жена, която стоеше, втренчена в празното пространство, и си дърпаше косата пред лицето, и си помислих, че мястото е пълно с откачени, а аз съм принудена да лежа сред тях. Приближих се до сестрите. Заявих:

– Няма да остана тук. Не можете да ме накарате.

– Не можем ли? – отвърна сестра Спилър. – Смятам, че познаваме закона. Разпореждането за настаняването ти е подписано, нали?

– Станала е грешка!

Сестра Бейкън завъртя очи, прозявайки се. Тъмнокосата сестра въздъхна.

– Ела, Мод – каза. – Стига толкова.

– Името ми не е Мод – отвърнах. – Колко пъти трябва да ви го повтарям? Аз не съм Мод Ривърс!

Тя улови погледа на сестра Бейкън. – Чуваш ли я? С часове може да говори така.

Сестра Бейкън си допря кокалчетата до бедрата си и ги почеса.

– Няма ли да започнеш да говориш възпитано? – попита. – Срамота! Може би иска да я направим сестра. Да видим дали ще ѝ хареса. Ще си съсипе обаче белите ръчички.

Докато си чешеше ръцете в полата, тя се вгледа в моите ръце. И аз се вгледах в тях. Пръстите ми приличаха на пръстите на Мод. Скрих ги зад гърба си. Отвърнах:

– Ръцете ми са толкова бели, защото бях прислужница на една дама. Точно тази дама ме измами. Аз...

– Прислужница на една дама! – Сестрите отново се засмяха. – Е, това вече надминава всичко! Имаме много момичета, които си въобразяват, че са достолепни дами. Досега обаче не бях срещала някое, което да си мисли, че е прислужница на достолепна дама! Боже мой, сякаш чета роман. Ще трябва да те заведем в кухнята и да ти връчим паста за лъскане и парцал.

Тропнах с крак.

– Майната ви! – изкрещях.

Това ги накара да престанат да се смеят. Хванаха ме и ме раздрусаха, а сестра Спилър отново ме удари по лицето – на същото място както преди, макар и не толкова силно. Навярно си мислеше, че старата синина ще скрие новата. Бледата старица я видя и извика. Бети, слабоумното момиче, изстена.

– Ето, накара ги да се разбеснеят! – каза сестра Спилър. – А лекарите ще дойдат всеки момент.

Раздруса ме отново, а после ме пусна и ме остави да залитна настрани, за да си оправи престилката. За тях лекарите бяха като крале. Сестра Бейкън се приближи до Бети, за да я накара насила да спре да рони сълзи. Тъмнокосата сестра изтича до старицата.

– Престани да си закопчаваш копчетата, гадино! – изкрещя и размаха ръце. – А ти, мисис Прайс, веднага си извади косата от устата. Не съм ли ти казала сто пъти, че ще глътнеш някое валмо от косми и ще се задавиш? Защо ли те предупреждавам, та ние бихме се радвали, ако го направиш...

Погледнах към вратата. Сестра Спилър я беше оставила отворена и аз се чудех дали бих могла да стигна до нея, ако се затичам. Докато се чудех обаче, от съседната стая, а после и от целия коридор, от всички стаи, покрай които бяхме минали, се чу шум от отключване и отваряне на врати, а после долетяха недоволните гласове на сестрите, прекъсвани от време на време от крясъци. Някъде удари камбана. Този сигнал означаваше, че лекарите идват.

Помислих си, че всъщност ще бъда доста по-убедителна, ако застана спокойно и си поговоря с доктор Кристи, вместо да се втурна към него с чифт гумени боти. Приближих се до леглото си и допрях коляно до него, за да попреча на крака си да трепери, а после си опипах косата, за да я оправя – за момент бях забравила, че е зашита върху главата ми. Тъмнокосата сестра излезе, тичайки. Всички стояхме притихнали и се ослушвахме за шума от стъпките на лекарите. Сестра Спилър ми размаха пръст.

– Внимавай с мръсния си език, повлекано – каза.

Чакахме десетина минути, а после в коридора настъпи раздвижване и доктор Кристи и доктор Грейвс влязоха забързани в стаята, а главите им бяха наведени към бележника на доктор Грейвс.

– Добро утро, скъпи дами – поздрави доктор Кристи, вдигайки поглед. Приближи се първо към Бети. – Как си, Бети? Добро момиче. Искаш си лекарството, естествено.

Бръкна в джоба си и извади бучка захар. Бети я взе и се поклони.

– Добро момиче – повтори той. А после я отмина и продължи: – Мисис Прайс. Сестрите ми казаха, че сте склонна да плачете. Това не е добре. Какво ще каже съпругът ви? Дали ще му е приятно да разбере, че сте потисната? А? А децата ви? Какво ще си помислят те?

Тя прошепна:

– Не знам, сър.

Той хвана китката ѝ, като през цялото време шепнеше на доктор Грейвс, който най-накрая си записа нещо в бележника. После двамата стигнаха до бледата старица.

– Мис Уилсън, какви са оплакванията ви днес? – попита доктор Кристи.

– Нямам други оплаквания, освен обичайните – отвърна тя.

– Е, тях сме ги чували много пъти. Не е нужно да ги повтаряте.

– Липсата на чист въздух – изрече бързо тя.

– Да, да. – Той погледна в бележника на доктор Грейвс.

– И на здравословна храна.

– Ще установите, че храната е достатъчно здравословна, мис Уилсън, стига да я опитате.

– Ледената вода.

– Ободряващо средство за разбити нерви. Вие го знаете много добре, мис Уилсън.

Тя размърда устни и се олюля. После изведнъж изкрещя:

– Крадци!

Подскочих, когато чух тази дума. Доктор Кристи вдигна очи към нея.

– Достатъчно – каза. – Не забравяйте за езика си. Какво има върху него?

– Крадци! Изчадия!

– Езикът ви, мис Уилсън! Какво слагаме върху него? А?

Тя си раздвижи устата и след миг отвърна:

– Юзда.

– Точно така. Юзда. Много добре. Тя ще го държи здраво на мястото му. Сестра Спилър... – Той се обърна и извика сестрата, а после започна да ѝ говори тихо. Мис Уилсън си сложи ръцете на устата, сякаш за да провери дали там няма верижка, улови отново погледа ми и пръстите ѝ трепнаха; стори ми се, че се засрами.

По всяко друго време щеше дами стане мъчно за нея; в този момент обаче, ако я бяха сложили да легне на пода заедно с още десет жени и ми бяха казали, че пътят ми към външния свят минава по гърбовете им, щях да ги прегазя, тичайки, с дървени обувки. Изчаках доктор Кристи да приключи с наставленията ѝ към сестрата, а после облизах устни, наведох се и изрекох:

– Доктор Кристи, сър!

Гой се обърна и се приближи до мен.

– Мисис Ривърс. – Хвана ме за китката, без да се усмихва. – Как сте?

– Сър – отвърнах. – Сър, аз...

– Пулсът е доста ускорен – каза тихо той на доктор Грейвс. Доктор Грейвс си записа. Доктор Кристи се обърна отново към мен.

– Ударили сте си лицето, за което съжалявам.

Сестра Спилър му отговори, преди аз да успея да го направя.

– Хвърли се на пода, доктор Кристи, докато траеше припадъкът ѝ.

– А, да. Виждате, мисис Ривърс, в колко тежко състояние пристигнахте тук. Надявам се, че успяхте да поспите?

– Да поспя ли? Не, аз...

– Лоша работа. Не можем да го допуснем. Ще накарам сестрите да ви дадат сироп. Без сън няма да се оправите.

Той кимна на сестра Бейкън. Тя му кимна в отговор.

– Доктор Кристи! – изрекох, този път по-високо.

– Пулсът ѝ се ускорява – измърмори той.

Издърпах ръката си.

– Ще ме изслушате ли? Доведохте ме тук по погрешка.

– Така ли? – Той беше присвил очи и гледаше в устата ми.

– Зъбите са достатъчно здрави, мисля. Венците обаче може и да са възпалени. Трябва да ни кажете, ако започнат да ви притесняват.

– Аз няма да остана тук – отвърнах.

– Няма да останете ли, мисис Ривърс?

– Мисис Ривърс? За бога, как бих могла да бъда мисис Ривърс? Видях я как се омъжи. Вие дойдохте при мен и ме изслушахте. Аз...

– Да, така беше – бавно отвърна той. – И вие ми казахте, че се безпокоите за здравето на господарката си, че ви се иска тя да бъде оставена на спокойствие и да бъде държана настрана от всеки, който би ѝ навредил. Защото понякога ни е по-лесно, нали? , да се потърсим помощ за друг човек, отколкото за себе си. Разбираме ви, мисис Ривърс, много добре.

– Аз не съм Мод Ривърс!

Той вдигна пръст и почти се усмихна.

– Не сте готова да признаете, че сте Мод Ривърс. А? Това е съвсем различно нещо. А когато сте готова, ние ще сме си свършили работата. Дотогава...

– Не можете да ме държите тук. Не можете! Държите ме, а в същото време онези хитри негодници...

Той скръсти ръце.

– Кои хитри негодници, мисис Ривърс?

– Аз не съм Мод Ривърс! Казвам се Сюзан...

– Така ли?

За първи път се запънах.

– Сюзан Смит – изрекох най-накрая.

– Сюзан Смит. От... откъде беше, доктор Грейвс? От Уелк стрийт, Мейфеър?

Не отговорих.

– Хайде, стига – продължи той. – Всичко това е ваша измислица, нали?

– Беше измислица на Господина – отвърнах, вбесена. – На онзи дявол!

– Кой господин, мисис Ривърс?

– Ричард Ривърс – отвърнах.

– Вашият съпруг.

– Нейният съпруг.

– Аха.

– Нейният съпруг, уверявам ви! Бях там, когато се ожениха. Можете да издирите викария, който ги венча. Можете да доведете мисис Крийм!

– Мис Крийм, жената, в чиято къща се бяхте настанили? Говорихме надълго и нашироко с нея. Тя ни разказа с много тъга за потиснатото настроение, което ви е обзело в къщата ѝ.

– Говорела е за Мод.

– Естествено.

– Говорела е за Мод, а не за мен. Доведете я тук. Покажете ѝ лицето ми и тогава ще видите какво ще каже. Доведете някой, който познава Мод Лили и мен. Доведете мисис Стайлс, икономката на Брайър. Доведете стария мистър Лили!

Той завъртя глава.

– Не смятате ли – отвърна, – че собственият ви съпруг би следвало да познава както вас, така и чичо ви? А прислужницата ви? Тя стоеше пред нас, говореше за вас и плачеше. – Сниши глас. – Какво ѝ бяхте причинили, а, за да я принудите да се разплаче?

– Ох! – извиках и стиснах ръце.

– Вижте как ѝ се промени цветът, доктор Грейвс – тихо каза доктор Кристи.

– Плакала е, за да ви заблуди! Тя е просто една артистка!

– Артистка ли? Вашата прислужница?

– Мод Лили! Не ме ли чувате? Мод Лили и Ричард Ривърс. Те ме вкараха тук, измамиха ме и ме изиграха, накараха ви да мислите, че аз съм Мод, а тя – Сюзан!

Той отново завъртя глава, сбърчи вежди и отново беше готов да се усмихне. После попита бавно и съвсем спокойно:

– Но, скъпа моя мисис Ривърс, защо е трябвало да си правят труда да се занимават с това?

Отворих уста. После я затворих. Какво бих могла да му отговоря? Все още смятах, че ако му кажа истината, той ще ми повярва. Истината обаче беше, че бях участвала в заговор, според който трябваше да бъде откраднато богатството на една дама, че се бях представила за прислужница, а всъщност бях крадла. Ако не бях толкова уплашена и толкова уморена, толкова натъртена от нощта, прекарана в тапицираната стая, бих могла да съчиня някаква правдоподобна история. Сега въобще не бях в състояние да разсъждавам. Сестра Бейкън си разтри ръцете и се прозина. Доктор Кристи продължаваше да ме наблюдава със снизходително изражение.

– Мисис Ривърс? – подкани ме той.

– Не знам – отвърнах най-накрая.

– Аха.

Тя кимна на доктор Грейвс и двамата тръгнаха към вратата.

– Чакайте! Чакайте! – извиках.

Сестра Спилър излезе напред.

– Достатъчно – заяви. – Губиш времето на лекарите.

Не я погледнах. Наблюдавах как доктор Кристи ми обръща гръб; видях зад него бледата старица, която си пипаше устните, жената с тъжното лице, чиято коса покриваше изцяло очите ѝ, и Бети, слабоумното момиче, чиито устни блестяха от захарта, и отново побеснях. Помислих си: "Не ми пука дали ще ме хвърлят в затвора! По-добре в затвора с крадлите и убийците, отколкото в лудницата!" – Извиках:

– Доктор Кристи, сър! Доктор Грейвс! Чуйте ме!

– Достатъчно – повтори сестра Спилър. – Не знаеш ли колко са заети лекарите? Не смяташ ли, че трябва да свършат някои по-полезни неща, вместо Аа слушат глупостите ти? Върни се обратно!

Бях направила няколко крачки след доктор Кристи и посягах към палтото му.

– Моля ви, сър – казах. – Чуйте ме ! Не бях съвсем искрена с вас. Името ми всъщност не е Сюзан Смит.

Той се опита да се освободи от мен. Обърна се леко и ме погледна.

– Мисис Ривърс – започна.

– Сюзан Триндър, сър. Сю Триндър от... – бях готова да кажа от Лант стрийт, но изведнъж осъзнах, че не трябва да го правя от страх да не насоча полицаите към работилницата на мистър Ибс. Затворих очи и завъртях глава. Мозъкът ми пареше. Доктор Кристи се отскубна от ръката ми.

– Не трябва да пипате палтото МИ – каза, а гласът му беше станал по-строг.

Отново стиснах палтото му.

– Само ме изслушайте, моля ви! Само ми позволете да ви разкажа за ужасния заговор, в който Ричард Ривърс ме въвлече. Този дявол! Той ви се подиграва, сър! Подиграва се на всички нас! Открадна едно богатство. Притежава петнайсет хиляди лири!

Не пусках палтото му. Гласът ми стана писклив, приличаше на кучешко скимтене. Сестра Спилър преметна ръка около врата ми, а доктор Кристи ме хвана за дланите и разхлаби пръстите ми. Доктор Грейвс му се притече на помощ. Изпищях, щом усетих допира на ръцете им. Навярно наистина съм изглеждала като луда; държах се обаче по този начин само защото изпитвах ужас, защото бях казала самата истина, а те смятаха, че си въобразявам. Изпищях, а доктор Кристи извади свирката, точно както преди. Чу се звън на камбана. Мистър Бейтс и мистър Хеджис дотърчаха с книжните си ръкавели. Бети измуча.

Отново ме заведоха в тапицираната стая. Позволиха ми обаче да остана с роклята и ботите и ми дадоха чаша чай.

– Когато изляза оттук, ще ви накарам да съжалявате! – изкрещях, докато затваряха вратата под носа ми. – Имам майка в Лондон. Тя ме търси във всяка една къща в околността!

Сестра Спилър кимна.

– Така ли? Това е твоята къща и къщата на всички наши дами – заяви и се засмя.

Мисля, че в чая, който беше с горчив вкус, имаше лекарство. Спах един ден, а може би два, а когато най-накрая се събудих, бях замаяна. Оставих се, залитайки, да ме върнат обратно в стаята с леглата.

Доктор Кристи мина на визитация и ме хвана за китката.

– Днес сте по-спокойна, мисис Ривърс – каза.

Устата ми беше пресъхнала от сиропа и от съня; с мъка отлепих език от венците си и отговорих:

– Аз не съм мисис Ривърс!

Преди да успея да изрека думите, той излезе.

С отминаването на деня обаче главата ми се проясни. Лежах в леглото и се опитвах да мисля. Сутрин не ни позволяваха да излизаме от стаите, трябваше да седим и да мълчим или да четем, ако искаме, а сестра Бейкън ни наблюдаваше. Жените обаче сигурно вече бяха прочели книгите, които бяха в къщата, понеже просто лежаха като мен в леглата си, без да правят нищо, а сестра Бейкън седеше с крака, вдигнати върху една табуретка, и прелистваше страниците на някакво малко списание, като от време на време облизваше някой от дебелите си зачервени пръсти, за да обърне страницата, и от време на време се хилеше.

А после, в дванайсет часа, тя прибра списанието, прозина се силно и ни поведе към долния етаж, за да обядваме. Една сестра дойде да ѝ помогне.

– Хайде, хайде – подканиха ни двете. – Не се мотайте.

Движехме се в колона. Бледата старица, мис Уилсън, се притискаше към гърба ми.

– Не се плаши – прошепна – от... Не си обръщай главата! Тихо! Тихо! – Усещах дъха ѝ върху врата си. – Не се плаши от супата.

Забързах се, за да бъда по-близо до сестра Бейкън.

Тя ни заведе в столовата. Там биеше камбана и докато вървяхме, към нашата колона се присъединиха други сестри с жените от стаите, за които отговаряха. Бих казала, че в къщата държаха около шейсет жени и след престоя ми в тапицираната стая те ми заприличаха на огромна, страховита тълпа. Бяха облечени като мен, имам предвид зле, с най-различни дрехи, и от това, както и от факта, че някои бяха с остригани до кожа глави, а други с опадали или извадени зъби, с рани и синини, с брезентови белезници или с маншони, те изглеждаха по-странни, отколкото бяха всъщност. Нямам предвид, че не бяха луди, напротив – всяка беше луда по своему; в този момент ми изглеждаха луди като конски мухи. Съществуват обаче много видове лудост, в крайна сметка, както и много видове измама. Някои бяха абсолютно откачени. Две-три като Бети например бяха просто слабоумни. Една обичаше да крещи неприлични думи. Друга изпадаше в ярост. Останалите бяха отчаяни: вървяха, забили очи в пода, седяха и въртяха ръце на скута си, мънкаха и въздишаха.

Седнах сред тях и изядох обяда, който ми беше сервиран. Той се състоеше от супа, както ми беше казала мисис Уилсън; виждах я, че ме гледа, кимайки с глава, докато сърбах, но избягвах очите ѝ. Избягвах очите на всяка една от жените. Преди бях упоена и се чувствах замаяна, а сега отново изпитвах страх, сякаш ме тресеше от страх – потях се, треперех и бях бясна. Погледнах към вратите и прозорците... мисля, че ако бях видяла прозорец с най-обикновено стъкло, щях да избягам през него. Всички прозорци обаче бяха с решетки. Не знам какво бихме правили по време на пожар. Вратите бяха с прости ключалки, които, предполагам, щях да успея да разбия, ако имах подходящи инструменти. Нямах обаче никакъв инструмент, даже и фуркет, нито пък нещо, с което да си направя инструмент. Лъжиците, с които ядяхме супата, бяха тенекиени и толкова меки, че сякаш бяха гумени. Човек не можеше да си бръкне в носа с тях.

Обедът продължи половин час. Сестрите и няколко яки мъже, между които мистър Бейтс и мистър Хеджис, ни пазеха. Стояха, наредени покрай стената, и от време на време обикаляха около масите. Когато един от мъжете се приближи, аз се обърнах рязко, вдигнах ръка и го попитах:

– Моля ви, сър, бихте ли ми казали къде са лекарите? Сър? Може ли да се срещна с доктор Кристи, сър?

– Доктор Кристи е зает – отвърна той. – Пази тишина. – И се отдалечи.

Една от жените каза:

– Няма как да се видиш с лекарите сега. Те идват само сутрин. Не знаеш ли?

– Тя е нова – каза друга.

– Откъде си? – попита първата.

– От Лондон – отвърнах, като продължавах да гледам след мъжа. – Макар и тук да смятат, че съм от друго място.

– От Лондон! – извика тя.

Някои от останалите жени също извикаха:

– От Лондон!

– Ах! Лондон! Колко ми липсва!

– А сезонът едва сега започва. Сигурно ти е много тежко. И си толкова млада! Превъртяла ли си?

– Дали съм превъртяла? – попитах.

– Какви са близките ти?

– Какво? – Якият мъж се беше обърнал и идваше към нас. Вдигнах отново ръка и я размахах. – Бихте ли ми казали – обърнах се към него – къде мога да намеря доктор Кристи? Сър? Моля ви, сър.

– Пази тишина – повтори той и ме отмина.

Жената до мен ме хвана за ръката.

– Сигурно познаваш – каза – площадите на Кензингтън.

– Какво? – отвърнах. – Не, не ги познавам.

– Вярвам, че дърветата вече са се разлистили.

– Не знам. Не знам. Никога не съм ги виждала.

– Какви са близките ти?

Якият мъж стигна до прозореца, обърна се и скръсти ръце. Отново бях вдигнала ръка, но после я оставих да падне.

– Близките ми са крадци – отвърнах отчаяно.

– О! – Лицата на жените се изкривиха. – Странно момиче ...

Жената до мен обаче ми даде знак да се приближа.

– Взели са ти имуществото, нали? – прошепна. – И на мен ми го взеха. Но погледни. – Показа ми един пръстен, който носеше закачен на връв на врата си. Беше позлатен и някои от камъните липсваха. – Той е моето състояние – заяви. – Той е моята застраховка. – Пъхна пръстена под яката си, пипна се по носа и кимна. – Моите сестри ми взеха останалото. Него обаче няма да ми го вземат! О, не!

После не говорих с никого. Когато обядът приключи, сестрите ни заведоха в една градина и ни накараха да се разхождаме близо час. Градината беше заобиколена от стени, в които имаше порта; портата беше заключена, но през решетките ѝ се виждаше останалата част от парка, в която беше разположена къщата. Там имаше много дървета, някои от които бяха близо до голямата стена на парка. Отбелязах си го мислено. Никога през живота си не се бях катерила по дърво, но едва ли щеше да е чак толкова трудно. Ако успеех да стигна до някой достатъчно висок клон, бих скочила, рискувайки да си счупя и двата крака, ако скокът означаваше свобода.

Ако мисис Съксби не дойдеше преди това.

В същото време обаче вярвах, че ще се изясня с доктор Кристи. Възнамерявах да му покажа, че съм нормална. Когато измина часът, който трябваше да прекараме в градината, камбаната удари и ни върнаха обратно в къщата, където ни накараха да седим, докато дойде време за чая, в една огромна сива стая, която миришеше на изтичащ газ – наричаха я гостна, а после ни заключиха отново в спалните ни. Вървях, продължавах да треперя и да се потя и мълчах. Направих всичко, което направиха останалите жени – мисис Трайс, бледата мис Уилсън и Бети. Измих си лицето и ръцете на умивалника, след като всички бяха свършили с водата, измих си зъбите, след като всички бяха използвали четката, сгънах прилежно омразната карирана рокля, навлякох нощницата и казах "амин" след като сестра Бейкън измънка една молитва. Но когато сестра Спилър дойде до вратата с канче чай и ми даде една чаша, аз я взех, но не изпих чая. Излях го върху пода, когато реших, че никой не ме гледа. От него излизаше пара в продължение на секунда, а после той се просмука между дъските. Стъпих върху мястото, където го бях изляла. Вдигнах поглед и видях, че Бети ме наблюдава.

– Изцапа – заяви високо тя. Гласът ѝ беше като мъжки. – Лошо момиче.

– Лошо момиче ли? – попита сестра Бейкън, обръщайки се. – Много добре знам кое е лошото момиче. По леглата! Бързо! Бързо всички! Дявол да го вземе, какъв живот!

Тя боботеше като мотор. Всички сестри там боботеха. Ние обаче трябваше да бъдем тихи. Трябваше да лежим неподвижно. В противен случай те идваха и ни щипеха или ни удряха плесници.

– Ти, Мод – каза сестра Бейкън през онази първа нощ, когато се въртях и треперех. – Спри да мърдаш!

Тя четеше, седнала в леглото, а светлината от лампата ѝ ми влизаше в очите. Даже и след безкрайните часове, когато най-сетне прибра списанието, а после си свали престилката и роклята и си легна, остави лампата да свети, за да може да види, ако някоя от нас се размърда през нощта; след това веднага заспа и захърка. Хъркането ѝ приличаше на стържене на пила върху желязо и на мен ужасно ми домъчня за дома.

Тя взе верижката с ключовете в леглото и заспа с нея на врата.

Лежах, стиснала в юмрука си бялата ръкавица на Мод, като от време на време лапах върха на някой от пръстите ѝ, представяйки си, че меката ръка на Мод е вътре, и дълго го хапех.

Най-после заспах и на следващата сутрин, когато лекарите отново дойдоха със сестра Спилър за визитацията, бях готова.

– Как сте, мисис Ривърс? – попита доктор Кристи, след като даде на Бети бучката захар и огледа за миг мисис Прайс и мис Уилсън.

– Главата ми е съвсем бистра – отвърнах.

Той си погледна часовника.

– Прекрасно!

– Доктор Кристи, умолявам ви...

Наведох глава, улових погледа му и му разказах отново цялата си история – че не съм Мод Ривърс, че са ме вкарали в тази къща с ужасна измама, че Ричард Ривърс ме е придумал да стана прислужница на Мод Лили в Брайър, за да му помогна да се ожени за нея и впоследствие да я изкара луда. Продължих да обяснявам как ме бяха прецакали и бяха взели цялото ѝ богатство за себе си.

– Те ме изиграха – казах. – Изиграха и вас! Те ви се подиграват! Не ми ли вярвате? Доведете някой човек от Брайър! Доведете викария на църквата, в която се ожениха! Донесете голямата църковна книга – ще видите имената им, вписани в нея, а до тях и моето име!

Той потърка очи.

– Името ви – отвърна. – Сюзан... как казвате сега, че е? Триндър?

– Сюзан... Не! – отвърнах. – Не и в онази книга. Там е Сюзан Смит.

– Отново с това Сюзан Смит!

– Само там е така. Накараха ме да го напиша. Показаха ми как! Не разбирате ли?

Бях на път да се разплача. Доктор Кристи започна да гледа мрачно.

– Позволих ви да кажете прекалено много – отсече. – Започвате да се вълнувате. Не можем да го допуснем. Трябва да сте спокойна, през цялото време. Тези ваши фантазии...

– Фантазии ли? Кълна се в Господ, че казвам самата истина!

– Фантазии, мисис Ривърс. Само ако можехте да се чуете! Ужасни заговори? Подиграващи се негодници? Откраднато богатство и момичета, които са изкарани луди? Неща от сензационните романи! Ние си имаме име за вашето заболяване. Наричаме го свръхчувствителност. Поощрявали са ви да се отдавате твърде много на литературата, което е превъзбудило въображението ви.

– Превъзбудило е въображението ми ли? – отвърнах. –

Отдавала съм се твърде много? На литературата?

– Чели сте прекалено много.

Погледнах го и не бях в състояние да продължа.

– Господ ми е свидетел – изрекох най-сетне, – че не мога да прочета две думи на кръст! Що се отнася до писането, дайте ми молив и аз ще ви напиша името си. Не бих могла да напиша нищо друго, дори и да ме накарате да седя и да се опитвам цяла година!

Той се беше отправил към вратата на стаята, а доктор Грейвс го следваше по петите. Гласът ми секна, защото сестра Спилър ме беше хванала, за да ми попречи да тръгна след тях.

– Как се осмеляваш да говориш на лекарите, когато са с гръб към теб? – каза тя. – Не се дърпай! Мисля, че си достатъчно обезумяла, за да те вкараме отново в тапицираната стая. Доктор Кристи?

Доктор Кристи обаче беше чул думите ми и се беше обърнал на вратата; гледаше ме по нов начин и си поглаждаше брадата. Хвърли поглед към доктор Грейвс. Изрече тихо:

– Всъщност това би ни помогнало да добием представа за степента на заблудата и дори да я извадим от нея. Какво ще кажете? Да, дайте ми лист от бележника си. Сестра Спилър, пуснете мисис Ривърс. Мисис Ривърс... – Върна се при мен и ми подаде малкия лист хартия, който доктор Грейвс беше откъснал от бележника си. После бръкна в джоба си, извади молив и понечи да ми го връчи.

– Пазете се от нея, сър! – извика сестра Спилър, след като видя върха на молива. – Тя е хитра!

– Добре, виждам я – отвърна той. – Но не смятам, че иска да ни стори нещо лошо. Нали, мисис Ривърс?

– Не, сър – отвърнах. Хванах молива. Той трепереше в ръката ми. Доктор Кристи ме наблюдаваше.

– Мисля, че можете да го държите по-добре – каза.

Завъртях молива в пръстите си и той падна. Вдигнах го.

– Пазете се от нея! Пазете се от нея! – повтори сестра Спилър, готова отново да ме сграбчи.

– Не съм свикнала да държа моливи – казах.

Доктор Кристи кимна.

– Според мен сте свикнали. Хайде напишете един ред върху този лист.

– Не мога – отвърнах.

– Разбира се, че можете. Седнете удобно на леглото и опрете листа на коляното си. По този начин седим, когато пишем, нали? Знаете го много добре. А сега си напишете името. Поне това можете да направите. Вече ни казахте, че можете. Хайде.

Поколебах се, а после го написах. Хартията се скъса под графита. Доктор Кристи ме наблюдаваше и когато свърших, взе листа от мен и го подаде на доктор Грейвс. Двамата се намръщиха.

– Написали сте "Сюзан" – каза доктор Кристи. – Защо?

– Така се казвам.

– Написали сте го грозно. Нарочно ли? Вземете. – Той ми върна листа. – Напишете ми един ред, както ви помолих в началото.

– Не мога. Не мога!

– Можете. Тогава напишете една дума. Напишете например "сянка".

Завъртях глава.

– Хайде, хайде – подкани ме той, – тази дума не е трудна. А и вие знаете буквата, с която започва, видяхме, че преди малко я написахте.

Отново се поколебах. А после, тъй като той ме наблюдаваше много внимателно, а зад него доктор Грейвс, сестра Спилър и сестра Бейкън, а даже и мисис Прайс и мис Уилсън също бяха навели глави, за да ме гледат, написах "с". После се опитах да налучкам останалите букви. Думата продължаваше безкрайно и стана още по-голяма, докато я пишех.

– Все още натискате силно – каза доктор Кристи.

– Така ли?

– Знаете, че е така. И буквите ви не са ясни, не са оформени добре. Коя е тази буква? Струва ми се, че сте си я измислили. Да разбирам ли, че чичо ви, който е учен, струва ми се? , би одобрил подобно действие от страна на помощничката си?

Настъпи моят миг. Разтреперих се цялата. После задържах погледа на доктор Кристи и заявих възможно най-спокойно:

– Аз нямам чичо. Имате предвид стария мистър Лили. Смея да кажа, че племенницата му Мод пише достатъчно красиво, но, както виждате, аз не съм Мод.

Той се потупа с пръсти по брадата.

– Защото сте – отвърна – Сюзан Смит, или Триндър.

Отново се разтреперих.

– Да, сър!

Той мълчеше. Помислих си: "Най-после!" и едва не припаднах от облекчение. После той се обърна към доктор Грейвс и поклати глава.

– Картината е съвсем пълна – каза. – Нали? Не смятам, че някога съм се сблъсквал с по-ясен случай от нейния. Заблудата е толкова дълбока, че влияе на двигателните способности. Ето откъде ще започнем. Трябва да изследваме това, преди да решим какъв да бъде курсът на лечение. Върнете ми молива, мисис Ривърс, ако обичате. Довиждане, дами.

Издърпа молива от пръстите ми, обърна се и излезе. Доктор Грейвс и сестра Спилър го последваха, а сестра Бейкън заключи вратата след тях. Видях я, че превъртя ключа, и се почувствах така, сякаш ме беше ударила или ме беше съборила. Паднах върху леглото и избухнах в плач. Тя изцъка; сестрите обаче до такава степен бяха свикнали със сълзите в къщата, че не им правеше впечатление, ако видеха някоя жена да седи на масата и да рони сълзи в супата си или да се разхожда в градината и да си изплаква очите. Цъкането прерасна в прозявка. Тя хвърли поглед към мен, а после извърна очи. Седна на стола си, започна да си разтрива пръстите и потрепна.

– Мислите си, че страдате – каза на мен или на всички нас.

– Ако някой имаше тези кокалчета, тези палци само за час, щеше да види какво е страдание, намазано със синап. Страдание, намазано с разбит белтък. Ох! Ох! Господи, умирам! Ела, Бети, постъпи като добро момиче с клетата стара сестра. Донеси ми мехлема, моля те.

Продължаваше да държи в ръка верижката с ключовете. Когато ги видях, заплаках още по-силно. Тя отдели един, тръскайки връзката, и Бети го занесе до сестринския шкаф, отключи вратата и извади буркан с мазнина. Мазнината беше бяла и твърда като лой. Бети седна, загреба една шепа от нея и започна да я втрива в подутите пръсти на сестра Бейкън. Сестра Бейкън отново потрепна, а после въздъхна и лицето ѝ се отпусна.

– Това ще ме довърши! – каза, а Бети се изкиска.

Заврях глава във възглавницата и затворих очи. Ако къщата беше адът, сестра Бейкън дяволът, а Бети застанал до нея зъл дух, едва ли щях да бъда по-нещастна. Плаках, докато се изтощих напълно.

И тогава усетих някакво движение до леглото си, а после чух глас, който беше много ...

– Хайде, скъпа. Не трябва да се оставяш на сълзите да те надвият.

Беше бледата старица, мис Уилсън. Протягаше ръка към мен.

Видях я и се свих.

– Аха – продължи тя. – Дърпаш се от мен. Не се учудвам. Аз не съм съвсем с акъла си. Тук ще свикнеш с това. Тихо! Нито дума. Сестра Бейкън ни наблюдава. Тихо!

Беше извадила носна кърпичка от ръкава си и ми даваше знак, че трябва да си избърша лицето. Кърпичката беше пожълтяла от употреба, но беше мека; нейната мекота и добротата в погледа на старицата, която, макар и луда, беше първият човек, който се държеше мило с мен, откакто бях дошла в къщата, ме накараха да се разплача отново. Сестра Бейкън погледна към нас.

– Непрекъснато ти хвърлям по едно око – заяви. – Не си мисли, че не го правя. – После се облегна на стола. Бети продължаваше да втрива мазнина в пръстите ѝ.

Прошепнах:

– Не си мислете, че у дома се разплаквам толкова лесно.

– Сигурна съм – отвърна мис Уилсън.

– Просто се страхувам, че няма да ме пуснат. Постъпиха много зле с мен. Казват, че съм луда.

– Не трябва да падаш духом. В тази къща не е чак толкова зле, колкото в някои други. Но пък и не е съвсем безвредно. Въздухът в стаята например, който трябва да дишаме като говеда в обор. Храната. Наричат ни дами, а в същото време ни дават най-обикновена каша! Щях да се изчервя, ако я бях видяла сервирана на момчето на градинаря.

Беше повишила глас. Сестра Бейкън отново погледна към нас и сви презрително устни.

– Ще ми се да те видя как се изчервяваш, призрак такъв!

– Изкрещя.

Мис Уилсън раздвижи устни. Изглеждаше смутена.

– Става дума за бледността ми – обясни. – Ще ми повярваш ли, ако ти кажа, че във водата тук има някакво вещество, нещо като креда? А сега тихо! Повече няма да говорим по този въпрос!

Махна с ръка и за миг ми се видя толкова луда, че сърцето ми се сви.

– Отдавна ли сте тук? – попитах, след като потрепващата ѝ ръка се отпусна.

– Мисля... чакай да видя... почти не усещаме как отминават сезоните... От много години, струва ми се.

– От двайсет и две – отвърна сестра Бейкън, която продължаваше да ни слуша. – Защото ти беше ветеран, нали? , когато дойдох тук като млада. През есента се навършиха четиринайсет години. Ох, натисни по-силно, Бети, точно там! Добро момиче.

Направи кисела физиономия, издиша и очите ѝ се затвориха. Помислих си ужасена: "Двайсет и две години!" Мисълта сигурно се е изписала върху лицето ми, понеже мис Уилсън каза:

– Не бива да смяташ, че и ти ще останеш толкова дълго. Мисис Прайс идва всяка година, но съпругът ѝ я отвежда у дома, след като преминат най-тежките ѝ пристъпи. Мисля, че за теб се е подписал съпругът ти, нали? Мен ме държи тук брат ми. Мъжете искат да имат съпруги, но спокойно могат да минат без сестри. – Ръката ѝ се повдигна. – Щях да говоря по-ясно, ако можех. Езикът ми... Разбираш.

– Мъжът – отвърнах аз, – който ме вкара тук, е абсолютен негодник и просто се прави, че ми е съпруг.

– Сигурно ти е тежко – каза мис Уилсън и поклати с въздишка глава. – Това е най-лошо от всичко.

Докоснах ръката ѝ. Сърцето ми, което се беше свило, започна да бие лудо – толкова силно, че ми причини болка.

– Значи ми вярвате – отвърнах. Погледнах към сестра Бейкън, но тя ме беше чула и отвори очи.

– Не прави капитал от това – заяви ми тя с утешителен тон. – Мис Уилсън вярва на всякакви глупости. Попитай я какви същества живеят на луната.

– Проклета да сте! – изкрещя мис Уилсън. – Съобщих ви го поверително! Виждаш, мисис Ривърс, как се опитват да уронят авторитета ми. Нима брат ми ви плаща по една гвинея на седмица, за да ме обиждате? Крадци! Изчадия!

Сестра Бейкън стана демонстративно от стола си и сви ръце в юмруци, а мис Уилсън отново млъкна. След малко казах:

– Можете да си мислите каквото си искате за луната, мис Уилсън. Защо не? Но трябва да ми повярвате, че говоря самата истина, когато ви обяснявам, че съм вкарана тук от измамници и че съм съвсем наред с главата. След време доктор Кристи ще го разбере.

– Надявам се – отвърна тя. – Сигурна съм. Но, знаеш ли, твоят съпруг е човекът, който трябва да подпише, за да излезеш.

Вторачих се в нея. После погледнах към сестра Бейкън.

– Вярно ли е? – попитах. Сестра Бейкън кимна. Отново се разплаках. – В такъв случай господ да ми е на помощ! – извиках. – Защото този шарлатанин никога няма да го направи.

Мис Уилсън поклати глава.

– Толкова е тежко! Толкова е тежко! Но той все пак може да те посети и да се смили? Трябва да ни позволяват да се виждаме с посетителите си, такъв е законът.

Избърсах си лицето.

– Той няма да дойде – отвърнах. – Знае, че ако дойде, ще го убия!

Тя се озърна, сякаш се уплаши.

– Тук не бива да говориш такива неща. Трябва да бъдеш кротка. Не знаеш ли, че могат да те отведат, че могат да те вържат? Че имат вода...

– Вода – измърмори мисис Прайс и се разтресе.

– Стига! – извика сестра Бейкън. – И ти, мис Мъфит[36] – имаше предвид мен, – престани да подстрекаваш жените.

И отново ми показа юмрука си.

После всички се умълчахме. Бети продължи да втрива мазнината още една-две минути, а после прибра буркана и се върна в леглото си. Мис Уилсън наведе глава и погледът ѝ помръкна. От време на време мисис Прайс измърморваше нещо или простенваше иззад завесата на косата си. От съседната стая се чу остър пресекващ писък. Сетих се за сестрата на мистър Ибс. Сетих се за дома си и за всички хора в него. Отново започнах да се потя. Струва ми се, че изведнъж се почувствах така, както навярно се чувства муха, попаднала в паяжина. Изправих се на крака и отидох от едната стена на стаята до другата, а после се върнах обратно.

– Само ако имаше прозорец! – казах. – Само ако можех да погледна навън! – А после: – Само ако никога не бях напускала Бъроу!

– Няма ли най-после да седнеш? – попита сестра Бейкън.

А после изруга. Някой беше почукал на вратата и тя трябваше да стане от стола, за да отвори. Беше една сестра, която носеше вестник. Изчаках, докато двете събраха глави, и след малко се промъкнах до мис Уилсън. Отчаянието беше започнало да ме кара да действам потайно.

– Чуйте ме – изрекох тихо. – Трябва да изляза оттук колкото е възможно по-скоро. В Лондон имам близки, които разполагат с пари. Имам майка. Вие сте толкова отдавна тук, сигурно знаете някакъв начин. Какъв е той? Ще ви платя, заклевам се.

Тя ме погледна и се отдръпна.

– Надявам се – отвърна с нормален глас, – надявам се, че не смяташ, че са ме възпитавали да говоря шепнейки?

Сестра Бейкън се огледа и се ококори.

– Мод, пак ли ти? – попита. – Сега пък какво правиш?

– Шепне – отвърна Бети с дрезгавия си глас.

– Шепне ли? Ще ѝ дам аз едно шепнене! Върни се обратно в леглото и остави мис Уилсън на мира. Не може ли за минута да обърна гръб, без да се опиташ да подкупиш жените?

Вероятно се беше досетила, че се мъча да избягам. Върнах се в леглото. Тя продължаваше да стои до вратата с другата сестра и ѝ измърмори нещо. Другата сестра сбърчи нос. После двете ме изгледаха по същия студен, неприличен начин, по който преди ме бяха изгледали другите сестри.

Аз естествено бях прекалено наивна, за да знам какво означава този неприличен поглед. Пази боже! , защото щях да разбера, и то съвсем скоро!

15

Тогава обаче не си правех труда да разбера, тъй като все още смятах, че ще изляза на свобода. Даже след като измина една седмица, а после още една, продължавах да смятам така. Най-накрая просто осъзнах, че трябва да се откажа от мисълта, че доктор Кристи е човекът, който ще ме пусне, понеже ако при пристигането ми той смяташе, че съм луда, всичко, което казах с течение на времето, като че ли го накара да си помисли, че съм по-луда, отколкото е предполагал. И, което е по-лошо, той все още твърдо вярваше, че ще бъда излекувана и ще се сетя коя съм, стига да можеха да ме накарат да пиша.

– Прекалено много сте се занимавали с литература – заяви той на една от визитациите си, – което е причинило болестта ви. Понякога обаче на нас, лекарите, ни се налага да прилагаме парадоксални методи. Възнамерявам да ви накарам отново да се занимавате с литература, за да ви върна към нормалното ви състояние. Погледнете. – Беше ми донесъл нещо, обвито в хартия. Беше плоча и тебешир. – Ще седнете с тази празна плоча пред себе си и преди да е изминал денят, ще трябва да сте ми написали, но обърнете внимание, четливо! , името си. Имам предвид истинското си име. Утре ще ми напишете началото на историята на живота си и всеки следващ ден ще добавяте по нещо. Ще си възвърнете способността да разсъждавате, докато си възвръщате способността да пишете...

И така, той накара сестра Бейкън да ме държи с часове седнала с тебешир в ръка, а аз, разбира се, не бях в състояние да напиша нищо, тебеширът се раздробяваше на прах или се навлажняваше и ставаше хлъзгав от потенето на дланта ми. После той се връщаше, виждаше празната плоча, мръщеше се и клатеше глава. Понякога водеше със себе си сестра Спилър.

– Не си ли написала нищо? – питаше тя. – А лекарите през цялото време се опитват да те накарат да се чувстваш добре. Бих нарекла това неблагодарност.

След като доктор Кристи си тръгнеше, тя ме раздрусваше. А когато плачех и проклинах, ме раздрусваше още по-силно. Можеше да те друса така, че зъбите да ти изхвърчат от устата. Можеше да те друса, докато ти прилошее. – За да дойде на себе си – казваше на другите сестри и им намигаше, а те се смееха. Те мразеха жените. Мразеха мен. Мислеха си, че когато им говорех по начин, който беше естествен за мен, го правех, за да ги дразня. Знам, че се ядосваха, тъй като доктор Кристи ми обръщаше специално внимание, макар и да се правеше, че се отнася с пренебрежение към мен. По тази причина и жените ме мразеха. Единствено мис Уилсън от време на време беше мила с мен. Веднъж ме видя, че плача над плочата, и когато сестра Бейкън се обърна с гръб към нас, се приближи и написа името ми – имам предвид името на Мод. Макар и да ми желаеше доброто, съжалих, че го направи, понеже когато дойде и го видя, доктор Кристи се усмихна и извика:

– Браво, мисис Ривърс! Работата вече е наполовина свършена! – А на следващия ден, когато отново не можах да напиша нищо друго, освен драскулки, той, разбира се, сметна, че се преструвам.

– Лишавайте я от вечеря, сестра Бейкън – каза строго, – докато отново започне да пише.

Ето защо написах "Сюзан, Сюзан"... написах го петдесет пъти. Сестра Бейкън ме удари. И сестра Спилър ме удари. Доктор Кристи поклати глава. Каза, че моят случай е по-тежък, отколкото е предполагал, и се нуждае от друг метод. Даваше ми сиропи с креозот[37] и караше сестрите да ме държат, докато ми ги изливаше в гърлото. Казваше, че ще повика лечител, който да ми пусне кръв от главата с пиявица. После в къщата дойде една жена, която не можеше да говори на друг език, освен на езика, който си беше измислила и за който твърдеше, че е езикът на змиите; тогава той започна да прекарва времето си с нея, като я бодеше с игли, пукаше пълни с въздух книжни торби зад ушите ѝ, попарваше я с вряла вода, търсейки начин да я накара да проговори на английски. Искаше ми се да я боде и да я попарва вечно. Едва не се задуших от креозота. Страхувах се от пиявици. Струваше ми се, че като ме оставя на мира, ще разполагам с повече време да седя и да си съставям план за бягство. Защото продължавах да не мисля за нищо друго. Дойде юни. Бях влязла тук по някое време през май. Духът ми обаче все още беше достатъчно силен, за да имам желание да се запознавам с разположението на къщата и да разглеждам прозорците и вратите в опитите си да открия такива, които не бяха укрепени. Когато сестра Бейкън изваждаше верижката с ключовете, я наблюдавах какво върши с всеки един от тях. Забелязах, че, що се отнасяше до вратите на стаите и коридорите, един и същи  ключ ставаше за всички. Бях сигурна, че ако можех да извадя този ключ от верижката на сестрата, щях да успея да избягам. Тези верижки обаче бяха здрави и всяка сестра пазеше много грижливо ключовете си, а сестра Бейкън, която беше предупредена, че е възможно да си послужа с някаква хитрина, пазене своите най-грижливо от всички. Даваше ги само на Бети, когато я караше да ѝ занесе нещо от шкафа, а после веднага си ги вземаше обратно и ги пускаше в джоба си.

Винаги когато я виждах да го прави, се разтрепервах от безнадеждна ярост. Изглеждаше прекалено жестоко точно аз, от всички хора на света! , да бъда лишена толкова дълго от нещата, които бяха мои, от един ключ, от един-единствен прост ключ! , който даже не беше красив, а най-обикновен, с четири прави нареза; ако имах подходяща отливка и пила, със сигурност знам, че за секунда щях да му направя копие. Мислех си го по сто пъти на ден. Мислех си го, докато миех лицето си и докато обядвах. Мислех си го, докато се разхождах в малката градина, докато седях в приемната и чувах как жените мънкат и плачат, докато лежах в леглото, а лампата на сестрата ми изгаряше очите. Ако мислите бяха чукове или кирки, щях десет хиляди пъти да съм излязла на свобода. Моите мисли обаче по-скоро бяха като отрови. Бяха толкова много, че ми прилошаваше от тях.

Прилошаването беше слабо, беше различно от силната паника, която ме обхващаше и ме караше да се потя през първите дни от престоя ми там. Беше нещо като прокрадваща се мъка, която пълзеше толкова бавно и до такава степен беше част от обстановката в къщата – като цвета на стените, като миризмата на обедите, като звука на плача и писъците, че не си давах сметка за нея, докато не стана прекалено късно. Продължавах да казвам на всеки, който говореше с мен, че съм напълно с ума си, че съм там по погрешка, че не съм Мод Ривърс и че трябва веднага да ми бъде позволено да си отида. Повтарях го обаче толкова често, че думите губеха смисъла си, подобно на монетите, които губят лицата си поради прекалено честата употреба. Най-накрая един ден, докато се разхождах с някаква жена в градината, отново го казах, а жената ме погледна жално.

– Преди и аз мислех така – отвърна мило тя. – Но, виж какво, опасявам се, че сигурно си луда, след като си тук. Има нещо странно във всички нас. Трябва само да се огледаш. Трябва само да погледнеш себе си.

Тя се усмихна, но както и преди, усмивката ѝ беше някак си жална, а после продължи напред. Аз обаче спрях. Не се бях замисляла, не си спомнях откога, за начина, по който изглеждам. Доктор Кристи не позволяваше да се използват огледала от страх да не се счупят и ми се струваше, че за последен път бях видяла лицето си в къщата на мисис Крийм, в нейната къща ли беше? , когато Мод ме накара да облека синята ѝ копринена рокля, синя ли беше или сива? , и вдигна пред мен малкото огледало. Покрих очите си с ръце. Роклята беше синя, бях сигурна в това. Та аз бях с нея, когато ме вкараха в лудницата! Взеха ми я, взеха ми и чантата на майката на Мод заедно с всичко, което беше вътре – четките и гребените, бельото, чехлите от червен прюнел, и никога повече не ги видях. В замяна ... погледнах се, погледнах към карираната рокля и гумените боти. Почти бях свикнала с тях. Сега отново ги видях такива, каквито бяха, и ми се прииска да ми се бяха сторили по-хубави, отколкото бяха в действителност. Сестрата, която трябваше да ни пази, седеше със затворени очи, дремейки на слънце, а леко вляво от нея беше прозорецът на приемната. Той беше тъмен и в него се отразяваше колоната от обикалящи в кръг жени, ясно като в огледало. Една от тях беше спряла и беше приближила ръка до лицето си. Примигнах. И тя примигна. Тази жена бях аз.

Приближих се бавно към нея и се огледах ужасена.

Изглеждах, както беше казала жената, като луда. Косата ми все още беше зашита върху главата ми, но беше пораснала или се беше извадила от шевовете и стърчеше на фъндъци. Лицето ми беше бяло, но тук-там върху него имаше петна, драскотини и избледняващи синини. Очите ми бяха подути – от липсата на сън, предполагам, със зачервени по ръбовете клепачи. Лицето ми беше по-остро от всякога, а вратът ми приличаше на пръчка. Карираната рокля висеше като торба за пране върху мен. Изпод яката ѝ се показваха мръсните бели върхове на пръстите на старата ръкавица на Мод, която още носех до сърцето си. Върху ярешката кожа личаха следите от зъбите ми.

Гледах в продължение може би на минута. Гледах и си мислех за времето, когато бях малко момиче и мисис Съксби ме миеше и сресваше и излъскваше косата ми. Мислех си как стопляше леглото си, преди да ме сложи в него, за да не настина. Мислех си как отделяше за мен най-крехките парчета месо, как заглаждаше зъбите ми, докато никнеха, и как прокарваше длани по ръцете и краката ми, за да се убеди, че растат прави. Спомних си колко зорко ме пазеше през всичките години от моя живот. Бях заминала за Брайър, за да се сдобия с богатство и да го разделя с нея. Сега богатството ми беше изчезнало. Мод Лили ми го беше откраднала и ми беше дала своето. Тя трябваше да бъде тук. Но направи така, че аз да заема нейното място, а тя беше на свобода и всяко огледало, в което се поглеждаше, да речем, в шивашкото ателие, когато ѝ пробваха роклите, или в театрите, или в салоните, докато танцуваше... всяко огледало я показваше такава, каквато аз не бях – красива, весела, горда и безгрижна... Навярно съм се разгневила. Мисля, че започнах да се гневя. После видях погледа в очите си и се уплаших от лицето си. Стоях и не знаех какво да направя; накрая дежурната сестра се събуди, дойде и ме сръга.

– Добре, мис Суета – каза с прозявка. – Смея да отбележа, че си струва човек да погледне и петите ти. Хайде, нека да ги видим.

Бутна ме обратно в средата на колоната, която завиваше, а аз наведох глава и тръгнах, вперила поглед в ръба на полата си, в ботите си, в ботите на жената пред мен, във всичко, в абсолютно всичко, което можеше да ме опази да не се обърна към прозореца на приемната и да видя отново погледа в безумните си очи.

Това, мисля, се случи в края на юни. Възможно е обаче да се е случило и по-рано. Трудно ми беше да се оправя с датите. Трудно ми беше даже да кажа кой ден е – осъзнавах само, че е минала още една седмица, когато, вместо да прекараме цялата сутрин в леглото, бяхме длъжни да стоим прави в приемната и да слушаме как доктор Кристи чете молитви; тогава знаех, че е неделя. Навярно трябваше като затворниците да си отбелязвам неделите, но, разбира се, смятах, че е безсмислено, тъй като винаги когато настъпваше новата седмица, си мислех, че през следващата вече ще съм навън. После започнах да се обърквам. Струваше ми се, че в някои седмици имаше по две или по три недели, а в други сякаш нямаше нито една. Единственото, в което бях сигурна, беше, че пролетта беше преминала в лято, тъй като дните станаха по-дълги, слънцето печеше по-силно и в къщата беше горещо като в пещ.

Спомням си горещината по-ясно от почти всичко друго. Само тя стигаше, за да полудее човек. Въздухът в стаите например заприлича на супа. Мисля, че една-две жени в крайна сметка умряха, понеже бяха дишали този въздух, въпреки че доктор Грейвс и доктор Кристи като лекари успяха да представят смъртта им като резултат от сърдечен удар. Чух сестрите да го казват. Те ставаха раздразнителни в горещите дни. Оплакваха се от главоболие и от обилно потене. Оплакваха се от роклите си.

– Защо ли стоя тук и се грижа за вас, облечена във вълна

– Казваха и ни дърпаха насам-натам, – след като бих могла да отида в приюта в Тънбридж, където сестрите носят поплин?

Но истината, както на всички нас ни беше добре известно, беше, че нито една от другите лудници не ги искаше и те така или иначе нямаше да отидат никъде. Въобще не си даваха зор. Непрекъснато говореха колко заядливи и хитри били техните жени и сочеха синините си, но разбира се, жените бяха упоени прекалено силно и бяха прекалено отчаяни, за да бъдат хитри, и неприятностите винаги идваха от сестрите, когато си измисляха някакво забавление. Иначе работата им беше най-леката, която можеше да си представи човек, защото ни вкарваха в леглата в седем часа, даваха ни от онези сиропи, за да заспим, а после седяха до полунощ и четяха вестници и книги, правеха си препечени филийки и си варяха какао, бродираха, свиреха с уста, пърдяха, заставаха до вратата и подвикваха на другите сестри във вестибюла и даже влизаха и излизаха тайно от стаите, когато бяха крайно отегчени, и оставяха жените заключени и без надзор.

А сутрин, след като доктор Кристи приключеше с визитацията, сваляха такетата си, разпускаха косите си, смъкваха чорапите и повдигаха полите си, даваха ни вестници и ни караха да заставаме зад тях и да веем на огромните им бели крака.

Във всеки случай сестра Бейкън го правеше. Оплакваше се от горещината повече от всяка друга, тъй като я сърбяха ръцете. По десет пъти на ден караше Бети да втрива мазнина в пръстите ѝ. Понякога пищеше. А когато времето беше най-горещо, слагаше два порцеланови легена до леглото си и спеше с ръце, потопени във водата, което я караше да сънува.

– Прекалено е хлъзгав, изплъзва ми се! – изкрещя тя една нощ. А после измънка: – Ето, изпуснах този мъж...

И аз сънувах. Изглежда сънувах винаги когато си затворех очите. Сънувах, както можете да предположите, Лант стрийт, Бъроу, дома си. Сънувах мистър Ибс и мисис Съксби. Това обаче бяха тревожни сънища и аз често се събуждах разплакана. Понякога сънувах единствено лудницата: сънувах, че съм се събудила и че е настъпил моят ден. После наистина се събуждах и разбирах, че този ден все още предстои, и все пак, тъй като той толкова много приличаше на деня, който бях сънувала, може би бях сънувала и двата.

Тези сънища ме смущаваха. Най-лоши обаче бяха сънищата, които започнах да сънувам, докато седмиците отлитаха, нощите ставаха все по-горещи, а умът ми все повече се размътваше – тогава сънувах Брайър и Мод. Защото никога не сънувах Мод такава, каквато беше всъщност – усойница и крадла. Никога не сънувах Господина. Сънувах само, че отново сме в къщата на чичо ѝ и аз съм нейна прислужница. Сънувах, че вървим към гроба на майка ѝ или седим край реката. Сънувах, че съм я облякла и съм я сресала. Сънувах ... човек не може да бъде обвиняван, нали, за онова, което сънува? , че я обичам. Знаех, че я мразя. Знаех, че искам да я убия. Понякога обаче се събуждах през нощта, без да го знам. Отварях очи и се оглеждах, а стаята беше гореща и всички се въртяха и се измъчваха в леглата – виждах огромния гол крак на Бети, потното лице на сестра Бейкън, ръката на мис Уилсън. Докато спеше, мисис Прайс отмяташе назад косата си почти като Мод. Гледах я в просъница и съвсем забравях за изминалите седмици от края на април. Забравях за бягството от Брайър, за венчавката в черната каменна църква, забравях за дните, прекарани в къщата на мисис Крийм, за пътуването до лудницата, за ужасния номер, който ми бяха изиграли; забравях за намерението си да избягам и за онова, което се канех да направя след това. Само си мислех, обзета от паника: "Къде е тя? Къде е тя", а после, почувствала внезапно облекчение: "Ето я..." Затварях отново очи и само след миг вече не бях в своето легло, а в нейното. Завесите бяха спуснати, а тя лежеше до мен. Усещах дъха ѝ. "Колко е задушно тази нощ!" казваше тя с тихия си глас, а после: "Страхме е! Страхме е!" Отвръщах: "Не се страхувайте, ох, не се страхувайте!" В този момент сънят ми се изплъзваше и аз се събуждах. Събуждах се в някакъв ужас, мислейки си, че и аз като сестра Бейкън може би съм изрекла думите на глас или съм въздъхнала или потреперила. А после лежах и се срамувах ужасно. Понеже я мразех! Мразех я!

И въпреки всичко всеки път тайно съжалявах, че сънят не е стигнал до края си. Започнах да се боя да не стана, докато сънувам. Ами ако се опитах да целуна, да речем, мисис Прайс или Бети? Когато обаче се мъчех да стоя будна, започвах да се обърквам. Представях си страховити неща. Тези нощи бяха странни. Освен че горещината ни караше да оглупяваме, от нея жените, даже онези, които бяха кротки и покорни, от време на време получаваха припадъци. Долавяхме суматохата от леглата си: писъците, камбаните, тропота на тичащи крака. Тя се разразяваше в горещата и тиха нощ като гръмотевица и макар и всеки път да знаех какво се случва, звуците бяха много странни – понякога пристъпът на една жена отприщваше пристъпа на друга, а аз лежах и се чудех дали няма да я последвам, усещах как истерията се надига в мен, започвах да се потя и може би да треперя, ох, тези нощи бяха страшни! Бети стенеше. Мисис Прайс се разплакваше. Сестра Бейкън ставаше от леглото. – Тихо! Тихо! – казваше. Отваряше вратата, надничаше и се ослушваше. После писъците спираха, стъпките утихваха.

– Получила е пристъп – казваше тя. – Чудя се дали ще я заведат в тапицираната стая, или ще направят "пльок!"?

След като чуеше тази дума, Бети отново изстенваше, а мисис Прайс и даже старата мис Уилсън се разтреперваха и се завиваха презглава. Не знаех защо. Думата беше странна и нямаше кой да ми я обясни: можех само да предположа, че означава засмукване с черна гумена фуния, както се отпушва канал. Мисълта беше толкова ужасна, че аз също се разтрепервах, винаги когато сестра Бейкън я споменаваше.

– Не виждам защо трябва да се тресете – казваше ни злобно тя, докато се връщаше обратно в леглото. – Нали никоя от вас не е превъртяла? – Но после една превъртя. Събудихме се от звук от задушаване и открихме печалната мисис Прайс на пода до леглото ѝ; хапеше си пръстите толкова силно, че ги беше разкървавила. Сестра Бейкън отиде да удари камбаната и мъжете заедно с доктор Кристи се втурнаха в стаята. Вързаха мисис Прайс и я отнесоха на долния етаж, а когато я върнаха обратно, след един час, от нощницата и косата ѝ струеше вода, а тя изглеждаше така, сякаш за малко не се беше удавила. После разбрах, че думата означава потапяне във вана, което ме успокои донякъде, тъй като реших, че къпането не е чак толкова лошо, колкото засмукването и изпомпването...

Все още не знаех нищо, абсолютно нищо.

После се случи нещо. Настъпи един ден, мисля, че беше най-горещият от онова задушно лято, който се оказа рожденият ден на сестра Бейкън. През нощта тя беше поканила тайно няколко сестри в нашата стая, за да им организира тържество. Понякога сестрите правеха това, както, струва ми се, вече споменах. Беше им забранено да се събират по този начин, защото от разговорите им ни беше още по-трудно да заспим. Не смеехме обаче да кажем на някой лекар, защото те щяха да се оправдаят, че сме имали видения, а после щяха да ни бият. Караха ни да лежим съвсем неподвижно, докато седяха и играеха на карти или на домино и пиеха лимонада, а понякога бира.

През тази нощ пиеха бира заради рождения ден на сестра Бейкън и тъй като беше горещо, пиха прекалено много и се напиха. Лежах с лице под чаршафа, но с полуотворени очи. Не посмях да се помъча да заспя, докато те бяха в стаята, да не би отново да сънувам Мод, понеже ме беше обзело нещо, което би могло да се нарече... което доктор Кристи вероятно би нарекъл болезнен страх да не се издам. Пък и си мислех, че трябва да бъда будна, в случай че сестрите пият прекалено много и изпаднат във вцепенение; тогава можех да стана и да им открадна ключовете...

Те обаче не изпаднаха във вцепенение. Само станаха повесели и по-шумни и лицата им се зачервиха, а въздухът в стаята още повече се сгорещи. Мисля, че от време на време задрямвах. Започнах да чувам гласовете им подобно на далечните, неясни гласове, които човек чува в сънищата си. Някоя от тях от време на време надаваше вик или изпръхтяваше, смеейки се, а другите ѝ казваха да мълчи, което ме караше да дойда на себе си, подскачайки силно. Най-накрая погледнах към тлъстите им, червени и потни лица, към огромните им, зейнали и влажни усти и ми се прииска да имах пушка, за да ги застрелям. Те седяха и се хвалеха кои жени са ударили напоследък и как точно са го направили. Започнаха да сравняват коя от тях може да стиска най-силно. Приближаваха длани, за да определят чия е най-голяма. После една си показа ръката.

– Дай да видя твоята, Белинда – извика друга. Белинда беше сестра Бейкън. Всички имаха подобни нежни имена. Човек можеше да си представи как майките им са ги гледали, докато са били бебета, и са си мислели, че когато пораснат, ще станат балерини. – Хайде, нека да я видим.

Отначало сестра Бейкън се правеше на скромна, но после си вдигна маншета. Ръката ѝ беше дебела като на огняр с тази разлика, че беше бяла. Когато я сви, тя се изду. – Ирландски мускул – заяви, – наследила съм го от баба си. – Останалите сестри го пипнаха и подсвирнаха. После една от тях каза:

– Според мен с такава ръка спокойно можеш да се мериш със сестра Флу. – Сестра Флу беше една кривогледа жена, чиято стая беше на долния етаж. Разправяха, че някога е била надзирателка в затвор. Сестра Бейкън почервеня. – да се меря с нея ли? – отвърна. – Иска ми се само да сложи ръката си до моята, нищо повече. Тогава ще видим чий мускул е по-голям. Можела съм да се меря с нея? Разбира се, че мога!

Гласът ѝ събуди Бети и мисис Прайс. Тя погледна и ги видя, че се размърдаха. – Заспивайте – каза. Забеляза, че я наблюдавам през полуотворените си очи и че ми се иска да е мъртва. Отново си показа ръката и отново накара мускула си да се издуе. – да се меря с нея? И таз добра! – измърмори. Кимна на една от сестрите. – Доведи сестра Флу. Да видим тогава какво ще стане. Маргарета, намери някаква връв.

Сестрите се изправиха, залитнаха, изкискаха се и тръгнаха. Първата се върна след минута със сестра Флу, сестра Спилър и тъмнокосата сестра – онази, която беше помагала при събличането ми в деня на пристигането ми. Те бяха пили заедно на долния етаж. Сестра Спилър се огледа с ръце на ханша и каза:

– Само ако можеше да ви види доктор Кристи! – Оригна се. – Каква е тази история с ръцете?

Оголи си ръката. Сестра Флу и тъмнокосата сестра също оголиха своите. Другата сестра се върна с панделка и линия; после всички се изредиха да си мерят мускулите. Наблюдавах ги, както някой човек би наблюдавал с невярващи очи призраци в тъмна гора, защото те застанаха в кръг и местеха от ръка на ръка лампата, която хвърляше странна светлина и правеше чудати сенки; бирата, горещината и възбудата от измерването ги караше да се клатят и да подскачат.

– Петнайсет! – викаха, а гласовете им ставаха все по-високи. А после: – Шестнайсет! ... Седемнайсет! ... Осемнайсет и половина! Деветнайсет! Сестра Флу печели!

Разкъсаха кръга, оставиха лампата, започнаха да се карат и изведнъж заприличаха по-скоро на моряци, отколкото на призраци. Човек едва ли не очакваше да са с татуировки. Лицето на сестра Бейкън беше по-мрачно от всякога. Тя каза навъсено:

– Що се отнася до ръцете, от мен да мине, нека сестра Флу е победителката този път; сигурна съм обаче, че тлъстината не би трябвало да се смята за мускул. – Прокара ръце по талията си. – Ами теглото? – Вирна брада. – Коя от вас твърди, че е по-тежка от мен?

Две-три от сестрите моментално застанаха до нея и всяка заяви, че е най-тежка. Останалите се опитаха да ги повдигнат, за да го докажат. Една от тях падна.

– Не става така – казаха. – Мърдате и не можем да определим точно. Трябва да намерим друг начин. Да речем, да се качите на стола и да скачате? Ще видим от коя подът ще скърца най-силно.

– Защо да не скачаме върху Бети? – попита тъмнокосата сестра, смеейки се. – да видим коя ще я накара да скърца.

– Да видим коя ще я накара да скърца!

Погледнаха към леглото на Бети. Бети беше отворила очи, чувайки името си, а после ги затвори и започна да трепери.

Сестра Спилър изпръхтя.

– Ще скърца от Белинда – каза, – всеки път. Нека да не е тя, не е честно. Нека да е старата мис Уилсън.

– Тя ще скърца и още как!

– Или мисис Прайс.

– Тя ще вика! Викането няма...

– Нека да е Мод!

Една от тях го каза, не знам коя, и макар че всички се смееха, смехът им изведнъж секна. Мисля, че се спогледаха. После сестра Спилър проговори.

– Подайте един стол – чух я да изрича, – на който да се качваме...

– Чакай! Чакай! – извика друга сестра. – Какво си намислила? Не можеш да скочиш върху нея, това ще я убие. – Замълча, сякаш за да си избърше устата, – По-добре легни върху нея.

Тогава отметнах чаршафа от лицето си и отворих широко очи. Може би не трябваше да го правя, точно в този момент. Може би в крайна сметка те просто се шегуваха. Аз обаче отметнах чаршафа и те видяха, че ги гледам; разсмяха се отново и се втурнаха към мен. Грабнаха завивките и издърпаха възглавницата изпод главата ми. Две от тях се облегнаха на краката ми, а друга ми хвана ръцете. Направиха го за миг. Приличаха на огромен горещ потящ се звяр с петдесет глави, с петдесет задъхващи се усти и със сто ръце. Когато се опитах да се освободя, ме ощипаха.

Извиках:

– Оставете ме на мира!

– Млъкни – отвърнаха те. – Няма да ти направим нищо лошо. Само искаме да видим коя е най-тежка – сестра Бейкън, сестра Спилър или сестра Флу. Само искаме да видим коя ще те накара да скърцаш най-силно. Готова ли си?

– Махайте се! Махайте се! Ще кажа на доктор Кристи!

Някоя от тях ме удари по главата. Друга ме дръпна за крака.

– Искаш да ни развалиш удоволствието – заявиха. – И така, коя ще се качи първа върху нея?

– Аз – чух, че им отговори сестра Флу, а останалите се отдръпнаха леко, за да може тя да мине напред. Приглаждаше си роклята. – Държите ли я? – попита.

– Държим я.

– Добре. Не я пускайте.

После ме опънаха силно, сякаш бях мокър чаршаф, който искаха да изстискат. Няма как да опиша мислите, които нахлуха в главата ми в онзи момент. Бях убедена, че ще ми откъснат ръцете и краката. Бях убедена, че ще ми строшат костите. Започнах да крещя, а те отново ме удариха по лицето и ме раздрусаха и аз млъкнах. После сестра Флу се качи на леглото, застана на колене, повдигна си полата и ме яхна. Леглото изскърца. Тя потри ръце и впи в мен кривогледите си очи. – Ето ме! – извика и се приготви да падне върху мен. Не последва обаче падане, макар че аз стиснах очи и си поех дълбоко въздух, за да го посрещна. Сестра Бейкън я беше спряла.

– Без падане – заяви тя. – С падане няма да е честно. Отпускаш се бавно или въобще не се отпускаш.

И така, сестра Флу се отдръпна назад, после тръгна бавно напред и започна да се отпуска върху ръцете и коленете си, докато цялата ѝ тежест легна върху мен. Въздухът, който си бях поела, беше изкаран. Предполагам, че ако под мен имаше под, а не легло, тя щеше да ме убие. Очите, носът и устата ми потекоха.

– Моля ви! – изкрещях.

– Тя извика "Моля ви"! – каза тъмнокосата сестра. – Това означава пет точки за сестра Флу!

Тогава те престанаха да ме дърпат. Сестра Флу ме целуна по бузата и слезе от мен; видях, че беше вдигнала ръце над главата си като победител в боксов мач. Задавих се с дъха си, пръсках слюнки и кашлях. После отново ме опънаха силно, защото дойде редът на сестра Спилър. С нея беше по-лошо, отколкото със сестра Флу Тя не беше по-тежка, но по-непохватна; легна и ме притисна с коленете, лактите и бедрата си. Корсетът ѝ беше корав и ръбовете му ме режеха като трион.

Косата ѝ беше намазана с някакво масло и миришеше на кисело, а дъхът ѝ тътнеше като гръмотевица в ухото ми. – Хайде, малка кучко – каза, – викай! – Но дори и в този момент не ми липсваше достойнство. Стиснах зъби и не извиках, макар че тя не спираше да натиска. Най-накрая сестрите изкрещяха:

– О, колко жалко! Сестра Спилър не получава нито една точка!

Тя за последен път заби коляното си, изруга и слезе. Повдигнах глава от дюшека. От очите ми струеше вода, но въпреки всичко отвъд кръга, образуван от сестрите, успях да видя Бети, мис Уилсън и мис Прайс, които ни наблюдаваха и трепереха, макар и да се правеха на заспали. Страхуваха се от това, което можеше да им бъде сторено. Не ги виня. Отпуснах глава и отново стиснах здраво зъби. После към мен се приближи сестра Бейкън. Бузите и все още бяха поруменели, а подутите ѝ длани бяха толкова червени на фона на белите ѝ ръце, че сякаш си беше сложила ръкавици. Яхна ме като сестра Флу и си разкърши пръстите.

– Хайде, Мод – каза. Хвана долния край на нощницата ми и го дръпна, за да я оправи. Потупа ме по крака. – А сега да видим, мис Мъфит, кое е моето добро момиче.

После се стовари върху мен. Стовари се по-бързо от останалите и шокът и тежестта ѝ бяха ужасяващи. Изпищях, а сестрите изръкопляскаха. – Десет точки! – извикаха. Сестра Бейкън се изсмя. Усетих я как се разтресе от смеха, сякаш върху мен се изтъркаляха точилки; присвих очи и изпищях още по-силно. После се разтресе отново, нарочно. Сестрите я насърчаваха с крясъци. А после направи следното. Изтласка се върху ръцете си, лицето ѝ се надвеси над мен, а гърдите, коремът и краката ѝ продължаваха да притискат моите; после започна да си движи хълбоците. Движеше ги по определен начин. Очите ми се ококориха. Тя ми се ухили злобно.

– Харесва ли ти? – попита, без да спира да се движи. – Не? Ние пък чухме, че ти харесвало.

При тези думи сестрите изреваха. Изреваха, а аз видях върху лицата им, докато ме зяпаха, онзи неприличен поглед, който бях виждала и преди, но не можех да разбера какво означава. Сега, естествено, разбрах и изведнъж се досетих какво е казала Мод на доктор Кристи тогава, в къщата на мисис Крийм. Мисълта, че го е казала, че го е казала пред Господина, за да ме изкара луда, беше като удар, който ме прониза в сърцето. Откакто напуснах Брайър, бях получила много такива удари, но точно този, точно тогава, беше най-тежкият. Сякаш ме бяха напълнили с барут и ми бяха драснали клечка кибрит. Започнах да се боря и да пищя.

– Махнете се от мен! – изкрещях. – Махнете се от мен! Махнете се от мен! Махнете се!

Сестра Бейкън усети, че се гърча, и смехът ѝ секна. Отново ме натисна, още по-силно, с бедрата си. Видях пламналото ѝ лице над своето и го ударих с глава. Носът ѝ изпука. Тя изрева. Върху бузата ми потече кръв.

Не мога да кажа с точност какво се случи после. Мисля, че сестрите ме пуснаха, но аз продължавах да се боря и да пищя, сякаш все още ме държаха. Сестра Бейкън се изтърколи от мен; мисля, че някоя от сестрите, вероятно сестра Спилър, ме удари, но пристъпът ми продължаваше. Струва ми се, че Бети започна да мучи, че другите жени, в съседните стаи, подеха виковете и крясъците ни. Мисля, че сестрите побягнаха. – Вдигнете тези бутилки и чаши! – чух една от тях да казва, изхвърчавайки навън с останалите. После някоя сигурно се е изплашила и е хванала една от ръчките във вестибюла, защото се чу камбаната. Тя привлече няколко мъже, а след минута и доктор Кристи. Той си нахлузваше палтото. Видя ме как ритам и блъскам по леглото, изцапана с кръвта от носа на сестра Бейкън.

– Получава припадък! – извика. – Много е силен. За бога, какво го отключи?

Сестра Бейкън мълчеше. Беше си покрила лицето с ръка, но очите ѝ бяха върху лицето ми.

– Каква беше причината? – попита отново доктор Кристи. – Някакъв сън ли?

– Някакъв сън – отвърна тя. После го погледна и дойде на себе си. – Ох, доктор Кристи, тя произнасяше някакво женско име, докато спеше!

Това ме накара отново да се разпищя. Доктор Кристи каза:

– Добре. Знаем как да лекуваме такива припадъци. Мъжете и сестра Спилър, хайде. Потапяне в студена вода. Трийсет минути.

Мъжете ме хванаха за ръцете и ме повдигнаха. Сестрите ме бяха натискали толкова силно, че след като мъжете ме изправиха, имах чувството, че започнах да плувам в пространството. Всъщност мъжете ме влачеха; на следващия ден забелязах, че пръстите на краката ми са ожулени. Не си спомням обаче как са ме свалили от този етаж до мазето на къщата. Не си спомням как сме отминали вратата на тапицираната стая, продължавайки по тъмния коридор към стаята, в която държаха ваната. Спомням си тътена на крановете, студените плочки под краката си, но само смътно. Най-ясно си спомням дървената рамка, към която завързаха ръцете и краката ми; тя скърцаше, докато я повдигнаха с макарата и я спуснаха над водата, и се люлееше, докато се мъчех да се освободя от ремъците.

После си спомням потапянето, след като освободиха колелото, и шока, след като го спряха; ледената вода покри лицето ми и влезе в устата и в носа ми, попадна в гърлото ми, докато се опитвах да дишам, и аз започнах да плюя и да кашлям.

Помислих си, че са ме обесили.

Помислих си, че съм умряла. После ме изтеглиха и отново ме потопиха. Една минута изтегляне и една минута потапяне. Всичко петнайсет потапяния. Петнайсет шока. Петнайсет подръпвания на въжето на моя живот.

Не помня какво последва.

В крайна сметка можеха да ме убият. Лежах в мрак. Не сънувах. Не мислех. Не бих казала, че бях аз, понеже не бях никоя. Навярно никога повече няма да бъда себе си. Защото когато се събудих, всичко беше различно. Облякоха ме със същата нощница и със същите боти и ме върнаха в същата стая, а аз вървях с тях, кротка като агънце. Тялото ми беше насинено и охлузено, но аз не усещах почти нищо. Не плачех. Седях и също като останалите жени гледах в празното пространство. Казаха ми, че ще ми сложат брезентови белезници, ако отново получа припадък, но аз лежах тихо, ето защо не го направиха. Сестра Бейкън си поговори за мен с доктор Кристи. Окото ѝ беше синьо, там, където я бях ударила, и аз предположих, че в момента, в който останеше насаме с мен, щеше да ме набие; мисля си, че ако го беше направила, щях да посрещна ударите, без да трепна. Видя ми се обаче променена, както всичко останало. Погледна ме странно и през нощта, докато лежах в леглото и другите жени бяха със затворени очи, се взря в моите.

– Всичко наред ли е? – попита тихо. Погледна към другите легла, а после отново към мен. – Нищо лошо не е станало, а, Мод? Всичко беше само шега, нали? Трябва да се забавляваме по малко, понеже иначе ще полудеем...

Извърнах лице. Според мен обаче тя продължаваше да ме наблюдава. Не ми пукаше. Вече не ми пукаше от нищо. През цялото време си бях сдържала нервите и бях запазила духа си. Бях чакала да ми се удаде възможност да избягам и не бях стигнала доникъде. Изведнъж спомените ми за мисис Съксби, за мистър Ибс, за Господина, даже за Мод сякаш избледняха. Сякаш главата ми беше пълна с дим или пред нея се вееше завеса. Когато се опитах да мина мислено по улиците на Бъроу, се загубих. Никой Друг в къщата не познаваше тези улици. Ако въобще някога отвореха приказка за Лондон, жените говореха за някакво място, което помнеха от времето, когато са били млади момичета и са се движели в отбрано общество – място, толкова различно от града, който познавах, че спокойно би могло да бъде Бомбай. Никой не ме наричаше с истинското ми име. Започнах да отговарям, когато ми викаха Мод или мисис Ривърс; понякога ми се струваше, че сигурно съм Мод, тъй като толкова много хора твърдяха това. А понякога дори ми се струваше, че сънувам не своите сънища, а нейните, и се сещам за неща от Брайър, която тя беше казала и направила, сякаш аз ги бях казала и направила.

Сестрите – всички, с изключение на сестра Бейкън, се държаха по-студено от всякога с мен след нощта, в която ме бяха потопили. Аз обаче свикнах да ме друсат, да ме тормозят и да ме удрят. Свикнах да гледам как тормозят другите жени. Свикнах с леглото си, с ярката лампа, с мис Уилсън и мисис Прайс, с Бети, с доктор Кристи. Вече нямах нищо против да ми сложат пиявица. Доктор Кристи обаче така и не донесе пиявица. Според него фактът, че вече наричах себе си Мод, не означавал подобрение, а развитие на болестта в друга посока, след което съм щяла да се върна към предишното си състояние. Дотогава нямало смисъл да се опитва да ме лекува, ето защо той спря да се опитва. Аз обаче чух, че истината била, че въобще се бил отказал да лекува, когото и да било, защото бил излекувал жената, която говореше като змия, и го бил направил толкова добре, че майка ѝ си я прибрала у дома; от този случай и от жените, които умряха, къщата беше загубила пари. Сега всяка сутрин той ми мереше пулса, поглеждаше в устата ми и продължаваше нататък. Въобще не се застояваше дълго в стаите, след като въздухът започна да става толкова задушен и мръсен. Ние, разбира се, прекарвахме по-голямата част от времето си вътре и аз даже свикнах с това.

Един господ знае с какво още щях да свикна. Един господ знае колко дълго щяха да ме държат в тази къща – може би години. Може би толкова дълго, колкото мис Уилсън, понеже тя, кой знае? , може и да е била нормална като мен, когато брат ѝ я е довел тук. Можех да бъда там и днес. Все още се сещам за тази възможност и ме побиват тръпки. Можеше никога да не изляза; в такъв случай къде щяха да са сега мисис Съксби и мистър Ибс, Господина и Мод?

Сещам се и за това. После обаче аз наистина излязох на свобода. Благодарение на съдбата. Съдбата е сляпа и пътищата ѝ са неведоми. Съдбата е изпратила Елена от Троя при гърците, нали?, и принца при Спящата красавица. Съдбата ме задържа в къщата на доктор Кристи почти през цялото лято; а сега чуйте кого ми изпрати тя.

Смятам, че беше пет-шест седмици, след като ме бяха потопили, по някое време през юли. Помислете си колко глупава бях станала. Все още беше горещо и всички бяхме започнали да спим по цял ден. Спяхме сутрин, докато чакахме да удари камбаната за обед. Следобед навсякъде в приемната можеха да се видят жени, които дремеха и клатеха глави, а лигите им течаха в яките. Нямаше нищо друго за вършене. Нямаше за какво да се будува. А спането караше времето да минава по-бързо. Аз спях не по-малко от всички останали. Спях толкова много, че когато една сутрин сестра Спилър влезе в стаята и каза, че трябва да отида с нея, защото имам посетител, се наложи да ме събудят и да ми повторят думите ѝ, а след като го направиха, аз не разбрах какво имаха предвид.

– Посетител ли? – попитах.

Сестра Спилър скръсти ръце.

– Не го искаш, така ли? Да го отпратя ли? – Погледна към сестра Бейкън, която продължаваше да си разтрива кокалчетата и да потрепва. – Много ли те боли? – попита.

– Сякаш ме жилят скорпиони, сестра Спилър.

Сестра Спилър изцъка. Повторих:

– Посетител ли? За мен?

Тя се прозина.

– Във всеки случай за мисис Ривърс. Днес ти мисис Ривърс ли си или не?

Не знаех. Изправих се обаче на треперещите си крака и усетих как кръвта се изля от сърцето ми, понеже ако посетителят беше мъж, можех да си помисля едно-единствено нещо, без значение дали бях Мод или Сю, или която и да било друга, че посетителят сигурно е Господина. Светът ми толкова се беше свил, че единственото, което знаех, беше, че бяха постъпили несправедливо с мен и че той беше виновен за това. Погледнах към мис Уилсън. Имах план, за който ѝ бях разказала преди три месеца – ако Господина дойдеше, щях да го убия. Тогава говорех сериозно. Сега мисълта, че ще видя лицето му, беше толкова неочаквана, че ми прилоша.

Сестра Спилър забеляза колебанието ми.

– Тръгвай – каза, – ако ще идваш! Не се тревожи за косата си. – Бях си сложила ръката върху главата. – Сигурна съм, че колкото по-луда му се сториш, толкова по-добре. Спестява разочарованието, нали? – Хвърли поглед към сестра Бейкън. А после: – Тръгвай! – повтори, а аз се разтреперих и се запрепъвах след нея в коридора и надолу по стълбите.

Беше сряда – щастлива случайност, макар и тогава да не го знаех, защото в сряда доктор Кристи и доктор Грейвс заминаваха с каретата, за да докарат още луди жени, и къщата беше тиха. Няколко сестри и двама мъже стояха във вестибюла и поемаха чистия въздух през отворената врата; единият от мъжете държеше цигара и щом видя сестра Спилър, я скри. Те обаче не ме погледнаха, аз също почти не ги погледнах. Мислех си какво ще стане и с всяка изминала секунда се чувствах все по-зле и все по-особено.

– Влез тук – каза сестра Спилър и изви рязко глава към вратата на приемната. После ме хвана за ръката и ме дръпна към себе си. – И не забравяй: без номера. В тапицираната стая е приятно и хладно в ден като днешния. От известно време не е използвана. Моята дума тежи като думата на мъж, докато лекарите ги няма. Чуваш ли ме? – Раздруса ме. После ме бутна в стаята. – Ето я – каза с променен глас на човека, който беше вътре.

Очаквах Господина. Не беше той. Беше едно русокосо синеоко момче, облечено с дебело синьо двуредно палто, и в мига, в който го видях, ме връхлетя смесено чувство на облекчение и разочарование, което беше толкова силно, че едва не се свлякох на пода, защото си помислих, че не го познавам, и предположих, че е станала грешка и то е дошло за някоя друга жена. После го видях, че оглежда смутено чертите ми; накрая лицето и името му като че ли изплуваха бавно на повърхността на мозъка ми сред мъглявина или мътна вода, накрая го познах, макар че не носеше униформата си на прислужник. Беше Чарлс, момчето, което точеше ножовете в Брайър. Той ме огледа, както вече казах, а после наклони глава и надзърна зад мен и зад сестра Спилър, сякаш си мислеше, че Мод идва след нас. Отново ме погледна и очите му се ококориха.

И точно това ме спаси. През цялото време, откакто бях напуснала къщата на мисис Крийм, неговите очи бяха първите, които погледнаха към мен и видяха не Мод, а Сю. Те ми върнаха миналото. Те ми дадоха бъдещето, тъй като през онази секунда, в която стоях на вратата, срещайки очите му, които се извърнаха от мен и после смутено се върнаха обратно, собственото ми объркване започна да ме напуска и аз си съставих план. Оформих го изцяло, завърших всяка част от него.

Планът беше безразсъден.

– Чарлс! – извиках. Бях отвикнала да говоря и думите излязоха от устата ми като крякане. – Чарлс, ти не ме позна. Мисля... мисля, че сигурно много съм се променила. Ах, колко мило от твоя страна да дойдеш на посещение на бившата си господарка!

Приближих се към него, хванах го за ръката, без да свалям очи от неговите, а после го дръпнах към себе си и му прошепнах в ухото, готова да се разплача:

– Кажи, че съм Мод, иначе с мен е свършено! Ще ти дам всичко, което поискаш! Кажи, че съм Мод! О, моля те, кажи, че съм Мод!

Продължавах да държа ръката му и я извих. Той отстъпи назад. Беше си свалил каскета, който беше оставил червена следа върху челото му. Сега цялото му лице стана червено. Отвори уста.

– Мис, аз...

Мис... Той, разбира се, ме наричаше така в Брайър. И слава богу! Сестра Спилър го чу и каза с известно злорадо задоволство: – Е, не е ли удивително колко бързо главата на една жена се избистря, когато вижда скъпото лице на някой от семейството? Нима доктор Кристи няма да се зарадва?

Обърнах се и улових погледа ѝ. Тя гледаше кисело. Каза:

– Прав ли ще държиш този младеж? Който е дошъл толкова отдалече? Хайде, седни. Ако бях на твое място обаче, млади господине, не бих се приближила много. Никой не може да каже кога ще превъртят и ще започнат да си забиват ноктите, даже тези, които са кротки. Така е по-добре. А сега аз ще стоя тук, до вратата, и ако тя започне да буйства, ще ме извикаш, нали?

Бяхме седнали на два твърди стола до прозореца. Чарлс все още беше смутен и запримигва уплашено. Сестра Спилър застана до отворената врата. Там беше по-хладно. Скръсти ръце и продължи да ни наблюдава, но от време на време се обръщаше към вестибюла, за да кимне и да измърмори по нещо на сестрите.

Все още държах ръката на Чарлс с две ръце. Не можех да я пусна. Наведох се към него, треперейки, и започнах да шепна. Казах:

– Чарлс, аз... Чарлс, през целия си живот не съм се радвала толкова да видя някого! Ти трябва... трябва да ми помогнеш. – Той преглътна и отвърна със същия тих глас:

– Ти си мис Смит, нали?

– Тихо! Тихо! Да, аз съм. Ох, аз съм! – Очите ми се навлажниха. – Но ти не трябва да го казваш тук. Трябва да кажеш хвърлих поглед към сестра Спилър и продължих още по-тихо:

– Трябва да кажеш, че съм Мод Лили. Не ме питай защо.

За какво си мислех? Всъщност си мислех за жената, която говореше като змия, и за двете жени, които умряха. Мислех си какво беше казал доктор Кристи за болестта ми, която се беше развила в друга посока, но според него със сигурност щях да се върна към предишното си състояние. Мислех си, че ако той чуеше от Чарлс, че съм Сю, а не Мод, можеше да започне да ме държи по-изкъсо – да ме върже, да ме изпрати в тапицираната стая, да ме потопи, да потопи и Чарлс. С други думи, ужасът беше замъглил ума ми. Пък и имах онзи план. Той се избистряше все повече във всеки следващ миг.

– Не ме питай защо – повторих. – Ох, какъв номер ми изиграха! Изкараха ме луда, Чарлс.

Той се огледа.

– Това къща за луди ли е? – попита. – Предположих, че е голям хотел. Предположих, че ще намеря мис Лили тук. И... мистър Ривърс.

– Мисис Ривърс – отвърнах. – Ох! Ох! Онзи дявол! Той ме изигра, Чарлс, и замина за Лондон с парите, които трябваше да бъдат мои. Той и Мод Лили! Ох! Бива си ги като двойка, няма що! Оставиха ме тук, за да умра!

Бях повишила глас, но не можех да се спра: сякаш някой друг, който наистина беше луд, говореше с моята уста. Стиснах пръстите на Чарлс, за да мога да се въздържа да не повиша още повече глас. Стиснах ги така, че едва не ги изкълчих. И погледнах уплашено към сестра Спилър. Тя беше извърнала глава. Стоеше с гръб към касата на вратата и се смееше със сестрите и мъжете. Погледнах отново към Чарлс с намерението да продължа да му говоря. Лицето му обаче беше променено, което ме накара да спра. Яркочервените му бузи бяха станали бели. Попита ме, шепнейки:

– Мистър Ривърс е отишъл в Лондон, така ли?

– В Лондон – отвърнах – или бог знае къде. Не бих се учудила, ако е отишъл в ада!

Той преглътна. Потрепери. После изтръгна пръстите си от моите и си покри лицето с ръце.

– Ох! Ох! – каза с треперещ глас, така както бях направила аз. – Ох, значи с мен е свършено!

И за мое най-голямо учудване се разплака.

А после разказът му се изля заедно със сълзите му. Както се бях досетила преди месеци, животът, който той прекарваше в точене на ножове в Брайър, се беше обезсмислил след заминаването на Господина. Чарлс го почувствал толкова остро, че започнал да става апатичен. Това състояние продължило прекалено дълго и най-накрая мистър Уей, икономът, го набил.

– Закани се, че ще ми съдере кожата – каза Чарлс, – и го направи. Господи, как се разпищях! Боят обаче не беше нищо

– Сто пъти да ме беше набил, защото боят не можеше да се сравнява с болката, мис, на разочарованото ми сърце.

Каза го по начин, който ме накара да си помисля, че се е подготвил предварително, а после се скова, сякаш предположи, че ще замахна или ще се изсмея, и беше готов да понесе всякакви удари. Аз обаче заявих с горчивина:

– Вярвам ти. Мистър Ривърс кара сърцата да се чувстват така.

Мислех си за сърцето на Мод. Чарлс като че ли не забеляза.

– Наистина! – отвърна. – Какъв джентълмен! Ох, нали е джентълмен?

Лицето му светна. Избърса си носа. После пак се разплака. Сестра Спилър хвърли поглед към нас и сви презрително устни. Но не направи нищо друго. Вероятно хората плачеха много, когато идваха да се виждат с роднините си в къщата на доктор Кристи.

След като тя погледна към вестибюла, аз се обърнах към Чарлс. Видях го колко е нещастен и се поуспокоих. Оставих го да трепери още малко, а междувременно го огледах внимателно. Видях онова, на което в първия момент не бях обърнала внимание: вратът му беше мръсен, косата му беше странна

– На места светла и пухкава като перушина, на места тъмна и твърда, понеже я беше намокрил, за да не стърчи. В ръкава на палтото му се беше забила клонка. Панталоните му бяха прашни.

Избърса си очите, видя, че го гледам, и целият се изчерви. Изрекох тихо:

– Бъди добро момче и ми кажи истината. Избягал си от Брайър, нали?

Той прехапа устна, а после кимна. Попитах го:

– И го направи заради мистър Ривърс, така ли? – Той отново кимна. После се разтрепери, поемайки си дъх.

– Мистър Ривърс все казваше, мис, че ще ме наеме на работа, стига да има пари за прилична заплата. Мислех си, че по-скоро бих работил за него без пари, отколкото да остана в Брайър. А сега как ще го намеря в Лондон? После започна онази дандания заради заминаването на мис Лили. Оттогава всичко се обърка в къщата. Предположихме, че е избягала с него, но никой не беше съвсем сигурен. Разправят, че постъпката ѝ била скандална. Половината от момичетата напуснаха. Мисис Кейкбред започна работа в кухнята на един друг човек! Сега готви Маргарет. Мистър Лили не е с всичкия си. Наложи се мистър Уей да го храни с лъжица!

– Мисис Кейкбред – изрекох намръщено. – Мистър Уей.

– Имената бяха като множество светлини: с проблясването на всяка от тях някоя част от мозъка ми се проясняваше. – Маргарет. Мистър Лили. – А после: – С лъжица! И всичко... И всичко това е заради бягството на Мод с мистър Ривърс, така ли?

– Не знам, мис. – Той поклати глава. – Разправят, че му била нужна една седмица, за да го усети. Защото отначало беше спокоен, но после откри, че някой е напакостил на книгите му или нещо такова. И припадна на пода в библиотеката ви. Сега не може да държи писалката или каквото и да било друго и забравя какво е искал да каже. Мистър Уей ме караше да го бутам, докато седи на един огромен инвалиден стол, но аз не можех да измина и десет ярда, не можех да направя почти нищо! , без да се разплача. Накрая ме изпратиха при леля ми да гледам нейните прасета с черните зурли. Разправят... – той отново си избърса носа, – разправят, че ако наблюдаваш прасета, ще ти мине меланхолията. На мен обаче така и не ми мина...

Бях престанала да го слушам. В главата ми беше проблеснала светлина, която беше по-ярка от останалите. Хванах го отново за ръката.

– Прасета с черни зурли ли? – попитах, присвивайки очи. Той кимна.

Леля му беше мисис Крийм.

Предполагам, че на село всички са роднини. Никога не го бях питала каква е фамилията му. Беше спал в същата стая, в която бях спала аз, на същия сламеник, който беше пълен с дървеници. Когато леля му споменала за господина и за дамата, които били дошли, за да се оженят тайно, той веднага се досетил кои са те и не можел да повярва на късмета си, но не казал нищо. Разбрал, че двамата са заминали с една карета, а от братовчед си – най-големия син на мисис Крийм, който бил говорил с кочияша, научил как се казва и къде се намира къщата на доктор Кристи.

– Мислех, че е голям хотел – повтори той, като погледна уплашено наоколо – към телените мрежи на лампите, към голите сиви стени, към решетките на прозорците. Беше избягал от дома на мисис Крийм преди три нощи и оттогава беше спал в канавки и живи плетове. – Беше прекалено късно – продължи – да се връщам, когато дойдох тук. Попитах на входа за мистър Ривърс. Погледнаха в някаква книга и ми казаха, че навярно съм имал предвид съпругата му. После си спомних колко мила беше мис Мод и реших, че ако някой въобще е в състояние да убеди мистър Ривърс да ме вземе при себе си, то това е тя. А сега!

Устната му затрепери. Всъщност мистър Уей беше прав: Чарлс беше прекалено голямо момче, за да е толкова ревлив, и по всяко друго време на всяко друго нормално място аз самата щях да го ударя. В онзи момент обаче се взрях в сълзите му и в моите наранени и отчаяни очи те изглеждаха като безброй шперцове и ключове.

– Чарлс – казах, като се наведох по-близо до него и се опитах да изглеждам спокойна, – ти вече не можеш да се върнеш в Брайър.

– Не мога, мис – отвърна той. – Ох, не мога! Мистър Уей ще ме одере жив!

– Опасявам се, че и леля ти не те иска.

Той поклати глава.

– Тя ще ми каже, че съм глупак, задето съм избягал.

– Опитваш се да намериш мистър Ривърс.

Той прехапа устна. Не спираше да плаче.

– Тогава слушай – казах, като не говорех, а по-скоро шепнех, издишвах думите от страх мисис Спилър да не ги чуе. – Слушай. Аз мога да те заведа при него. Знам къде е. Знам самата къща! Мога да те заведа при него. Но първо трябва да ми помогнеш да изляза оттук.

Макар и да не беше истина, че знаех къде е Господина, не беше и лъжа, защото бях абсолютно сигурна, че след като се добера до Лондон и получа помощ от мисис Съксби, ще успея да го намеря. Точно тогава обаче на всяка цена трябваше да излъжа. Смея да кажа, че вие щяхте да постъпите по същия начин. Чарлс се ококори и си избърса лицето с основата на дланта си.

– Да ти помогна да излезеш оттук? Как? – попита. – Защо да не можеш да го направиш, когато пожелаеш?

Преглътнах.

– Смятат ме за луда, Чарлс. Подписано е разпореждане за (настаняването ми тук, няма значение от кого, заради което не мога да си тръгна. Такъв е законът. Виждаш ли тази сестра?

Виждаш ли ръката ѝ? Тук има двайсет сестри с подобни ръце и те знаят как да ги използват. А сега ме погледни в лицето. Луда ли съм?

Той вдигна очи и примигна.

– Ами...

– Естествено, че не съм. Тук обаче има някои луди жени, които са толкова хитри, че се преструват на нормални, и лекарите и сестрите не могат да направят разлика между мен и тях.

Той отново се огледа. А после погледна мен – точно както преди малко го бях погледнала аз, сякаш ме виждаше за първи път. Погледна към косата, към роклята, към обувките ми. Прибрах си краката под полата.

– Аз... Не съм сигурен – отвърна той.

– Не си сигурен ли? Не си сигурен за какво? Дали искаш да се върнеш при леля си и да живееш с прасетата? Или дали искаш да отидеш да работиш при мистър Ривърс, в Лондон... обърни внимание, в Лондон! Забрави ли за слоновете, които момчетата могат да яздят за един шилинг? Май че никак не ти е лесно да избереш.

Той сведе очи. Погледнах към мисис Спилър. Тя беше надзърнала в стаята, прозявайки се, и беше извадила часовник.

– Прасета? – изрекох бързо. – Или слонове? Кое от двете? Кое, за бога?

Устните му помръднаха.

– Слонове – отвърна той след миг на ужасяваща тишина.

– Добро момче. Добро момче. Слава богу! А сега слушай. Колко пари имаш?

Той преглътна.

– Пет шилинга и шест пенса – отвърна.

– Добре. Ето какво трябва да направиш. Трябва да отидеш в някой град, да намериш ключарска работилница и да попиташ... – натиснах си очите с ръка. Отново ми се стори, че усещам надигащата се мътна вода, веещата се завеса. Едва не изпищях от страх. После завесата се отдръпна. – ... за ключ с нарези – продължих, – за ключ с нарези, чиято отливка да бъде дълга един инч. Ще кажеш, че те е пратил господарят ти. Ако човекът не иска да ти го продаде, трябва да го откраднеш. Не ме гледай така! Когато пристигнем в Лондон, ще му изпратим един такъв ключ. След като го вземеш, трябва да го пазиш. После ще идеш в някоя железария. Ще купиш пила, виждаш ли пръстите ми? , трябва да е толкова дебела. Покажи ми колко трябва да е дебела. Добро момче, разбра ме. Пази пилата заедно с ключа. Ще ми ги донесеш следващата седмица – следващата сряда, може само в сряда! Чу ли? И ще ми ги дадеш скришом. Разбра ли? Чарлс?

Той се ококори. Отново бях започнала да подивявам. После кимна. Погледна настрани и потрепна. Сестра Спилър беше напуснала мястото си до вратата и идваше към нас.

– Времето изтече – заяви тя.

Изправихме се на крака. Аз се хванах за облегалката на стола, защото бях готова да се смъкна на пода. Взрях се силно Чарлс, сякаш исках да изгоря с поглед очите му. Бях пуснала ръката му, но отново посегнах към нея.

– Няма да забравиш какво ти казах, нали?

Той кимна уплашено и сведе очи. Опита се да си освободи ръката и пристъпи настрани. Тогава се случи нещо странно. Усетих пръстите му в дланта си и осъзнах, че не мога да ги пусна.

– Не ме оставяй! – извиках. Думите дойдоха от нищото. – Не ме оставяй, моля те!

Той подскочи.

– Хайде стига – каза сестра Спилър. – Нямаме време за това. Хайде.

Започна да дърпа вкопчените ми пръсти. Отне ѝ минута-Две, докато освободи ръката на Чарлс. Той бързо я прибра и доближи кокалчетата ѝ до устата си.

– Тъжно е, нали? – каза му сестра Спилър, която ме беше хванала подръка. Раменете ми подскачаха. – Но ти не се притеснявай. Всички правят така. Според нас е по-добре никой да не идва. По-добре е да не им се напомня за дома. Вълнуват се. – Притегли ме по-близо до себе си. Чарлс се сви. – Няма да забравиш да кажеш на близките си колко е била тъжна, когато си я видял; нали?

Той премести очи от нея към мен и кимна. Изрекох:

– Извинявай; Чарлс. – Докато говорех, зъбите ми тракаха.

– Не ми обръщай внимание. Няма нищо. Абсолютно нищо.

Виждах го обаче, че ме гледа и си мисли, че все пак съм луда; ако наистина си го мислеше, с мен беше свършено, понеже щях да остана завинаги в къщата на доктор Кристи и никога нямаше да видя мисис Съксби и да си отмъстя на Мод. Тази мисъл беше по-мъчителна от страха ми. Наложих си да се успокоя и сестра Спилър най-сетне ме пусна. Дойде една друга сестра, за да изпрати Чарлс до вратата; позволиха ми да го гледам, докато си тръгва, и, ох! , едва се сдържах да не хукна след него. Докато вървеше, той се обърна, спъна се и срещна очите ми. И отново се ужаси. Бях се опитала да се усмихна и, предполагам, усмивката ми е била страховита.

– Няма да забравиш! – извиках, а гласът ми беше висок и странен. – Няма да забравиш за слоновете!

Сестрите се заливаха от смях. Една от тях ме блъсна. Бях останала без сили и тласъкът ме събори. Лежах като мъртва.

– Слонове! – повтаряха те. Стояха, смеейки се, докато най-накрая от очите им потекоха сълзи.

Тази седмица беше ужасна. Бях си възвърнала разсъдъка, къщата изглеждаше по-жестока от всякога и аз осъзнах колко дълбоко съм затънала, свиквайки с нея. Ами ако след седмица отново започнех да я приемам нормално? Ако оглупеех? Ако Чарлс се върнеше, а аз бях толкова замаяна, че да не го позная? Мисълта едва не ме уби. Правех всичко възможно да не се отнеса отново. Щипех се до посиняване по ръцете. Хапех си езика. Всяка сутрин се събуждах с ужасното чувство, че дните са отлетели, без да забележа. – Кой ден сме днес? – питах мис Уилсън и мисис Прайс. Те естествено никога не знаеха. Мис Уилсън все мислеше, че е Разпети петък. Тогава питах сестра Бейкън.

– Кой ден сме днес, сестра Бейкън?

– Ден за наказание – отвръщаше тя, като потрепваше и си разтриваше ръцете.

Освен това се страхувах, че в крайна сметка Чарлс няма да дойде, че съм му се сторила прекалено луда, че не му е достигнала смелост или че го е връхлетяла някаква беда. Мислех си за всички възможни и невъзможни неща, които биха му попречили да дойде, например че ще го хванат цигани или крадци, че ще го стъпчат бикове, че ще срещне свестни хора, които ще го убедят да се върне у дома. Една нощ заваля и аз си представих как канавката, в която спи, се пълни с вода и той се дави. После имаше светкавици и гръмотевици и аз си представих как сее подслонил под някое дърво с пила в ръка...

Цялата седмица мина по този начин. После дойде сряда. Доктор Грейвс и доктор Кристи заминаха с каретата и вече почти наближаваше пладне, когато сестра Спилър дойде до вратата на нашата стая, погледна ме и каза:

– Колко сме чаровни, а? Онзи младок пак е тук, дошъл е на посещение. Както е тръгнало, май ще има сватба... – Свали ме долу. Във вестибюла ме смушка в ребрата. – И без маймунджулъци.

Този път Чарлс изглеждаше още по-уплашен. Заехме същите места, а сестра Спилър стоеше както преди до вратата и се забавляваше със сестрите във вестибюла. Известно време мълчахме. Бузите на Чарлс бяха бели като тебешир. Попитах, шепнейки:

– Чарлз, направи ли го?

Той кимна.

– Отливката?

Той кимна отново.

– Пилата?

Последва още едно кимване. Закрих си очите с ръка.

– За отливката обаче отидоха почти всичките ми пари – отвърна той с опечален тон. – Ключарят ми каза, че някои отливки пасват на повече врати. Ти не ми каза това. Взех тази, която пасва на най-много врати.

Разтворих пръсти и срещнах погледа му.

– Колко му даде? – попитах.

– Три шилинга, мис.

– Три шилинга за една отливка, която струва шест пенса! – Закрих си очите. А после: – Няма значение – добавих. – Добро момче...

Обясних му какво трябва да направи после. Казах му да ме чака през нощта отвън до стената на парка на доктор Кристи. Казах му да намери мястото, където расте най-високото дърво, и да ме чака там, да чака, ако се наложи, цяла нощ, тъй като не можех да определя със сигурност колко време щеше да ми е нужно, за да се измъкна. Просто да ме чака и да бъде готов да побегне. Да знае, че ако не дойда, значи нещо ми е попречило, и да се върне на следващата нощ и отново да чака, и така три поредни нощи.

– Ами и ако тогава не дойдеш? – попита той с широко отворени очи.

– Ако и тогава не дойда – отвърнах, – ще направиш следното: ще отидеш в Лондон и ще потърсиш една улица, чието име е Лант стрийт, и една жена, която живее там, името ѝ е мисис Съксби, и ще ѝ кажеш къде съм. Бог ми е свидетел, Чарлс, че тази жена ме обича! Ще обикне и теб, понеже си мой приятел. Тя ще знае как да постъпи. – Извърнах глава. Очите ми се бяха навлажнили. – Разбрали? – попитах накрая.

– Заклеваш ли се?

Той отговори, че се заклева. – Дай си ръката – казах и след като я видях как трепери, не посмях да го накарам да се опита да ми подаде отливката и пилата, защото се боях да не ги изпусне. Бяха в джоба му и аз ги измъкнах, точно преди да се разделя с него – докато сестра Спилър гледаше, смеейки се, за да види как той ме целува по бузата и се изчервява. Пилата се плъзна нагоре в ръкава ми. Стисках в ръка отливката и когато се качих горе, спрях, уж за да си дръпна чорапа, и я пуснах в обувката си.

После се пъхнах в леглото. Спомних си за всички крадци, за които бях чувала, и за хвалбите им. Вече бях една от тях. Имах пила, имах отливка. Имах приятел от другата страна на оградата на лудницата. Трябваше само да разполагам с ключ достатъчно време, за да му направя копие.

И ето как постъпих.

През онази нощ, когато сестра Бейкън седна на стола и започна да си разкършва пръстите си, казах:

– Нека този път аз да ви намажа ръцете, сестра Бейкън, вместо Бети. На Бети не ѝ е приятно. От мазнината замирисвала на пържола.

Бети зяпна. – Ох! Ох! – извика.

– Господ да ни е на помощ! – възкликна сестра Бейкън.

– Сякаш не ни стига горещината. Тихо, Бети! Като пържола, така ли? При всичката ми добрина?

– Не е вярно! – изкрещя Бети. – Не е вярно!

– Да, така каза – заявих. – Като пържола, готова да влезе в тигана. Дайте на мен. Вижте колко чисти и меки са моите ръце.

Сестра Бейкън погледна не към пръстите, а към лицето ми. После присви очи.

– Млъкни, Бети! – каза. – Вдигаш такава врява, а плътта ми изгаря. Въобще не ме интересува кой го прави, но предпочитам тихо пред шумно момиче. Ето. – Бръкна с върха на палеца в джоба си, а после го извади и ми кимна: – Вземи ги.

Имаше предвид ключовете си. Поколебах се, а после пъхнах ръка и ги издърпах. Бяха топли от горещината на крака ѝ. Тя ме наблюдаваше.

– Най-малкият – каза. – Хванах го и оставих другите да се люлеят, а после се доближих до шкафа и извадих буркана с мазнината. Бети лежеше по корем и риташе, леейки сълзи върху възглавницата си. Сестра Бейкън се облегна назад и си нави маншетите. Седнах до нея и започнах да втривам мехлема в подутите ѝ ръце, както бях виждала безброй пъти, че се прави. Втривах в продължение на половин час. Сестра Бейкън потрепваше от време на време. После очите ѝ се притвориха и тя продължи да ме гледа изпод клепачите си. Гледаше ме топло и умислено и почти се усмихваше.

– Нали не е чак толкова лошо? – измърмори. – А?

Не отговорих. Мислех си не за нея, а за нощта и за работата, която ми предстоеше. Даже и да съм била зачервена, тя сигурно е решила, че е от смущение. Даже и да съм изглеждала странна и вглъбена в себе си, какво значение имаше това за нея? Там всички бяхме странни. Когато най-после се прозина и си издърпа ръцете, а после се протегна, сърцето ми издумка, но тя не го забеляза. Отдалечих се от нея, за да прибера мехлема в шкафа. Сърцето ми отново издумка. Имах само секунда да направя каквото трябва. Халката с ключовете висеше от ключалката, а този, който ми беше нужен – този за вратите, беше най-отдолу. Нямах намерение да го открадна, защото тя щеше да забележи. На Лант стрийт обаче непрекъснато идваха хора с калъпи сапун, маджун и восък... Повдигнах ключа и бързо, но много внимателно го вкарах в буркана.

Нарезът се отпечата идеално върху мазнината. Погледнах го веднъж, а после завинтих капака и сложих буркана обратно на лавицата. Затворих вратата на шкафа и се престорих, че я заключвам. Избърсах ключа в ръкава си. Занесох връзката на сестра Бейкън, а тя отвори джоба си и бръкна в него с върха на палеца си, точно както преди.

– Дай ги тук – каза, когато понечих да прибера ключовете в джоба ѝ, – пусни ги на дъното. Точно така.

Избягвах очите ѝ. Отидох до леглото си, а тя се прозина и задряма на стола, както правеше винаги, докато чакаше сестра Спилър да донесе сиропите. Бях свикнала да пия своя заедно с другите жени, но тази нощ го излях върху дюшека и върнах обратно празната чаша. После наблюдавах, унесена в нещо като треска, за да видя какво ще направи сестра Бейкън. Ако беше отишла до шкафа, например, за да вземе вестник, питка или плетиво, или каквато ѝ да била дреболия, ако беше отишла до шкафа и го беше намерила отворен, а после го беше заключила, проваляйки плана ми, не знам какво щях да правя. Наистина си мисля, че щях да я убия. Но във всеки случай тя не отиде до него. Просто продължи да спи на стола. Спа толкова дълго, че започнах да губя надежда, че въобще някога ще се събуди. Кашлях, вземах обувката си и я пусках на пода, влачех краката на леглото, но тя продължаваше да спи. Най-накрая я събуди някакъв сън. Стана и си облече нощницата. Бях закрила с пръсти лицето си и я гледах през дупките. Видях я как стои права и се чеше по корема през памучната нощница, как хвърли поглед към другите жени, а после към мен, сякаш в главата ѝ се въртеше някаква мисъл...

Но после се отказа от нея. Може би заради горещината. Прозина се отново, сложи верижката с ключовете на врата си, легна и захърка.

Броях, докато хъркаше. Когато стигнах до двайсет, станах, промъкнах се като призрак до шкафа и извадих буркана.

После направих копието. Не мога да кажа колко време ми отне. Знам само, че ми отне часове – макар че пилата беше фина и макар че бях струпала на купчина чаршафите и одеялата върху ръцете си, за да заглушават шума, ми се струваше, че стърженето върху желязото се чува силно, и се осмелявах да режа само в такт с хъркането на сестра Бейкън. Освен това не напредвах особено бързо, понеже непрекъснато сравнявах отливката с отпечатъка, за да се уверя, че нарезите съвпадат, а и пръстите ме боляха и трябваше да спирам, за да ги разкърша, или се навлажняваха и отливката се плъзгаше и се въртеше в ръцете ми. Беше отвратителна работа, а на всичко отгоре я вършех в отчаяние. Имах чувството, че нощта изтича като пясък; сестра Бейкън притихваше и аз спирах, оглеждах се и отново се съвземах, връщах се към леглата, към спящите жени, а стаята изглеждаше толкова тиха, че се боях, че времето е замряло и аз ще остана в него завинаги. През тази нощ никой не извика, никой не сънува лоши сънища, не се чуха никакви камбани; всички бяха потънали в дълбок сън. Бях единственото будно човешко същество в къщата, бих могла спокойно да бъда и единственото будно човешко същество в целия свят; знаех обаче, че Чарли също е буден и ме чака от другата страна на стената на парка на къщата на доктор Кристи и че освен него чака и мисис Съксби и може би въздиша в леглото или се разхожда, чупи ръце и ме вика. Навярно тази мисъл ми е давала кураж и е карала пилата да се движи както трябва.

Защото най-сетне дойде моментът, в който приближих отливката до буркана и видях, че всички нарези съвпадат. Ключът беше готов. Държах го в унес. Пръстите ми бяха изцапани от желязото и ожулени от пилата и почти вдървени от стискането. Не се осмелих обаче да се бавя, за да ги превържа. Станах от леглото много внимателно, навлякох карираната рокля и взех гумените боти. Взех и гребена на сестра Бейкън. Само него, нищо друго. Докато го вдигах от масата ѝ, главата ѝ помръдна. Затаих дъх, но тя не се събуди. Стоях съвсем неподвижно и гледах лицето ѝ. И изведнъж се изпълних с вина. Мислех си: "Колко ще бъде разочарована, когато разбере как съм я измамила!". Мислех си колко беше доволна, когато ѝ казах, че ще ѝ намажа ръцете.

Странно е какви неща може да си мисли човек в подобни моменти. Наблюдавах я още малко, а после отидох до вратата. Бавно, много бавно пъхнах ключа в ключалката. Бавно, много бавно го завъртях.

– Моля те, Господи – шепнех, докато той се движеше. – Кълна ти се, Господи, че ще бъда добра, че ще бъда честна до края на дните си, кълна ти се. – Ключът заяде. – Майната ти! Майната ти! – Нарезите му не пасваха на ключалката – не ги бях направила както трябва и той не искаше да се завърти нито напред, нито назад. – Майната ти! Гадина такава! Ох! – Стиснах го по-здраво и отново пробвах, но пак не се получи и аз се отказах. Стигнах тихо до леглото си, взех буркана с мехлема на сестра Бейкън, промъкнах се обратно до вратата, сложих мазнина върху ключалката и духнах, за да я вкарам в отвора. После, прималяла от страх, отново стиснах ключа и този път... този път той превъртя.

Имаше още три врати, през които трябваше да мина. Същото се случи с всяка една от тях – ключът заяждаше и трябваше да бъде смазан и аз потрепервах всеки път, когато чуех стърженето на желязото в ключалката, и продължавах да действам още по-бързо. Никой обаче не се събуди. В коридорите беше горещо и тихо, по стълбите и във вестибюла не се чуваше никакъв шум. На входната врата имаше резе и не ми беше нужен ключ. Оставих вратата отворена след себе си. Беше също толкова лесно, колкото навремето, когато двете с Мод напуснахме Брайър, като се изключи това, че на чакълената пътека пред къщата се изплаших здравата, защото докато я пресичах, долових стъпки, а после глас. Гласът извика тихо:

– Хей! – Чух го и едва не умрях. Помислих, че вика мен. После долетя женски смях и аз различих някакви фигури: двама мъже, мисля, че единият беше мистър Бейтс, и една жена, сестра Флу, с кривогледите очи. – Ще си получиш своя... – каза единият от мъжете и това беше всичко, което чух. Тримата влязоха в храстите отстрани на къщата. Сестра Флу отново се изсмя. После смехът ѝ беше задушен и настъпи тишина.

Не изчаках да видя какво щеше да последва от тази тишина. Затичах се, отначало леко, по чакъла, а после силно, по поляната. Не погледнах назад към къщата. Не мислех за жените, които още бяха в нея. Иска ми се да можех да кажа, че съм отишла до малката градина и съм хвърлила ключа там, за да го намери някоя от тях. Аз обаче не го направих. Не спасих никоя друга, освен себе си. Бях изплашена прекалено много. Открих най-високото дърво: беше ми нужен още половин час, за да се изкатеря по чворовете върху стъблото, да падна, да опитам отново, да падна втори, трети, четвърти път, да стигна най-после до най-ниския клон, да се изкача оттам до клона над него, да се придвижа по един скърцащ клон, докато се добера до стената... Един господ знае как го направих. Мога само да кажа, че успях.

– Чарлс! Чарлс! – извиках, след като се озовах върху тухлите. Не последва отговор. Аз обаче не изчаках. Скочих. Тупнах на земята и чух скимтене. Беше той. Беше ме чакал толкова дълго, че най-накрая беше заспал, а аз едва не го ударих.

Изскимтяването разлая едно от кучетата в къщата. То разлая друго. Чарлс си затисна устата с ръка.

– Хайде! – казах.

Хванах го за ръката. Обърнахме се с гръб към стената и хукнахме.

Тичахме през треволяците и живите плетове. Все още беше тъмно, пътеките не се виждаха, а в началото бях прекалено изплашена, за да спирам и да ги търся. От време на време Чарлс се спъваше или забавяше крачка, за да сложи ръка на гърдите си и да си поеме въздух; тогава накланях глава и се ослушвах, но не чувах нищо друго, освен птиците, ветровете и мишките. След малко небето се проясни и ние успяхме да различим бледата ивица на някакъв път. – Накъде? – попита Чарлс. Не знаех. От месеци не ми се беше случвало да застана на някаква пътека и да избера в каква посока да се отправя. Огледах се и изведнъж земята и изсветляващото небе ми се сториха огромни и страховити. После видях, че Чарлс ме гледа и чака. Сетих се за Лондон. – Насам – отвърнах и тръгнах, а страхът ми изчезна.

После по целия път беше така: винаги когато стигнехме до някое място, където се пресичаха две или три шосета, аз спирах за минута, мислех си упорито за Лондон и също като Дик Уитингтън[38] се ориентирах накъде трябва да вървим. Когато небето стана още по-светло, започнахме да чуваме коне и колела. Нямахме нищо против да се повозим, но аз всеки път се страхувах, че каруцата или каретата може да са изпратени от лудницата да търсят нас. Чак когато видяхме някакъв възрастен фермер да излиза с магарешка каручка от една порта, решихме, че той със сигурност не е човек на доктор Кристи; застанахме на пътя му, фермерът дръпна юздите на магарето, а ние се качихме и пътувахме с него в продължение на един час. Бях разресала плитките и конците от косата си и тя беше заприличала на рогозка от кокосови влакна; нямах шапка, ето защо си вързах на главата носната кърпа на Чарлс. Казах, че сме брат и сестра и че се връщаме в Лондон, след като сме гостували на леля си.

– В Лондон, а? – отвърна фермерът. – Разправят, че можело човек да живее там четирийсет години и да не се запознае със съседа си. Вярно ли е?

Човекът ни свали край пътя в околностите на някакъв град и ни показа в коя посока трябва да продължим. Предположих, че сме изминали девет-десет мили. Оставаха ни още четирийсет. Все още беше ранна утрин. Намерихме една фурна и си купихме хляб; продавачката огледа толкова подозрително косата, роклята и гумените ми боти, че ми се прииска да се бяхме отказали от хляба и да бяхме продължили гладни. Седнахме в двора на някаква църква, на земята, до два наклонени камъка. Камбаната удари и ние подскочихме.

– Седем часът – казах. Изведнъж се натъжих. Погледнах гребена на сестра Бейкън. – В момента жените се събуждат и виждат, че леглото ми е празно, ако вече не са го направили.

– А мистър Уей лъска обувки – добави Чарлс. Устната му заподскача.

– Мисли си за ботушите на мистър Ривърс – отвърнах бързо. – Обзалагам се, че се нуждаят от лъскане. Лондон е безмилостен към мъжките обувки.

– Така ли?

Това го накара да се почувства по-добре. Изядохме хляба, изправихме се на крака и се изчистихме от тревата. Покрай нас мина човек с лопата. Изгледа ни по същия начин, по който ни беше изгледала жената във фурната.

– Вземат ни за скитници – каза Чарлс, докато го наблюдавахме как се отдалечава.

Аз обаче си представих как пристигат мъже от лудницата и разпитват за момиче с карирана рокля и гумени боти. – Да тръгваме – отвърнах и ние отново се отклонихме от пътя и поехме по някаква пътека, която минаваше през нивите. Вървяхме възможно най-близо до живите плетове, макар че тревата там беше по-висока и правеше придвижването ни по-трудно и по-бавно.

Слънцето затопли въздуха. Появиха се пеперуди и пчели. От време на време спирах, свалях носната кърпа от главата си и си бършех лицето. Никога през живота си не бях вървяла толкова дълго и не бях стигала толкова далече, а през последните три месеца само бях обикаляла из малката градина на лудницата. От ходенето ми излязоха мехури по петите, големи колкото шилинги. Мислех си: "Никога няма да стигнем до Лондон!".

Но всеки път, когато си го помислех, се сещах за мисис Съксби и си представях изражението на лицето ѝ при появяването ми на вратата на Лант стрийт. После се сещах за Мод, където и да беше тя, и си представях нейното лице.

Нейното лице обаче беше неясно, което ме притесняваше. Попитах:

– Чарлс, какъв цвят са очите на мис Лили? Кафяви или сини?

Той ме погледна странно.

– Мисля, че са кафяви, мис.

– Сигурен ли си?

– Така мисля, мис.

– И аз мисля така.

Но не бях сигурна. Забързах крачка. Чарлс тичаше задъхан до мен.

Към обед стигнахме до няколко малки къщи от едната страна на пътеката, която водеше към някакво село. Накарах Чарлс да спре, – застанахме до един жив плет и аз погледнах към вратите и прозорците. От един прозорец момиче изтърсваше дрехи; след минута обаче то се прибра и прозорецът се затвори. Покрай друг прозорец мина жена с кофа и се върна обратно, без да погледне навън. Прозорците на следващите къщи бяха затворени и тъмни, но аз предположих, че зад тях има нещо, което си заслужава да бъде откраднато. Мислех си да отида до някоя врата, да почукам и ако никой не ми отвори, да пробвам бравата. Но докато стоях и събирах кураж, от последната къща долетяха гласове: двамата с Чарлс вдигнахме очи и видяхме една жена и две деца, които бяха застанали до портата на градината.

Жената си връзваше бонето и целуваше децата си за довиждане.

– Джанет – каза тя на по-голямото дете, – не забравяй да наглеждаш братчето си. Когато се върна, ще ви дам да изядете по едно яйце. Можеш да подгънеш кърпичката си, ако искаш, само внимавай с иглата.

– Добре, мамо – отвърна момиченцето. Вдигна лицето си за целувка, а после залюля портата. Майка му бързо се отдалечи от къщата; мина покрай мен и Чарлс, без да знае, че сме там, тъй като все още се криехме зад плета.

Наблюдавах я, докато се отдалечаваше. Преместих погледа си от нея към момиченцето, което водеше братчето си по пътеката към отворената врата на къщата. После погледнах към Чарлс. Казах:

– Чарлс, най-после съдбата е на наша страна. Дай ми шест пенса, моля те. – Той започна да рови в джоба си. – Не тази монета. Нямаш ли по-лъскава?

Взех най-лъскавата и я излъсках допълнително с ръкава на роклята си.

– Какво възнамеряваш да направиш, мис? – попита той.

– Нищо. Стой тук. Ако се появи някой, ми подсвирни.

Изправих се и пригладих полата си, а после излязох иззад плета и се забързах към портата на къщата, все едно че бях вървяла по пътеката. Момиченцето обърна глава и ме видя.

– Всичко наред ли е? – попитах. – Ти сигурно си Джанет. Току-що срещнах майка ти. Виж какво ми даде тя. Шест пенса. Красиви са, нали? Майка ти ми каза: "Дай тези шест пенса на моето малко момиченце Джанет и я накарай да изтича до магазина за брашно". Каза, че е забравила да купи. Знаеш какво е брашно, нали? Добро момиче. И знаеш ли какво каза още майка ти? Каза: "Моята Джанет е много добро момиченце, нека да си купи бонбони, ще ѝ остане половин пени". Ти обичаш бонбони, нали? И аз обичам бонбони. Сладки са, а? Но от тях се развалят зъбите. Няма значение. Пък и на теб още не са ти поникнали всичките зъби. Ах! Погледни само как блестят! Като наниз от перли! По-добре отскочи до магазина, преди да се е напълнил с хора. Аз ще стоя тук и ще пазя къщата, нали може? Ама че са лъскави тези шест пенса! А, ето го и братчето ти. Не искаш ли да го вземеш със себе си? Добро момиче...

Това беше мръсен номер и на мен ми беше ужасно неприятно, че прибягнах до него, но какво да се прави? На мен самата ми бяха изиграли мръсен номер. През цялото време, докато говорех, се озъртах, хвърлях по един бърз поглед към прозорците на останалите къщи и към пътеката, но никъде не се виждаше жива душа. Момиченцето прибра монетата в джоба на престилката си, вдигна на ръце братчето си и се отдалечи, залитайки, а аз се втурнах в къщата. Тя беше много бедна, но в един куфар на горния етаж намерих чифт черни обувки, които ми бяха горе-долу по мярка, и басмена рокля, загъната в хартия. Помислих си, че е възможно жената да е била с тази рокля на сватбата си, и, кълна се в Господ! , бях готова да я оставя, но накрая я взех. Взех и една черна сламена шапка, един шал, чифт вълнени чорапи и някакъв сладкиш, а също и нож от килера.

После се върнах тичешком до плета, зад който се криеше Чарлс.

– Обърни се – казах и започнах да се преобличам. – Обърни се! Не гледай толкова стреснато, женчо такъв. А тя да върви по дяволите! Да върви по дяволите!

Имах предвид Мод. Мислех си за момиченцето, за Джанет, което се връща в къщата с брашното и с пакетче бонбони. Мислех си за майка му, която се прибира у дома за следобедния чай и открива, че сватбената ѝ рокля липсва.

– Да върви по дяволите!

Извадих ръкавицата на Мод и започнах да я дърпам, докато накрая шевовете се разпраха. После я хвърлих на земята и скочих върху нея. Чарлс ме наблюдаваше, а върху лицето му беше изписан ужас.

– Не ме гледай, бебе такова! – изкрещях. – Ох! Ох!

После обаче се уплаших да не се появи някой. Вдигнах ръкавицата от земята, пъхнах я обратно в пазвата си и завързах връзките на шапката. Изхвърлих роклята и гумените боти от лудницата в една канавка. Мехурите върху краката ми се бяха спукали и плачеха като очи. Чорапите обаче бяха дебели, а черните обувки бяха износени и меки. Роклята беше с шарки на рози, а по ръба на шапката имаше маргарити. Представих си как изглеждам – като картина, мислех си, на доячка, закачена на стената в някоя мандра.

Но според мен видът ми беше напълно подходящ за мястото, на което се намирах. Излязохме от нивите и от сенчестите пътеки и се върнахме на пътя; след известно време пак срещнахме един възрастен фермер, който ни вози няколко мили, преди отново да тръгнем пеша.

Продължавахме да вървим, без да спираме. Чарлс мълчеше през цялото време. Най-накрая избухна:

– Взела си обувките и роклята, без да попиташ!

– Взех и този сладкиш – отвърнах. – Бас държа обаче, че ти ще ядеш от него.

Казах му, че ще върнем дрехите на жената и ще ѝ купим съвсем пресен сладкиш, в Лондон. Чарлс ме гледаше с подозрение. Прекарахме нощта в сеното на един обор без покрив. Той лежеше с гръб към мен, а раменете му трепереха. Чудех се дали няма да избяга обратно в Брайър, докато спя; изчаках да притихне и вързах връзките на обувките му за едната от моите, за да мога да се събудя, ако се опита да го направи. Дразнеше ме, но си давах сметка, че в момента е по-добре да съм с него, защото хората на доктор Кристи щяха да търсят момиче, което е само, а не момиче, което е с брат си. Мислех си, че ако се наложеше, щях да се откача от него, след като стигнехме до Лондон.

Лондон обаче все още изглеждаше далече. Въздухът все още миришеше много силно на чисто. По някое време през нощта се събудих и видях, че оборът е пълен с крави: те стояха в кръг и ни гледаха, а една от тях се изкашля като човек. Не ми казвайте, че това е нещо естествено. Събудих Чарлс и той се уплаши не по-малко от мен. Стана и се опита да побегне, но, разбира се, падна на земята и едва не ми измъкна крака. Развързах връзките. Излязохме на заден ход от обора и хукнахме; след известно време спряхме да тичаме и продължихме с нормален ход. Видяхме слънцето да се показва зад един хълм.

– Значи там е изток – каза Чарлс. Нощта беше студена както през зимата, но хълмът беше стръмен и ние се сгряхме, докато го изкачвахме. Когато стигнахме до върха, слънцето вече беше по-високо в небето и денят беше по-светъл. Помислих си: "Зората пукна". Представих си я като яйце, което се е пропукало и се разлива. Пред нас лежаха зелените поля на Англия със своите реки, пътища, живи плетове, църкви, комини, издигащи се струйки дим. Докато навлизахме все по-навътре в тях, комините ставаха все по-високи, пътищата и реките все по-широки, струйките дим все по-дебели и накрая всичко се сля, размаза се и се превърна в чернилка, подобна на чернилката на въглените в огъня, в чернилка, прободена от блестящи точки светлина, там, където слънцето се отразяваше в стъклата и в златните върхове на куполите и кулите.

– Лондон – казах. – Ах, Лондон!

16

Беше ни нужен обаче цял един ден, за да стигнем до него. Можехме да намерим гарата и да се качим на влак, но аз реших, че трябва да запазим малкото пари, които ни бяха останали, за храна. Вървяхме известно време с едно момче, което носеше на гърба си огромна кошница, пълна с лук: то ни заведе до някакво място, където пристигаха каруци, за да товарят зеленчуци за пазарите в града. Бяхме изпуснали най-удобния момент, но въпреки всичко ни качи един човек с бавен кон, който караше шарен боб в Хамърсмит. Каза, че Чарлс му напомнял за сина му – бил със същото лице като него. Оставих ги да се возят отпред, а аз седнах отзад, при боба. Допрях буза до една щайга и вперих очи в пътя, който от време на време се издигаше и отново ни показваше Лондон, малко по-отблизо. Можех и да поспя, но страшно много ми се искаше да гледам. Наблюдавах как пътищата стават все по-оживени, как вместо живи плетове се появяват плетове от колове и стени; наблюдавах как листата се оцветяват в керемиденочервено, как тревата се превръща в пепел и пръст, а канавките – в бордюри на тротоари. Веднъж, когато каруцата се приближи до някаква къща, облепена със слой от веещи се афиши, дебел два инча, посегнах, откъснах една лента и я подържах за секунда, а после я пуснах и тя отлетя. Върху нея имаше рисунка на ръка, която държеше пистолет. По пръстите ми останаха сажди. Тогава разбрах, че съм си у дома.

От Хамърсмит продължихме пеша. Тази част на Лондон ми беше непозната, но въпреки всичко намерих пътя, така както и преди, докато бяхме на село, щом стигнехме до някое разклонение, се ориентирах в каква посока трябва да поемем. Чарлс вървеше до мен, примигваше и понякога ме хващаше за маншета на ръкава; накрая взех ръката му в своята, за да пресечем една улица, и той не си издърпа пръстите. Видях отражението ни в една голяма витрина – аз с шапка, а той с най-обикновено двуредно палто, приличахме на децата в онази проклета гора[39].

После стигнахме до Уестминстър и пред нас за първи път изцяло се откри гледката към реката. Трябваше да спра.

– Чакай, Чарлс – казах, като сложих ръка върху сърцето си и се извърнах от него. Не исках да ме види толкова развълнувана. Но след като силното чувство премина, започнах да мисля. – Засега не трябва да пресичаме реката – добавих, докато продължавахме да вървим. Мислех си на кого бихме могли да се натъкнем. Ами ако случайно попаднехме на Господина? Или ако той попаднеше на нас? Не смятах, че той самият би вдигнал ръка срещу мен, но петнадесет хиляди лири са много пари, ето защо бях сигурна, че ще наеме побойници да му свършат черната работа. До този момент не бях мислила за това. Бях мислила само как да стигна до Лондон. Започнах да се оглеждам по нов начин. Чарлс забеляза.

– Какво има, мис? – попита.

– Нищо – отвърнах. – Просто се страхувам, че все още е възможно да срещнем хора, изпратени от доктор Кристи. Хайде да свием тук.

Поведох го по една тъмна и тясна улица. После обаче се сетих, че би било най-лошо да те хванат в тъмна и тясна улица. Ето защо завих по Странд – бяхме вече наближили Чаринг крос; след малко стигнахме до края на една улица, където на няколко сергии се продаваха употребявани дрехи. Приближих се до първата и купих вълнен шал за Чарлс. За себе си купих воалетка. Мъжът, който ми я продаде, започна да се закача с мен:

– Не искаш ли да си купиш шапка? – попита. – Лицето ти е прекалено хубаво, за да го криеш.

Протегнах ръка за рестото от половин пени.

– Така е – отвърнах нетърпеливо. – Както и задникът ми.

Чарлс се сепна. Не ми пукаше. Сложих си воалетката и се почувствах по-добре. Тя изглеждаше ужасно над шапката и светлата шарена рокля, но си помислих, че бих могла да мина за момиче с белези или с някаква болест на лицето. Накарах Чарлс да си върже вълнения шал на устата и да си нахлупи каскета. Когато се оплака, че денят е горещ, казах:

– Ако ме хванат шпионите на доктор Кристи, преди да съм те завела при мистър Ривърс, тогава дали ще ти е горещо?

Той погледна напред към гъмжилото от карети и коне на Лъдгейт хил. Беше шест часът и движението беше най-натоварено.

– А кога ще ме заведеш при него? – попита. – Той много далече ли живее оттук?

– Не много далече. Трябва обаче да бъдем внимателни. А аз трябва да помисля. Хайде да намерим някое тихо място...

Стигнахме до "Сейнт Пол". Влязохме, аз седнах на една от пейките, а Чарлс се разхождаше и разглеждаше статуите. Помислих си: "Само да стигна до Лант стрийт и съм спасена!" Тревожеше ме обаче мисълта за историята, която Господина може би беше разказал в Бъроу. Ами ако е настроил всички племенници на мистър Ибс срещу мен? Ако срещнех Джон Врум, преди да съм се добрала до мисис Съксби? Той така или иначе беше настроен срещу мен, щеше да ме познае, макар че бях с воалетка. Трябваше да бъда предпазлива. Трябваше да огледам къщата и да предприема нещо, след като опипам почвата. Беше ми трудно да действам предпазливо и бавно, но се сетих за майка си, която не е била достатъчно предпазлива и ето какво ѝ се беше случило.

Побиха ме тръпки. В "Сейнт Пол" беше студено даже и през юли. Стъклата на прозорците постепенно губеха цветовете си с преминаването на следобеда в нощ. Сега в къщата на доктор Кристи вече щяха да ни будят, за да ни водят на вечеря. Щяхме да получим хляб с масло и половин пинта чай... Чарлс дойде и седна до мен. Чух го, че въздъхна. Държеше каскета си в ръце, а косата му блестеше. Устните му бяха съвсем розови. Три момчета в бели мантии обикаляха с пламъци върху месингови пръчки и палеха допълнителни лампи и свещи; погледнах към Чарлс и си помислих колко добре би изглеждал сред тях в своя собствена мантия.

После погледнах към палтото му. Беше здраво, макар и прашно.

– Колко пари имаме, Чарлс? – попитах.

Имахме пени и половина. Заведох го в една заложна къща на Уолтинг стрийт и там получихме за палтото му два шилинга.

Той се разплака, когато го оставих.

– О, как ще се срещна сега с мистър Ривърс? – каза. – Той не би приел едно момче по риза!

Обещах му да взема обратно палтото след ден-два. Купих му стриди, парче хляб с масло и чаша чай.

– Лондонски стриди – казах. – Ммм, прекрасни са, нали?

Той не ми отговори. Когато отново тръгнахме, вървеше една крачка зад мен, обгърнал раменете си с ръце и с очи, забити в земята. Очите му бяха зачервени от сълзите и от мръсотията.

Пресякохме реката при Блакфраъйрс и оттам, макар че до момента внимавах много, започнах да внимавам още повече.

Избягвахме страничните улички и се движехме по широките улици; здрачът, който представлява лъжлива светлина и винаги е подходящ за всякакви съмнителни занимания, по-подходящ даже и от тъмнината, ни помагаше да се крием. Всяка крачка, която правехме, ме приближаваше до дома. Започнах да виждам познати неща, даже познати хора, и отново почувствах вълнение в главата и в сърцето си, което, мислех си, щеше съвсем да ме обърка. После стигнахме до Гравъл лейн и Съдърк бридж роуд, завихме към западния край на Лант стрийт, спряхме и погледнахме надолу по улицата. Кръвта ми запрепуска и сърцето ми подскочи толкова силно, че едва не припаднах. Вкопчих се в тухлената стена, на която се бяхме подпрели, и отпуснах надолу глава, докато кръвта ми се поуспокои. Когато отново проговорих, гласът ми беше хрипкав. Казах:

– Виждаш ли онази черна врата с прозореца, Чарлс? Това е вратата на моята къща. Жената, която живее в нея, ми е като майка. В момента най-много от всичко искам да изтичам до тази врата, но няма да го направя. Опасно е.

– Опасно ли е? – попита той и се озърна тревожно. Вероятно тези улици, които изглеждаха толкова свидни в моите очи, че бях готова да легна и да ги целуна, са изглеждали доста обикновени в неговите.

– Опасно е – повторих, – докато хората на доктор Кристи са по петите ни.

Погледнах обаче към вратата на работилницата на мистър Ибс, а после към прозореца над нея. Това беше прозорецът на стаята, в която живеех с мисис Съксби, и изкушението да се приближа до нея беше прекалено силно. Хванах Чарлс и го бутнах пред себе си; продължихме да вървим, а после спряхме пред една стена, където между два издадени прозореца имаше сянка. Някакви деца минаха покрай нас и започнаха да се смеят на воалетката ми. Познавах майките им, бяха ни съседи, и отново се притесних да не ме видят и да ме разпознаят. Реших, че в крайна сметка съм глупачка, щом съм стигнала чак дотук по улицата, а после си помислих: "Защо просто не се втурна към вратата и не извикам мисис Съксби?" Може би щях да го направя. Не съм в състояние да кажа. Защото се бях обърнала, за да си оправя шапката, и докато се колебаех, Чарлс сложи ръка на устата си и извика:

– Ах!

Децата, които се бяха изсмели на воалетката ми, бяха побягнали надолу по улицата и после се бяха разделили, за да пуснат някого да мине между тях. Беше Господина. Носеше онази стара широкопола мека шапка, а около врата му имаше алена кърпа. Косата и бакенбардите му бяха по-дълги от всякога. Наблюдавахме го как крачи отпуснато. Мисля, че си подсвиркваше. Когато стигна до вратата на работилницата на мистър Ибс, спря. Бръкна в джоба си и извади ключ. Ритна стъпалото първо с десния, после с левия си крак, за да изтупа прахта от тях, а после пъхна ключа в бравата, огледа се разсеяно и влезе в къщата. Извърши всичко това по най-спокойния и свойски начин, който може да си представи човек.

Видях го и цялата се разтресох. Чувствата ми обаче бяха странни.

– Дяволът му неден! – изкрещях. Искаше ми се да го убия, да го застрелям, да хукна към него и да го ударя по лицето. Но след като го видях, се уплаших, уплаших се повече отколкото би трябвало, уплаших се така, сякаш все още бях при доктор Кристи и всеки момент можеха да ме вземат, да ме вържат и да ме потопят във ваната. Дъхът ми излизаше странно – на пресекулки. Не смятам, че Чарлс забеляза. Той си мислеше, че е по риза.

– Ох! – продължаваше да повтаря. – Ох! Ох! – гледаше ноктите си и мръсните петна по маншетите си.

Хванах го за ръката. Исках да избягам – обратно по пътя, по който бяхме дошли. Исках да избягам повече от всичко на света. Едва не го направих.

– Хайде – казах. – Ела бързо. – После погледнах отново към вратата на работилницата на мистър Ибс и се сетих за мисис Съксби, сетих се за Господина, застанал най-невъзмутимо до нея. – Проклет да е, задето ме накара да се страхувам от собствения си дом! – казах. – Няма да допусна да бъда прогонена! Ще останем, но ще се скрием. Хайде ела тук. – Стиснах по-силно Чарлс и започнах да го бутам, но с намерението не да се отдалеча от Лант стрийт, а да продължа по нея. В някои от къщите от тази страна на улицата се даваха стаи под наем. Стигнахме до една от тях.

– Имате ли стая? – попитах момичето, което стоеше на вратата.

– Имаме половин стая – отвърна то. Половин стая не ни вършеше работа. Отидохме в следващата къща, а после в още една. И двете бяха пълни. Най-после стигнахме до къщата, която беше точно срещу работилницата на мистър Ибс. На стъпалото седеше жена с бебе. Не ми беше позната, което беше добре.

– Имате ли стая? – попитах бързо.

– Може и да имаме – отвърна тя, докато се опитваше да надникне зад воалетката ми.

– Отпред ли? – Погледнах нагоре и посочих. – Онази там?

– Тя струва по-скъпо.

– Ще я наемем за една седмица. Сега ще ви дам един шилинг, а утре останалите пари.

Тя направи физиономия; бях сигурна, че ѝ е свършил джинът. – Добре – отвърна. Изправи се на крака, остави бебето на стъпалото и ни поведе по едно хлъзгаво стълбище. На площадката имаше мъртвопиян мъж. Вратата на стаята, в която ни въведе, беше без брава и беше подпряна с камък. Стаята беше малка и тъмна, в нея имаше две ниски легла и един стол. Прозорецът откъм улицата беше с капаци, които бяха затворени, а до стъклото висеше пръчка с кука, с която се отваряха.

– Ето как става – каза жената и започна да ни показва. Спрях я. Обясних ѝ, че очите ми са болни и слънчевата светлина ми пречи.

Защото веднага бях забелязала, че в капаците имаше малки дупки, които бяха горе-долу идеални за онова, което исках да направя. След като жената взе шилинга и си тръгна, затворих вратата след нея, свалих си воалетката и шапката, застанах до стъклото и погледнах навън.

Нямаше обаче нищо за гледане. Вратата на работилницата на мистър Ибс все още беше затворена, а прозорецът на мисис Съксби беше тъмен. Наблюдавах няколко минути, преди да се сетя за Чарлс. Той стоеше прав и ме гледаше, стиснал в ръце каскета си. В някоя от другите стаи изкрещя мъж и той подскочи.

– Седни – казах. Отново долепих лице до прозореца.

– Искам си палтото – отвърна той.

– Не можем да го вземем. Магазинът е затворен. Ще го вземем утре.

– Не ти вярвам. Ти излъга онази жена, че очите ти са болни. Открадна роклята, обувките и сладкиша. От онзи сладкиш ми прилоша. Доведе ме в тази ужасна къща.

– Доведох те в Лондон. Нали това искаше?

– Мислех, че Лондон е различен.

– Не си видял още най-хубавите места. Заспивай. Утре сутрин ще вземем палтото ти. Тогава ще се чувстваш като нов.

– Как ще го вземем? Ти току-що даде шилинга на онази жена.

– Утре ще намеря друг.

– Как?

– Не трябва да питаш. Заспивай. Не си ли уморен?

– По това легло има черни косми.

– Тогава легни на другото.

– По него има червени косми.

– Червените косми няма да те ухапят.

Чух го, че седна и започна да си търка лицето. Помислих си, че отново ще се разплаче. След малко обаче проговори, а гласът му беше променен.

– Бакенбардите на мистър Ривърс бяха дълги, нали? – попита.

– Да – отвърнах, без да отлепям очи от капака на прозореца. – Струва ми се, че има нужда от момче, което да му ги подстриже.

– Ами да!

Той въздъхна, легна по гръб на леглото и си покри очите с каскета, а аз продължих да наблюдавам през стъклото. Наблюдавах така, както котките наблюдават мишите дупки – без да обръщам внимание на отминаващите часове, без да мисля за нищо друго, освен за онова, към което гледах. Стъмни се и улицата, която беше оживена през лятото, опустя – децата вече си бяха легнали, мъжете и жените се бяха прибрали от кръчмите, кучетата спяха. В другите стаи на къщата се разхождаха хора, дърпаха столове по пода; изплака бебе. Някакво момиче, предполагам, че беше пияно, не спираше да се смее. Продължавах да наблюдавам. Някакъв часовник биеше и отброяваше часовете. Винаги трепвах, когато чувах подобен звън, ето защо усещах всеки от тях; най-накрая стана дванайсет, а после дванайсет и половина; ослушвах се за един без петнайсет и все още наблюдавах, все още чаках, но може би вече бях започнала да се чудя какво се надявам да видя. И тогава ето какво се случи.

В стаята на мисис Съксби се появи светлина и сянка, а после фигура – беше самата мисис Съксби! Сърцето ми едва не се пръсна. Косата ѝ се белееше; беше облечена със старата си рокля от тафта. Стоеше с лампа в ръка, лицето ѝ беше извърнато от мен, но въпреки всичко можех да видя, че челюстите ѝ се движеха – говореше на някой, който беше навътре в стаята, на някой, който излезе напред, когато тя се отдръпна от прозореца. Беше момиче. Момиче с много тънка талия...

Видях го и започнах да треперя. Момичето се появи, а мисис Съксби крачеше из стаята зад него и му сваляше брошките и пръстените. Застана точно до огледалото. Вдигна ръка, за да се облегне на касата на прозореца, а после опря чело в китката си и застана неподвижно. Само пръстите му мърдаха, докато дърпаше разсеяно дантелата върху прозореца. Ръката му беше гола. Косата му беше накъдрена. Помислих си: "Не е възможно да е тя". После мисис Съксби отново започна да говори, момичето вдигна лице, светлината от уличната лампа падна върху него и аз извиках.

Може и да ме е чула, макар че едва ли; във всеки случай обърна глава и сякаш ме погледна, сякаш срещна за миг очите ми през тъмната и прашна улица. Едва ли съм мигнала през цялото време. Тя също едва ли е мигнала, понеже очите ѝ останаха отворени – видях ги и най-после се сетих за цвета им. После тя се завъртя с гръб, направи крачка навътре в стаята, взе лампата и докато я загасяше, мисис Съксби се приближи до нея, вдигна ръцете ѝ и започна да откопчава кукичките на задната част на яката ѝ.

После настъпи мрак.

Отдръпнах се от прозореца. Собственото ми бяло лице се отразяваше в стъклото: светлината от улицата падаше върху него във формата на сърце – върху бузите, под очите ми. Извърнах се от стъклото. Викът ми беше събудил Чарлс; предполагам, че погледът ми е бил странен.

– Какво става, мис? – попита шепнешком той.

Покрих си устата с ръка.

– О, Чарлс! – отвърнах. Направих няколко крачки, залитайки, към него. – Чарлс, погледни ме! Кажи ми коя съм!

– Коя си ли, мис?

– Стига с това "мис"! Никога не съм била мис, макар и да ме изкараха такава. Ох! Тя ми е отнела всичко, Чарлс. Отнела ми е всичко и го е направила свое. Накарала е мисис Съксби да я обича, както накара... Ох! Ще я убия, още тази нощ!

Изтичах в нещо като треска обратно до капака на прозореца, за да погледна към фасадата на къщата. Казах:

– Дали ще успея да се изкача до прозореца? Бих могла да счупя резето и да я намушкам, докато спи. Къде е онзи нож?

Отново изтичах, хванах ножа и опипах ръба му. – Не е достатъчно остър. – Огледах се, после взех камъка, който подпираше вратата, и прокарах острието върху него. – Така ли? – попитах Чарлс. – Или така? Как ще се наточи най-добре? Хайде, хайде. Да те вземат дяволите, нали това ти е работата?

Той ме наблюдаваше с ужас, а после се приближи и ми показа с разтреперани пръсти. Наточих острието. – Готово – казах. – Когато върхът на ножа докосне гърдите ѝ, ще се почувствам добре. – После спрях. – Не мислиш ли обаче, че при намушкване смъртта настъпва доста бързо? Не трябва ли да намеря по-бавен начин? – Помислих си, че бих могла да я задуша, да я удуша, да я убия, удряйки я с тояга. – Имаме ли някаква тояга, Чарлс? Това ще отнеме повече време, ох! Иска ми се да ме познае, докато умира. Ще дойдеш с мен, Чарлс. Ще помагаш. Какво има?

Той се беше приближил до стената, стоеше с гръб към нея и трепереше.

Каза:

– Ти не си... не си същата, каквато беше в Брайър!

Отвърнах:

– Погледни се. И ти не си същият. Онова момче беше храбро.

– Искам мистър Ривърс!

Изсмях се, смехът ми беше безумен.

– Трябва да ти кажа нещо. Мистър Ривърс не е господинът, за когото го смяташ. Мистър Ривърс е зъл и коварен.

Той пристъпи напред.

– Не е!

– Такъв е. Той избяга с мис Мод, каза на всички, че аз съм Мод и ме вкара в лудницата. Кой според теб подписа разпореждането за настаняването ми там?

– След като го е подписал, значи е било вярно!

– Той е негодник.

– Той е същинска скъпоценност! Всички в Брайър разправяха така.

– Те не го познават така, както го познавам аз. Той е лош, той е отвратителен.

Чарлс стисна ръце в юмруци.

– Не ме интересува! – изкрещя.

– Искаш да работиш при един злодей, така ли?

– По-добре, отколкото... Ох! – Той седна на пода и си скри лицето. – Ох! Ох! Никога не съм бил по-нещастен. Мразя те!

– И аз те мразя – отвърнах, – проклет женчо.

Все още държах камъка в ръка. Хвърлих го към него.

Не успях да го уцеля с около един фут, но звукът от удара на камъка в стената и в пода беше ужасен. Треперех почти като него. Погледнах към ножа, който държах, а после го оставих. Докоснах си лицето. Бузите и челото ми плувнаха в пот. Приближих се до Чарлс и коленичих до него. Той се опита да ме отблъсне.

– Махни се! – изкрещя. – Или веднага ме убий! Не ми пука!

– Чуй ме, Чарлс – казах с по-спокоен глас. – Аз не те мразя, честно. И ти не трябва да ме мразиш. Аз съм всичко, което имаш. Вече няма как да работиш в Брайър, леля ти не те иска и не можеш да се върнеш на село. А в Съдърк ще се загубиш, ако аз не съм с теб. Ще се луташ и ще се объркаш, а Лондон е пълен с жестоки яки мъже, които вършат отвратителни неща със заблудени русокоси момчета. Може да те отвлече капитанът на някой кораб и да се озовеш в Ямайка. Мислиш ли, че ще ти хареса? Не плачи, за бога! – беше започнал да хлипа. – Да не мислиш, че на мен не ми се плаче? Измамиха ме по най-ужасния начин и човекът, който ме измами най-много, в момента лежи в собственото ми легло в прегръдките на собствената ми майка. Това е нещо, което ти не си в състояние да разбереш. Това е въпрос на живот и смърт. Беше глупаво от моя страна да кажа, че ще я убия тази нощ. Дай ми ден-два и ме остави да помисля. Там има пари, и, заклевам се, Чарлс! , там има хора, които, след като разберат какво голямо зло ми е сторено, ще дадат на момчето, което ми е помогнало да се върна при тях, толкова, колкото то поиска...

Той поклати глава, като продължаваше да плаче и накрая и аз се разплаках. Прегърнах го и той се облегна на рамото ми; треперехме и ридаехме, докато най-накрая някой в съседната стая започна да блъска по стената и да ни вика да спрем.

– Хайде, стига – казах и си обърсах носа. – Вече не те е страх, нали? И ще спиш като добро момче?

Той отвърна, че ще спи, ако съм до него. И така, двамата легнахме на леглото с червените косми и докато той спеше, розовите му устни бяха разтворени, а дъхът му излизаше равномерно през тях.

Аз обаче стоях будна през цялата нощ. Мислех си за Мод, която беше на отсрещната страна на улицата и лежеше, дишайки в прегръдките на мисис Съксби, устата ѝ беше отворена като устата на Чарлс и приличаше на цвете, а шията ѝ беше съвсем тънка, съвсем бяла и гола.

Когато настъпи утрото, вече бях започнала да съставям план. Стоях известно време до прозореца и наблюдавах вратата на работилницата на мистър Ибс, но след като не се появи никой, се отказах. Това можеше да почака. В момента имах нужда от пари. Знаех как да се сдобия с тях. Накарах Чарлс да се среше на път, а после го измъкнах тихо от къщата през задния вход. Заведох го в Уайтчапъл, район, който според мен бе достатъчно далече от Бъроу, за да се осмеля да обикалям насам-натам без воалетка. Намерих едно място на Хай стрийт.

– Застани тук – казах. Той се подчини. – Нали помниш колко силно плака миналата нощ? Хайде да видим дали можеш да го направиш пак.

– Хайде какво?

Хванах дланта му и я ощипах. Той изквича, а после се разхленчи. Сложих ръка на рамото му и погледнах тревожно улицата в двете посоки. Няколко души ни гледаха с любопитство. Дадох им знак да се приближат.

– Моля ви, господине, моля ви, госпожо – казах. – Току-що срещнах това нещастно момче, сутринта е дошло от село и е изгубило господаря си. Дали можете да отделите по някое пени, за да го върнем обратно? Можете ли? Сам е и не познава никого, не прави разлика между Чансъри лейн и Улич. Забравил си е палтото в каруцата на господаря си. Бог да ви поживи, господине! Не плачи, приятел! Виж, този господин ти дава две пенита. Ето, има още! А на село разправят, че лондончани имали корави сърца, нали?

Разбира се, от мисълта, че някой господин му дава пари, Чарлс ревна още по-силно. Сълзите му бяха като безброй магнити. Първия ден изкарахме три шилинга, с които си платихме стаята, а когато на следващия ден опитахме със същата хитрост, изкарахме още четири. С тях си осигурихме храната. Парите, които ни бяха останали, пазех в обувката си заедно с квитанцията за палтото на Чарлс. Не си свалях обувките дори и в леглото.

– Искам си палтото – повтаряше Чарлс по сто пъти на час, а аз всеки път му отговарях: – Утре. Заклевам се. Обещавам. Само още един ден...

А после от сутрин до вечер стоях до капаците на прозорците с очи, залепени за дупката с форма на сърце. Наблюдавах къщата и се опитвах да разбера какви са порядките ѝ. Старателно запомнях всяко нещо, подобно на човек, който се кани да я обере. Виждах крадци, които носеха плячката си на мистър Ибс. Виждах как мистър Ибс заключваше и спускаше транспаранта. Когато гледах ръцете му, честното му лице, ми идваше да заплача. Мислех си: "Защо да не мога да отида при него?". После виждах Господина и отново ме обземаше страх. Понякога виждах Мод. Виждах я до прозореца. Обичаше да стои там, допряла лице до касата, сякаш знаеше, че я наблюдавам, и ми се присмиваше! Виждах Дейнти, която ѝ помагаше да се облече сутрин и ѝ закрепваше косата с фуркети. Виждах мисис Съксби, която я разпускаше нощем. Веднъж я видях как вдигна един кичур до устата си и го целуна.

При всяко ново нещо притисках толкова силно лице до стъклото, че то започваше да скърца в рамката. А нощем, когато къщата беше тъмна, вземах свещ и се разхождах напред-назад, напред-назад, от една стена до друга.

– Държат всички в ръцете си – казвах. – Дейнти, мистър Ибс и мисис Съксби, предполагам, Джон, а даже и Фил. Като два огромни паяка, които са си изплели паяжината. Трябва да внимаваме, Чарлс. О, наистина трябва да внимаваме! Ами ако са разбрали от доктор Кристи, че съм избягала? Сигурно вече са разбрали! Те чакат, Чарлс. Чакат мен. Тя никога не излиза от къщи, колко хитро! , понеже като стои там, е близо до мисис Съксби. Той обаче излиза. Виждала съм го. Но и аз чакам, а те не знаят това. Той излиза. Следващия път, когато излезе, ще действаме. Аз съм мухата, която им е нужна. Няма да ме хванат. Ще им изпратя теб. Подобно нещо не би им минало през ума! Хей, Чарлс?

Чарлс вече не ми отговаряше. Толкова дълго го бях държала в тъмната стая, без да прави нищо, че лицето му беше пребледняло и очите му бяха започнали да се изцъклят като очите на кукла. – Искам си палтото – все още казваше от време на време той, изблейвайки немощно; аз обаче си мисля, че вече беше забравил за какво го иска. Защото най-накрая настъпи моментът, в който той отново го каза, а аз отвърнах:

– Добре. Днес ще си го получиш. Чакахме достатъчно дълго. Днес е нашият ден.

Вместо да се зарадва обаче, той се ококори. Изглеждаше уплашен.

Навярно си мислеше, че е видял трескаво пламъче в очите ми. Не знам. Струваше ми се, че съм започнала да разсъждавам като измамница, за първи път в живота си. Заведох го обратно на Уолтинг стрийт и освободих палтото му. Но не му го дадох. После го качих в един автобус.

– За награда – заявих. – Гледай през прозореца магазините.

Намерих свободни места до една жена, която държеше бебе. Седнах и преметнах палтото на скута си. После погледнах към бебето. Жената улови погледа ми и се усмихна.

– Красиво момченце – каза. – Нали? Но не иска да заспи без майка си. Качвам го на автобуса и от друсането се унася. Стигнахме от Фулам до Боу, а сега се връщаме обратно.

– Сладурче – отвърнах. Наведох се и погалих бебето по бузата. – Вижте миглите му! Със сигурност ще разбие не едно сърце.

– И още как!

После се облегнах назад. Когато стигнахме до следващата спирка, накарах Чарлс да слезе. Жената ми каза "довиждане" и ми махна през прозореца, когато автобусът потегли. Аз обаче не ѝ махнах, защото, скривайки ръцете си под палтото на Чарлс, бях напипала колана ѝ и ѝ бях отмъкнала часовника. Беше красив дамски часовник, точно такъв, от какъвто имах нужда. Показах го на Чарлс. Той го погледна така, сякаш беше змия, която можеше да го ухапе.

– Откъде го взе? – попита.

– Един човек ми го даде.

– Не ти вярвам. Дай ми палтото.

– След малко.

– Дай ми палтото!

Вървяхме по Лондон бридж.

– Млъкни или ще го хвърля в реката. Така е по-добре. А сега ми кажи, можеш ли да пишеш?

Чарлс не ми отговори; отидох до парапета на моста, провесих палтото му над него и тогава той отново заплака, но каза, че може да пише. – Добро момче – отвърнах. Накарах го да повърви още малко, докато най-накрая срещнахме един амбулантен търговец, който продаваше листове хартия и мастила. Купих обикновен бял лист и молив, а после заведох Чарлс обратно в стаята и го накарах да седне и да напише писмо. Стоях с ръка на тила му и го наблюдавах.

– Напиши "Мисис Съксби" – казах.

Той попита:

– Как се пише?

– Не знаеш ли?

Той се намръщи, а после го написа. Видя ми се правилно. Продължих:

– А сега напиши следното. Напиши: "Бях вкарана в лудницата от онзи негодник, вашия приятел, така наречения! Господин..."

– Много бързаш – каза той, докато пишеше. Наклони глава. – "От онзи негодник, вашия приятел..."

– "...така наречения! Господин и от онази кучка Мод Лили." Трябва да напишеш тези имена така, че да изпъкват.

Моливът продължи да се движи, а после спря. Чарлс се изчерви.

– Няма да напиша онази дума – отвърна.

– Коя дума?

– Която започва с буквата "к".

– Какво?

– Която е преди мис Лили.

Ощипах го по врата.

– Ще я напишеш – казах. – Чуваш ли ме? После ще напишеш красиво и с големи букви следното: "ГЪЛЪБЧЕ – ДРУГ ПЪТ! Тя е ПО-ЛОША И ОТ НЕГО!"

Той се поколеба, а после си облиза устните и го написа.

– Дотук добре. А сега по-нататък. Напиши: "Мисис Съксби, аз избягах и съм наблизо. Изпратете ми съобщение по това момче. Той ми е приятел и пише вместо мен, казва се Чарлс. Доверете му се и ми повярвайте " ... ох! Ако не успеем, ще умра! ,...и ми повярвайте, че съм ви предана като ваша собствена дъщеря..." Тук трябва да оставиш празно място.

Той остави празно място. Взех листа и написах отдолу името си.

– Не ме гледай! – казах му, целунах мястото, където бях написала името си, и сгънах листа. – А сега трябва да направиш следното. Довечера, след като Господина, мистър Ривърс, излезе от къщата, ти трябва да отидеш там. Ще почукаш и ще поискаш да се видиш с мистър Ибс. Ще кажеш, че ще носиш нещо, което ще му продадеш. Веднага ще го познаеш: той е висок, с подстригани бакенбарди. Мистър Ибс ще те попита дали някой не те е проследил, а ти ще му отговориш, че си се промъкнал незабелязано. После ще те попита кой те изпраща при него. Ще му кажеш, че те изпраща Фил. Ако те попита откъде го познаваш, ще му кажеш: "От един приятел, чието име е Джордж". Ако попита кой е този Джордж, ще му кажеш: "Джордж Джослин, от Колиърс рентс". Джордж чий и откъде?

– Джордж Джослин от... Ох, мис! Предпочитам да направя всичко друго, само не и това!

– Предпочиташ жестоките яки мъже, отвратителните неща, Ямайка, така ли?

Той преглътна.

– Джордж Джослин от Колиърс рентс.

– Добро момче. После ще му връчиш часовника. Той ще ти каже някаква цена, но каквато и да е тя, даже и да е сто лири или хиляда, ще му кажеш, че не е достатъчно. Ще кажеш, че часовникът е истински и че е изработен в Женева. Ще му кажеш... не знам... ще му кажеш, че баща ти се занимава с часовници и ти разбираш от тях. Накарай го да го разучи по-внимателно. Ако имаме късмет, той ще му свали капака, което ще ти даде възможност да се огледаш. Ето кого ще търсиш: една доста възрастна госпожа със сребриста коса – тя ще седи на люлеещ се стол и може би ще държи бебе на скута си. Това е мисис Съксби, която ме е отгледала. Тя е готова да направи всичко за мен. Намери начин да се добереш до нея и да ѝ предадеш писмото. Ако го направиш, Чарлс, ние сме спасени. Но ме чуй. Ако там има едно мургаво зло момче, пази се от него, то е срещу нас. Същото се отнася и за едно червенокосо момиче. А ако онази усойница, мис Мод Лили, е наблизо, трябва да си криеш лицето. Разбра ли ме? Ако тя те види, с нас е свършено – по-опасно е дори и отколкото да те види момчето.

Той отново преглътна. Остави писмото на леглото, а после седна и го погледна уплашено. Започна да се упражнява какво трябва да каже. Стоях до прозореца, наблюдавах и чаках. Първо се спусна здрач, а после се стъмни и заедно с тъмнината се появи Господина, който се измъкна от вратата на работилницата на мистър Ибс с наклонена шапка и с онази алена кърпа около врата. Видях го, изчаках за по-сигурно още половин час, а после погледнах към Чарлс.

– Облечи си палтото – казах. – Време е.

Той пребледня. Подадох му каскета и шала и му вдигнах яката.

– Взе ли писмото? Много добре. А сега бъди смел. И без номера. Не забравяй, че ще те наблюдавам.

Той не ми отговори. Излезе и след малко го видях как пресече улицата и застана пред работилницата на мистър Ибс. Вървеше като човек, който е поел към бесилката. Повдигна леко шала върху лицето си и погледна към мястото, от което го наблюдавах зад капака на прозореца. "Не се озъртай, глупак такъв", помислих си. После той отново дръпна шала и почука. Чудех се дали няма да побегне от стъпалото. Изглеждаше така, сякаш беше готов да го направи. В този момент обаче вратата се отвори; беше Дейнти. Поговориха малко и тя го остави да чака и влезе обратно в работилницата на мистър Ибс, а после се появи отново. Погледна нагоре и надолу по улицата. Подобно на глупак той погледна заедно с нея, като че ли искаше да види какво търси тя. После Дейнти кимна и отстъпи назад. Той влезе и вратата се затвори. Представих си я как завърта ключа с малката си бяла ръка.

И зачаках.

Минаха, да речем, пет минути. Или може би десет.

Какво си мислех, че ще се случи? Навярно, че вратата ще се отвори, че мисис Съксби ще дотича, а след нея и мистър Ибс, че тя просто ще отиде до стаята си, ще занесе лампата до прозореца, ще ми даде знак... Не знам. Къщата обаче остана тиха, а когато най-сетне вратата се отвори, от нея излезе само Чарлс, последван от Дейнти; после вратата се затвори. Чарлс стоеше и трепереше. Бях свикнала с треперенето му и мисля, че от начина, по който трепереше тогава, разбрах, че нещата са се объркали. Видях го, че вдига поглед към нашия прозорец и се кани да побегне.

– Не тичай, копеле мръсно! – изкрещях и ударих по стъклото; вероятно той ме чу, защото наведе глава, пресече улицата и се изкачи по стълбите. Когато стигна до стаята, лицето му вече беше аленочервено и лъщеше от сълзи и сополи.

– Бог ми е свидетел, че не исках да направя това! – каза той, докато влизаше в стаята. – Бог ми е свидетел, че тя ме видя и ме накара!

– Кой какво те накара? – попитах. – Какво стана? Какво стана, кърлеж такъв?

Сграбчих го и го разтърсих. Той си закри лицето с ръце.

– Тя взе писмото от мен и го прочете! – отвърна.

– Коя тя?

– Мис Мод! Мис Мод!

Погледнах го с ужас.

– Видя ме – продължи той – и ме позна. Направих всичко, което ти ми каза. Дадох часовника и високият мъж го взе и му отвори капака. Стори му се странно, че съм с шал на устата, и ме попита дали ме боли зъб. Отвърнах, че наистина ме боли зъб. Той ми показа едни клещи и каза, че са подходящи за вадене на зъби. Мисля, че се закачаше. Мургавото момче беше там и слагаше хартия в огъня. Нарече ме... балама. Червенокосото момиче въобще не ме погледна. Жената обаче спеше и аз се опитах да стигна до нея, но мис Мод видя писмото в ръката ми. После ме погледна и ме позна. Каза: "Ела тук, момче, ръката ти е разранена" и ме хвана, преди другите да бяха успели да видят. Играеше на карти на масата, скри писмото под нея, прочете го и ми изви пръстите толкова силно, че...

Думите започнаха да се разтварят като сол в сълзите му.

– Спри да плачеш! – казах. – Поне веднъж в живота си спри да плачеш или, заклевам се, ще те ударя! Кажи ми сега какво направи тя.

Той си пое въздух, бръкна си в джоба и извади нещо.

– Нищо не направи – отвърна. – Но ми даде това. Взе го от масата, до която седеше. Даде ми го така, сякаш е нещо тайно, а после високият мъж затвори часовника и тя ме блъсна настрани. Той ми даде една лира и аз я взех, а червенокосото момиче ме изпрати до вратата. Мис Мод ме гледаше, докато си тръгвах, а в очите ѝ сякаш гореше огън, но не каза нищо. Само ми даде това, предполагам, че е за теб; ох, мис! , можеш да ме наречеш глупак, но бог ми е свидетел, че не знам за какво е то!

Той ми го подаде. Тя го беше прегънала много пъти и ми трябваше минута, за да го разгъна и да видя какво е. Обърнах го веднъж, а после още веднъж, взирайки се глупаво в него.

– Нищо друго ли не ти даде? – попитах. Чарлс завъртя глава.

Беше карта за игра. Беше една от картите от старото ѝ френско тесте в Брайър. Беше двойка купа. Беше се омазнила и по нея имаше следи от прегъването, но вдлъбнатината от петата ѝ върху едно от червените сърца все още личеше.

Държах я и си спомнях как седях с нея във всекидневната ѝ, прехвърляйки картите в тестето, за да ѝ предскажа бъдещето. Тя беше със синята рокля. Сложи ръка на устата си. "Плашиш ме!", каза.

Как ли се е смяла после!

– Тя ме взема на подбив – изрекох, а гласът ми не беше съвсем спокоен. – Изпратила ми е това... сигурен ли си, че нямаше никаква бележка или знак върху него? ... Изпратила ми го е, за да ме подразни. За какво друго?

– Не знам, мис. Взе го от масата. Взе го бързо, а в очите ѝ се появи... лудост.

– Каква лудост?

– Не знам. Не приличаше на себе си. Беше без ръкавици. Косата ѝ беше накъдрена и странна. Върху масата до нея имаше чаша... не ми се ще да казвам, но мисля, че беше джин.

– Джин?

Двамата се спогледахме.

– Сега какво ще правим? – попита ме той.

Нямах представа.

– Трябва да помисля – отвърнах и започнах да крача из стаята. – Трябва да помисля какво ще направи тя. Ще каже на Господина, нали? , и ще му покаже писмото. И той много бързо ще започне да действа, за да ни открие. Те не те видяха да се връщаш тук, нали? Някой друг обаче може да те е видял. Няма как да бъдем сигурни. Досега имахме късмет, но в момента той започва да ни напуска. Ох, иска ми се да не бях взела сватбената рокля на онази жена! Знаех си, че ще ми донесе нещастие. Късметът е като отлива – отминава бързо и не може да бъде спрян,

– Не говори така! – извика Чарлс. Кършеше ръце. – Не можеш ли да върнеш роклята на жената?

– Късметът не може да бъде измамен по този начин. Най-доброто, което може да направи човек, е да се опита да го предизвика.

– Да го предизвика ли?

Отново се приближих до прозореца и погледнах към къщата.

– Мисис Съксби е там сега – казах. – Нима една дума от мен не би свършила работа? Кога съм се страхувала от Джон Врум? Мисля, че Дейнти няма да ми направи нищо лошо, нито пък мистър Ибс. А главата на Мод, изглежда, е размътена от джина. Чарлс, постъпила съм глупаво, изчаквайки. Дай ми ножа. Отиваме там.

Той стоеше с отворена уста и не помръдваше. Взех ножа, а после хванах Чарлс за китката, изкарах го от стаята и го поведох надолу по хлъзгавото стълбище. В подножието му стояха един мъж и едно момиче и се караха, но гласовете им стихнаха и те обърнаха глави и ни изгледаха, докато минавахме покрай тях. Може би видяха ножа в ръката ми. Нямаше къде да го скрия. На улицата поривите на вятъра вдигаха облаци от прах и късове хартия, нощта все още беше гореща. Главата ми беше открита. Всеки, който ме видеше, щеше да ме познае, но беше прекалено късно да мисля за това. Изтичах с Чарлс до вратата на работилницата на мистър Ибс и почуках, а после оставих Чарлс на стъпалото и застанах встрани от него, опряла гръб в стената. След минута вратата се отвори съвсем леко.

– Много си закъснял. – Беше гласът на Дейнти. – Мистър Ибс казва... Ох! Пак си ти! Какво има сега? Да не би да си размислил?

Вратата се отвори още малко. Чарлс стоеше и се облизваше, без да сваля очи от Дейнти. После погледна към мен. Тя го видя, надникна, погледна в същата посока и изпищя.

– Мисис Съксби! – извиках. Втурнах се към вратата, а Дейнти изхвърча. Хванах Чарлс за ръката и го издърпах в работилницата. – Мисис Съксби! – извиках отново. Изтичах до висящата завеса и я дръпнах настрани. Коридорът беше празен, спънах се и Чарлс се спъна заедно с мен. После стигнах до вратата в края на коридора и я отворих. През нея нахлу топлина, дим и светлина и аз започнах да мигам. Първо видях мистър Ибс. Почти беше стигнал до вратата, чувайки виковете. Когато ме видя, спря и вдигна ръце. Зад него беше Джон Врум с палтото от кучешки кожи, а зад Джон Врум... видях я и бях готова да се разрева като малко момиченце – беше мисис Съксби. До масата в огромния стол на мисис Съксби седеше Мод.

Под стола стоеше Чарли Уаг. Беше се разлаял, привлечен от суматохата. След като ме видя, се разлая още по-силно, заудря с опашка, а после се приближи до мен и скочи, за да ми подаде лапите си. Врявата беше ужасна. Мистър Ибс посегна, хвана го за нашийника и бързо го дръпна назад. Толкова силно го дръпна, че Чарли едва не се удуши. Отскочих и вдигнах ръце. Останалите ме наблюдаваха. Ако дотогава не бяха забелязали ножа, вече го забелязаха. Мисис Съксби отвори уста. Каза:

– Сю, аз... Сю...

В този момент Дейнти, която беше изтичала след мен през работилницата на мистър Ибс, се втурна в стаята.

– Къде е тя? – изкрещя. – Беше стиснала ръцете си в юмруци. Избута Чарлс настрани, видя ме и тропна с крак. – Не е ли малко нахално да идваш тук? Кучка такава! Едва не разби сърцето на мисис Съксби!

– Не се доближавай до мен – отвърнах и размахах ножа. Тя го погледна учудено, а после отстъпи назад. Искаше ми се да не го беше правила, защото беше ужасно. В крайна сметка ставаше въпрос за Дейнти! Ножът затрепери.

– Мисис Съксби – казах, обръщайки се към нея. – Разказали са ви лъжи. Аз никога... Те – той и тя – ме вкараха в лудницата! През цялото това време... през цялото това време, от месец май! Се опитвах да се върна при вас.

Мисис Съксби беше сложила ръка върху сърцето си. Изглеждаше много изненадана и уплашена, сякаш бях насочила ножа към нея. Погледна към мистър Ибс, а после към Мод. И като че ли дойде на себе си. Прекоси с две-три пъргави крачки кухнята и ме стисна здраво за раменете.

– Скъпо момиче – отвърна.

Притисна лицето ми до гърдите си. Нещо твърдо докосна бузата ми. Беше брошката с диамантите на Мод.

– Ох! – извиках, след като я усетих. Помъчих се да се отдръпна. – Отнела ви е от мен с накити! С накити и лъжи!

– Скъпо момиче – повтори мисис Съксби.

Аз обаче гледах към Мод. Тя не се сви, нито трепна, след като ме видя, както направиха всички останали, а само ... точно като мисис Съксби сложи ръка върху сърцето си. Беше облечена като момиче от Бъроу, но лицето ѝ не беше осветено, очите ѝ бяха в сянка... изглеждаше красива и горда. Ръката ѝ обаче трепереше.

– Точно така – казах, след като видях това. – Трепериш.

Тя преглътна.

– Не трябваше да идваш тук, Сю – отвърна. – Щеше да е по-добре, ако беше стояла далече от тази къща.

– И ти си позволяваш да кажеш такова нещо! – изкрещях. Гласът ѝ беше ясен и мелодичен. Спомних си как го чувах в сънищата си в лудницата. – Позволяваш си го, изменница, змия, усойница такава!

– Момичешки бой! – изрева Джон и изръкопляска.

– Хей! Хей! – извика мистър Ибс. Беше извадил носната си кърпа и си бършеше челото. Погледна към мисис Съксби. Тя все още ме прегръщаше и аз не можех да видя лицето ѝ. Усещах обаче как ръцете ѝ се отпуснаха и тя посегна да вземе ножа от мен. – Ама че е остър, а? – каза и се изсмя нервно. Сложи го внимателно на масата. Наведох се и отново го сграбчих.

– Не го оставяйте – отвърнах – на място, където тя може да го стигне! Ох, мисис Съксби, нямате представа какъв дявол е!

– Чуй ме, Сю – каза Мод.

– Скъпо момиче – повтори още веднъж мисис Съксби, изричайки думите заедно с нейните. – Всичко е толкоз неочаквано и странно. Толкоз е... Погледни се само! Приличаш на истински, ха! ха! , войник. – Избърса си устата. – Защо просто не седнеш и не започнеш да се държиш както трябва? Какво ще кажеш да изпратим мис Лили на горния етаж, след като се разстройваш, като я гледаш? А? А също и Джон и Дейнти, да помолим и тях, а? – завъртя глава, – да изтичат горе?

– Не ги пускайте да излязат! – извиках, след като Дейнти тръгна. – Нито нея, нито тях! – Размахах ножа. – Ти, Джон Врум, ти ще останеш – казах. А после на мисис Съксби и мистър Ибс: – Те ще доведат Господина! Не им вярвайте!

– Тя се е побъркала – отвърна Джон и стана от стола си. Замахнах към ръкава на палтото му.

– Казах да стоиш тук! – изкрещях.

Той погледна към мисис Съксби, а тя погледна към мистър Ибс.

– Седни, синко – тихо изрече мистър Ибс. Джон седна. Кимнах на Чарлс.

– Чарлс, застани зад мен, до вратата на работилницата. Пази ги да не изтичат до нея.

Той си беше свалил каскета и хапеше лентата му. Приближи се до вратата, а лицето му беше толкова бледо в сянката, че сякаш светеше.

Джон го погледна и се изсмя.

– Остави го на мира – казах веднага. – Той е мой приятел, какъвто ти никога не си бил. Мисис Съксби, ако не беше той, никога нямаше да успея да се върна при вас. Никога нямаше да изляза от лудницата.

Тя доближи пръсти до бузата си.

– Помогнал ти е много, тъй ли? – попита, без да сваля очи от Чарлс. Усмихна се. – Значи е мило момче и ние на всяка цена трябва да му се отплатим. Нали, мистър Ибс?

Мистър Ибс не отговори. Мод се наведе на стола.

– Трябва да си вървиш, Чарлс – каза с ясния си, тих глас. – Трябва да си тръгнеш оттук. – Погледна към мен. Погледът ѝ беше странен. – И двамата трябва да си тръгнете, преди Господина да се е върнал.

Свих презрително устни.

– Господина – повторих. – Господина. Много бързо си изучила привичките на хората в Бъроу.

Кръвта нахлу в бузите ѝ.

– Аз се промених – измърмори. – Не съм тази, която бях.

– Не си – отвърнах.

Тя сведе очи. Погледна към ръцете си. А после, сякаш за първи път виждаше, че са голи, ги стисна притеснено, като че ли едната би могла да покрие голотата на другата. Чу се слабо подрънкване на метал: на китката ѝ имаше две-три тънки сребърни гривни, от онези, които обичах да нося. Хвана ги, за да ги накара да застанат неподвижно, а после отново вдигна глава и улови погледа ми. Попитах със строг, равен глас:

– Не ти ли беше достатъчно, че си дама, та трябваше да дойдеш в Бъроу и да вземеш нашите неща? – Тя не отговори. – А?

Тя се опита да свали гривните.

– Вземи ги – отвърна. – Не ги искам!

– И мислиш, че аз ги искам?

Мисис Съксби пристъпи напред и ръцете ѝ се стрелнаха към ръцете на Мод.

– Не ги сваляй! – извика.

Гласът ѝ беше прегракнал. Погледна ме, а после се изсмя притеснено.

– Скъпо момиче – каза и се отдръпна назад, – какво е среброто за тая къща? Какво е среброто в сравнение с радостта да видим личицето ти? – Сложи едната си ръка на гърлото си, а с другата се опря на облегалката на стола. Отпусна се тежко и краката на стола изскърцаха върху пода. – Дейнти, донеси ми чаша бренди, моля те. Тоя развой на събитията съвсем ме довърши.

И тя като мистър Ибс извади носна кърпа и я прокара по лицето си. Дейнти ѝ даде питието, тя отпи и седна.

– Ела при мен – каза ми. – Остави тоя стар нож, моля те. – А после, виждайки, че се колебая, продължи: – Да не би да те е страх от мис Лили? След като си с мен и с мистър Ибс... и с приятеля си Чарлс, който те пази? Хайде седни.

Погледнах отново към Мод. Смятах я за усойница, но за да може да донесе и да налее брендито, Дейнти местеше лампата, и когато светлината падна върху нея, видях колко е крехка, бледа и изморена. Чувайки вика на мисис Съксби, тя беше застинала; ръцете ѝ обаче продължаваха да треперят и беше отпуснала глава върху високата облегалка на стола, сякаш изпитваше болка от тежестта ѝ. Лицето ѝ беше влажно. Няколко кичура коса бяха залепнали по него. Очите ѝ изглеждаха по-тъмни, отколкото бяха в действителност, и сякаш искряха.

Седнах и сложих ножа пред себе си. Мисис Съксби ми хвана ръката. Отвърнах:

– Постъпиха много зле с мен, мисис Съксби.

Мисис Съксби бавно поклати глава.

– Скъпа, започвам да разбирам.

– Един господ знае какви лъжи са ви наговорили! Истината е, че тя беше в играта от самото начало. Двамата нагласиха нещата така, че аз да заема нейното място, и ме вкараха в лудницата, където всички смятаха, че съм Мод.

– Двойна игра – каза. – Много хитро измислено, но... ох!– Засмя се. – Голяма си будала!

През цялото време знаех, че ще ми го каже, макар че сега като че ли това нямаше никакво значение. Мисис Съксби погледна не към мен, а към моята и своята ръка, към преплетените ни пръсти. Палецът ѝ галеше моя. Мислех си, че новината я е смаяла.

– Лоша работа – изрече тихо тя.

– Много лоша! – извиках. – Ох, много, много лоша! Лудница, мисис Съксби! Сестрите, които ме биеха и ме държаха гладна! Веднъж ме удариха толкова силно! Потопиха ме... потопиха ме в една вана!

Тя си издърпа ръката и я вдигна пред лицето си.

– Стига, скъпо момиче! Стига. Не бих могла да понеса да чуя останалото.

– Изтезаваха ли те с маша? – попита Джон. – Сложиха ли ти усмирителна риза?

– Сложиха ми карирана рокля и обувките от...

– От желязо ли?

Поколебах се, а после погледнах към Чарлс.

– Обувки без връзки – отвърнах. – Смятаха, че ако ми дадат връзки, ще се обеся. А косата ми...

– Отрязаха ли я? – попита Дейнти и си покри устата с ръка. На устата ѝ имаше избледняваща синина – предположих, че е от Джон. – Обръснаха ли я?

Отново се поколебах, а после отвърнах:

– Зашиха я върху главата ми. – Очите на Дейнти се напълниха със сълзи. – О, Сю! – каза. – Кълна се, че не говорех сериозно, когато те нарекох кучка!

– Няма нищо – отвърнах. – Откъде си можела да знаеш?

– Обърнах се отново към мисис Съксби и докоснах полата на роклята си. – А тази рокля я откраднах, а също и тези обувки. И извървях пеша почти целия път до Лондон. Единствената ми цел беше да се върна тук. Защото по-лоша от всичките жестоки неща, които извършиха с мен в лудницата, беше мисълта за лъжите, които Господина сигурно ви е наговорил за това, къде съм отишла. Отначало предположих, че ви е казал, че съм мъртва.

Тя отново ми хвана ръката.

– Може и да е имал намерение да ми каже – отвърна.

– Аз обаче знаех, че ще попитате къде е тялото ми.

– Ами да! Веднага!

– После се досетих какво щеше да каже той. Щеше да каже, че съм духнала с парите и съм измамила всички вас.

– Той го каза – заяви Джон и си засмука зъба. – Но аз бях сигурен, че не ти е стигнал куражът да го направиш.

Погледнах мисис Съксби в лицето.

– Аз обаче знаех, че няма да повярвате, че собствената ви дъщеря е способна на подобно нещо – казах. Тя ми стисна още по-здраво ръката. – Знаех, че ще ме търсите, докато ме намерите.

– Скъпо момиче, аз... О, аз щях да те намеря, най-много след един месец! Само дето скрих от Джон и Дейнти, че те търся.

– Сериозно ли, мисис Съксби? – попита Дейнти.

– Да, скъпа. Изпратих един човек, тайно.

Избърса си устните. Погледна към Мод. Очите на Мод обаче бяха вперени в мен. Предполагам, че лампата, която осветяваше нейното лице, осветяваше и моето, тъй като тя каза тихо и съвсем внезапно:

– Изглеждаш зле, Сю.

За трети път произнесе името ми. Чух го, сетих се неволно, че и преди го беше изричала също толкова тихо, и усетих, че се изчервявам.

– Наистина изглеждаш изтощена – каза Дейнти. – Изглеждаш тъй, сякаш не си спала цяла седмица.

– Не съм – отвърнах.

– Тогава – каза мисис Съксби, като понечи да се изправи

– Защо да не се качиш горе и не положиш глава на възглавницата? А утре двете с Дейнти ще дойдем, ще те нагласим с една от старите ти рокли и ще ти срешем косата...

– Не заспивай тук, Сю! – каза Мод, като се наведе от стола и протегна ръка към мен. – Тук те грози опасност.

Взех отново ножа и тя си дръпна ръката. Отвърнах:

– Мислиш, че не бих могла да разпозная опасността? Мислиш, че като те гледам, не виждам опасността с лице... с фалшиво лице, с уста на артистка... с лъжлива червенина и с две коварни кафяви очи?

Усещах думите като сгурия върху езика си: бяха отвратителни, но трябваше или да ги изплюя, или да ги преглътна и да се задуша. Тя издържа погледа ми, а очите ѝ въобще не изглеждаха коварни. Завъртях ножа. Острието улови светлината от лампата и я запрати към бузата ѝ.

– Дойдох тук, за да те убия – заявих.

Мисис Съксби се размърда на стола. Мод не сваляше искрящия си поглед от мен.

– Ти дойде в Брайър – отвърна тя, – за да го направиш...

Тогава сведох поглед и пуснах ножа. Изведнъж се почувствах изморена, беше ми лошо. Дадох си сметка колко дълго съм вървяла и колко внимателно съм наблюдавала от прозореца. Нищо не се оказа такова, каквото си то бях представяла. Обърнах се към мисис Съксби.

– Как е възможно – попитах – да седите и да я слушате как ме дразни? Как е възможно да знаете какъв отвратителен номер ми е изиграла и да я държите тук, вместо да ви се иска да я удушите? – Говорех сериозно, но в същото време думите ми звучаха като заплаха. Огледах стаята. – А вие, мистър Ибс? Дейнти, не би ли искала да я пораздрусаш, докато се разпадне, вместо мен?

– И още как! – отвърна Дейнти. Показа си юмрука. – Измамила си най-добрата ми приятелка, а? – каза на Мод. – Вкарала си я в лудницата и си ѝ зашила косата? – Мод не отговори, но леко си обърна главата. Дейнти отново размаха юмрук, а после го отпусна. Улови погледа ми. – Макар и да е много жалко, Сю, мис Лили се оказа толкоз добра. И безстрашна. Миналата седмица ѝ пробих ушите, но тя не гъкна. А и се захвана да разпаря толкоз естествено...

– Добре, Дейнти – прекъсна я бързо мисис Съксби.

Погледнах отново към Мод – към малкото ѝ ухо, на което, чак сега забелязах, имаше кристална висулка на златна жичка, към къдриците, към тъмните ѝ вежди. Веждите ѝ бяха оскубани и оформени като две тънки дъги. Над стола, на който седеше – нещо, което също не бях забелязала досега, сякаш в тон с висулките, къдриците и гривните на китката ѝ, над стола на една греда беше закачена малка клетка от ракита, в която имаше жълта птичка.

Усетих как сълзите се надигнат в гърлото ми.

– Взела си всичко, което беше мое – казах. – Взела си го и си го направила по-хубаво.

– Взела съм го – отвърна тя, – тъй като беше твое. Трябваше да го взема!

– Защо е трябвало да го вземеш? Защо?

Тя отвори устата, за да каже нещо. После се обърна към мисис Съксби и изражението ѝ се промени.

– Защото съм зла – отвърна решително. – Защото съм зла. Защото ти беше права преди малко: лицето ми е фалшиво, имам уста на артистка, червенината ми е лъжлива, очите ми... Очите ми... – Извърна поглед. Гласът ѝ беше станал по-висок. Отново заговори монотонно. – Ричард установи, че в крайна сметка трябва да чакаме за парите си по-дълго, отколкото предполагахме.

Хвана с две ръце чашата си и глътна онова, което беше останало в нея.

– Не сте си взели парите, така ли?

Тя остави чашата.

– Все още не.

– Е, това все пак е нещо – отвърнах. – Искам част от тях. Искам половината. Чувате ли, мисис Съксби? Добре поне, че ще ми дадат половината от богатството си. Не някакви си въшливи три хиляди, а половината от парите. Помислете си само какво ще направим с тях!

Аз обаче не исках парите и когато започнах да говоря, гласът ми прозвуча омразно на самата мен. Мисис Съксби мълчеше. Мод каза:

– Ще получиш каквото искаш. Ще ти дадем всичко, абсолютно всичко, стига да си тръгнеш оттук, преди Ричард да се е върнал.

– Да си тръгна оттук ли? Понеже ти искаш да стане така? Това е моят дом! Мисис Съксби... мисис Съксби, ще ѝ кажете ли?

Мисис Съксби отново прокара ръка по устата си.

– Престани, Сюзи – бавно изрече тя. – Мис Лили може и да е права. А по въпроса за парите, засега ще е най-добре да не се мяркаш пред Господина. Нека първо да поговоря с него. Ще му дам обаче да разбере на какво съм способна!

Каза го някак си странно и плахо и се опита да се усмихне, така както според мен би го казала, ако току-що беше открила, че Господина я е измамил на карти с два-три шилинга. Предположих, че си мислеше за богатството на Мод и за начина, по който то можеше да бъде разделено. Много ми се искаше да вярвам, че в крайна сметка парите не са важни за нея. Попитах:

– Ще ме принудите ли да си тръгна? – думите излязоха от устата ми като шепот. Извърнах очи от нея и огледах кухнята

– Погледнах към часовника с кукувичката на лавицата и към снимките върху стените. На пода до вратата към стълбището беше сложено порцелановото нощно гърне с черното око от стаята ми; вероятно някой го беше донесъл, за да го измие, а после го беше забравил. Аз нямаше да го забравя. Върху масата под ръката ми имаше сърце: бях го издраскала в дървото миналото лято. Тогава още бях като дете. Бях като бебе... Огледах се отново. Защо нямаше никакви бебета? Кухнята беше тиха. Всички се бяха умълчали и ме наблюдаваха.

– Ще ме принудите ли да си тръгна? – попитах втори път мисис Съксби. – А нея ще я оставите тук, така ли? – Гласът ми прозвуча като гласа на момче, който мутира. – Нима им вярвате, че няма да доведат доктор Кристи? Ще ѝ свалите ли... Ще ѝ свалите ли роклята и фуркетите, ще я целунете ли, ще ѝ позволите ли да спи до вас на моето място, докато аз лежа в легло, в което има червени косми?

– Да спи до мен ли? – попита бързо мисис Съксби. – Кой ти каза?

– Червени косми? – попита Джон.

Мод обаче беше вдигнала глава и погледът ѝ беше станал остър.

– Наблюдавала си ни! – каза. И след като помисли, продължи: – През капака на прозореца!

– Наблюдавах ви – отвърнах, по-твърдо. – Наблюдавах те, паяк такъв! , как вземаш всичко, което беше мое. Предпочиташ това, проклета да си! , вместо да спиш със съпруга си!

– Да спя... с Ричард? – тя изглеждаше изненадана. – Нали не смяташ, че...

– Сюзи – каза мисис Съксби и сложи ръката си върху моята.

– Сю – каза в същото време Мод, която също се надвеси над масата и посегна към мен, – нали не смяташ, че той означава нещо за мен? Нали не си мислиш, че като съпрузи ни свързва нещо друго, освен името му? Не знаеш ли, че го мразя? Не знаеш ли, че го мразех, в Брайър?

– Нима сега ще извъртиш нещата така – отвърнах, треперейки от презрение, – че да излезе, че си го направила само защото той те е принудил?

– Той наистина ме принуди! Но не по начина, който имаш предвид.

Попитах:

– И твърдиш, че не си долна измамница?

Тя отвърна:

– А ти? – Отново улови погледа ми, а аз отново едва не се засрамих от него и извърнах очи. След малко казах, по-тихо:

– Беше ми противно. Не си разменях усмивки с него, когато ти беше с гръб към нас.

– И смяташ, че аз съм го правила?

– Защо не? Ти си артистка. И в момента играеш роля!

– Наистина ли?

Тя изрече думите, като не сваляше очи от лицето ми и продължаваше да протяга ръка към моята, но не успяваше да я хване. Светлината падаше върху нас, а останалата част от кухнята беше почти тъмна. Погледнах пръстите ѝ. Бяха мръсни или може би ожулени. Попитах:

– След като го мразеше, защо го направи?

– Нямах избор – отвърна тя. – Ти видя какъв беше животът ми. Нуждаех се от теб, за да заемеш моето място.

– За да можеш ти да дойдеш тук и да заемеш моето! – Тя не отговори. – Можехме да го измамим. Ако ми беше казала. Щяхме да...

– Какво щяхме да направим?

– Нещо. Не знам какво...

Тя поклати глава.

– А ти – попита тихо – какво би пожертвала?

Погледът ѝ беше мрачен, но в същото време твърд и искрен; аз обаче изведнъж осъзнах, че мисис Съксби, Джон, Дейнти и мистър Ибс ни наблюдаваха смълчани и любопитни, и се запитах: "Какво ли бих...". И в този момент погледнах в собственото си малодушно сърце и разбрах, че не бих пожертвала нищо заради нея, абсолютно нищо, и че по-скоро бих умряла, отколкото да ѝ позволя да ме посрами.

Тя отново протегна ръка. Пръстите ѝ докоснаха леко китката ми. Грабнах ножа и я наръгах в ръката.

– Не ме пипай! – изкрещях. Изправих се на крака. – Никой да не ме пипа! – Гласът ми беше безумен. – Никой! Чувате ли ме? Дойдох тук, мислейки си, че това е моят дом, а вие искате да ме изхвърлите. Мразя ви всичките! Иска ми се да бях останала на село!

Погледнах едно след друго лицата им. Дейнти се беше разплакала. Джон седеше със зинала уста, удивен. Мистър Ибс беше подпрял бузата си с ръка. Мод държеше кървящите си пръсти. Чарлс трепереше. Мисис Съксби каза:

– Остави ножа, Сю. Да те изхвърлим? Как можа да си го помислиш! Аз...

После млъкна. Чарли Уаг беше вдигнал глава. Откъм работилницата на мистър Ибс се чу звук от превъртане на ключ. Последва шум от ритане с ботуши и подсвиркване.

– Господина! – извика мисис Съксби. Погледна към Мод, към мистър Ибс, към мен. Стана и се наведе, за да ми хване ръката. – Сю – каза. Говореше с глас, който излизаше от устата ѝ като шепот. – Сюзи, миличка, ще дойдеш ли с мен горе?

Аз обаче не ѝ отговорих, а само стиснах по-здраво ножа. Чарли Уаг излая слабо, а Господина излая в отговор. После отново започна да си подсвирква, беше някаква бавна валсова мелодия; чухме как залита и се спъва в коридора и видяхме как бутна вратата. Мисля, че беше пиян. Шапката му беше сложена накриво, бузите му бяха съвсем розови, а устата му беше отворена, оформяйки идеално буквата "о". Застана на едно място, олюля се леко и огледа стаята, като присви очи към сенките. Подсвиркването секна. Устните му се опънаха и той се облиза.

– Здрасти, Чарлс – каза и намигна, а после погледна към мен и към ножа. – Здрасти, Сю. – Свали си шапката и започна да размотава алената кърпа от врата си. – Предположих, че ще дойдеш. Ако беше изчакала още един ден, щях да бъда готов. Току-що получих писмо от онзи глупак, доктор Кристи. Той очевидно не е бързал да ме уведоми за бягството ти! Според мен е възнамерявал да те хване, преди да му се е наложило да ме уведоми. Репутацията му страда, когато някоя луда избяга.

Прибра алената кърпа в шапката си и пусна шапката на пода. Извади цигара.

– Ти си дяволски спокоен – отвърнах. Треперех. – Мисис Съксби и мистър Ибс знаят всичко.

Той се засмя.

– Смея да твърдя, че е така.

– Господине! – каза мисис Съксби. – Чуйте ме. Сю ни разказа ужасни неща. Настоявам да си тръгнете.

– Не го карайте да си тръгва! – изкрещях. – Той ще доведе доктор Кристи! – Размахах ножа. – Чарлс, спри го!

Господина беше запалил цигара, но не беше мръднал от мястото си. Обърна се, за да погледне към Чарлс, който беше направил няколко неуверени крачки към него. Сложи ръка върху косата му.

– Е, Чарли – каза.

– Моля ви, сър – отвърна Чарлс.

– Разбрал си, че съм негодник.

Устната на Чарлс започна да трепери.

– Кълна се в Господ, мистър Ривърс, не съм искал да стане така!

– Добре, добре – отвърна Господина и го погали по бузата. Мистър Ибс изпуфтя. Джон се изправи на крака, а после се огледа, сякаш не знаеше защо го е направил. Изчерви се.

– Седни, Джон – каза мисис Съксби.

Джон скръсти ръце.

– Ще стоя прав, щом искам.

– Седни или ще те ударя.

– Ще ме ударите ли? – Гласът му беше прегракнал. – Ударете онези двамата ей там! – Посочи към Господина и към Чарлс. Мисис Съксби направи две бързи крачки и го удари. Удари го силно. Той се хвана за главата и я погледна през дупката между лактите си.

– Дърта крава! – изкрещя. – Вдигнала си ми мерника от деня, в който съм се родил. Само да си ме пипнала и ще ти дам да се разбереш!

Очите му искряха, докато изричаше думите, а после се наляха със сълзи и той започна да подсмърча. Отиде до стената и я ритна. Чарлс потрепери и заплака още по-силно. Господина погледна от единия към другия, а после се взря в Мод и се направи на изненадан.

– Заради мен ли плачат тези малки момчета? – попита.

– Майната ти, аз не съм малък! – отвърна Джон.

– Ще млъкнете ли? – каза Мод с тихия си, ясен глас. – Стига, Чарлс.

Чарлс си избърса носа.

– Добре, мис.

Господина се облегна на касата на вратата, като продължаваше да пуши.

– Е, Съки – каза. – Вече знаеш всичко.

– Знам, че си долен измамник – отвърнах. – Всъщност го знаех още преди шест месеца. Просто бях достатъчно глупава, за да ти повярвам.

– Скъпо момиче – бързо изрече мисис Съксби, без да сваля очи от лицето на Господина. – Скъпо момиче, глупаците сме били ние двамата с мистър Ибс, щото ти позволихме да му повярваш.

Господина беше извадил цигарата от устата си, за да духне края ѝ. След като чу мисис Съксби и срещна погледа ѝ, застина за секунда, доближил цигарата до устните си. После погледна настрани, засмя се невярващо и поклати глава.

– Боже мой – изрече тихо.

Помислих си, че се е засрамил от думите ѝ.

– Добре – каза мисис Съксби. – Добре. – Вдигна ръце. Застана така, като би застанал някой човек на сал, сякаш се пазеше да не направи някакво прекалено рязко движение от страх да не потъне. – А сега – край на разправиите. Джон, спри да се цупиш. Сю, остави ножа, умолявам те. Никой няма да пострада. Мистър Ибс. Мис Лили. Дейнти. Чарлс, приятелят на Сю, скъпо момче, седни. Господине. Господине.

– Мисис Съксби... – каза Господина.

– Никой няма да пострада. Нали?

Той погледна към мен.

– Кажете го на Сю. Тя ме гледа с поглед на убиец. При тези обстоятелства не ми пука особено.

– При тези обстоятелства ли? – попитах. – Имаш предвид, че ме вкарахте в лудницата и ме оставихте да умра там? Иска ми се да ти отрежа проклетата глава!

Той присви очи и направи физиономия.

– Знаеш ли – отвърна, – че понякога гласът ти става много скимтящ? Никой ли не ти го е казвал? .

Спуснах се към него с ножа, но истината е, че продължавах да се чувствам объркана, беше ми лошо и бях уморена, ето защо не успях да се засиля достатъчно. Той ме гледаше, без да трепне, докато стоях, насочила острието към сърцето му. После се уплаших, че ножът ще трепне и той ще забележи. Свалих го. Сложих го на масата – на ръба на масата, точно извън кръга от светлина, който лампата хвърляше върху нея.

– Е, тъй е по-добре, нали? – каза мисис Съксби.

Сълзите на Джон бяха изсъхнали, но лицето му беше мрачно – едната буза, по която го беше ударила мисис Съксби, беше по-тъмна от другата. Погледна към Господина, но посочи с глава мен.

– Преди малко нападна мис Лили – заяви. – Разправя, че е дошла, за да я убие.

Господина се взря в Мод, която беше превързала с носна кърпа кървящите си пръсти. Отвърна:

– Иска ми се да бях видял това.

Джон кимна.

– Иска половината от богатството.

– Така ли? – попита бавно Господина.

– Млъкни, Джон – сряза го мисис Съксби. – Господине, не му обръщайте внимание. Той само създава неприятности. Сю спомена половината, но всъщност гневът ѝ говореше вместо нея. Тя не е на себе си. Не е... – сложи ръка на челото си и огледа доста странно стаята, мен, Мод. Натисна си очите с пръсти. – Май ми е нужно малко време да помисля!

– Мислете си, колкото си искате – отвърна кисело Господина. – Нямам търпение да разбера какво ще измислите.

– И аз – каза мистър Ибс. Каза го тихо. Господина улови погледа му и повдигна едната си вежда.

– Положението е объркано, нали, сър?

– Прекалено объркано – отвърна мистър Ибс.

– Така ли смятате?

Мистър Ибс кимна. Господина продължи:

– Вероятно мислите, че трябва да си отида, за да се оправи?

– Луди ли сте? – извиках. – Не виждате ли, че той е способен на всичко заради парите? Не го пускайте да си отиде! Ще доведе доктор Кристи.

– Не го пускай да си отиде – каза Мод на мисис Съксби.

– Не си и помисляйте да излезете оттук – каза мисис Съксби на Господина.

Той сви рамене, а лицето му почервеня.

– Вие искахте да си тръгна, преди две минути!

– Промених си решението.

Тя погледна към мистър Ибс, който погледна настрани.

Господина си съблече палтото.

– Майната ми – каза и се засмя, но смехът му не беше приятен. – Прекалено горещо е за тази работа.

– Майната ти – казах. – Мръсен негодник. Ще правиш каквото ти заповяда мисис Съксби, ясно ли ти е?

– Като теб – отвърна той и си закачи палтото на един стол.

– Точно така.

Той изсумтя.

– Нещастна малка кучка.

– Ричард! – извика Мод. – Беше се изправила на крака и се беше облегнала на масата. – Чуй ме. Помисли си за всички отвратителни неща, които си извършил. Това ще бъде най-отвратителното и от него няма да спечелиш нищо.

– А от кое ще спечели? – попита Джон.

Господина обаче отново изсумтя.

– Ти пък – обърна се към Мод – откога си толкова загрижена? Какво те засяга онова, което знае Сю? Господи, как се изчерви! Причината не е в онази работа, нали? Защо гледаш към мисис Съксби? Не казвай, че ти пука какво мисли тя! Та ти си същата като Сю. Погледни се как трепериш! Бъди по-смела, Мод. Спомни си за майка си.

Тя беше вдигнала ръка към сърцето си. Изведнъж подскочи, сякаш я беше ощипал. Той забеляза, отново се изсмя и обърна очи към мисис Съксби. Тя беше трепнала, чувайки думите му, и стоеше също като Мод с ръка на гърдите си под онази диамантена брошка. После усети очите му върху себе си, хвърли бърз поглед към Мод и отпусна ръката си.

Смехът на Господина замря. Той стоеше съвсем неподвижно.

– Какво е това? – попита.

– Кое какво е? – попита Джон.

– Стига вече – каза мисис Съксби и се размърда. – Дейнти...

– Аха! – извика Господина. – Аха! – Наблюдаваше я как обикаля около масата. После отмести погледа си към Мод, някак си развълнувано, и се зачерви. Махна косата от челото си и я дръпна назад. – Най-сетне разбрах! – Засмя се, а после смехът му секна. – Аха, най-сетне разбрах!

– Нищо не си разбрал – отвърна Мод и пристъпи към него, но гледаше към мен. – Нищо не си разбрал, Ричард.

Той поклати глава.

– Какъв глупак съм бил, да не се досетя! О, това е изумително! Откога знаеш? Нищо чудно, че риташе и ругаеше! Нищо чудно, че се цупеше! Нищо чудно, че тя не ти се противопоставяше! Винаги съм се чудел защо. Бедната Мод! – Засмя се, този път неподправено. – О, бедната мисис Съксби!

– Стига! – изкрещя мисис Съксби. – Чувате ли? Забранявам да се говори по този въпрос!

Тя също пристъпи към него.

– Бедната мисис Съксби! – повтори той, като продължаваше да се смее. После извика: – Мистър Ибс, и вие ли сте знаели?

Мистър Ибс не отговори.

– Какво да е знаел? – попита Джон, а очите му бяха като две черни точки. Погледна към мен. – Какво да е знаел?

– Нямам представа – отвърнах.

– Няма нищо, което е трябвало да знае – заяви Мод. – Нищо, абсолютно нищо!

Продължаваше да върви бавно напред, а очите ѝ, които сега изглеждаха почти черни и искряха по-силно от всякога, през цялото време бяха впити в лицето на Господина. Видях я как се подпря с ръка на тъмния ръб на масата, сякаш понечи да я заобиколи. Мисля, че и мисис Съксби видя това. Може би видя и още нещо. Защото се сепна, а после заговори бързо.

– Сюзи – каза, – върви си. Вземи приятеля си и си върви.

– Никъде няма да ходя – отвърнах.

– Не, Сюзи, ти ще останеш – заяви Господина със звучен глас. – Не обръщай внимание на желанията на мисис Съксби. Прекалено дълго си я слушала. Какво са те за теб в крайна сметка?

– Ричард – почти умолително изрече Мод.

– Господине – каза мисис Съксби, без да сваля очи от Мод. – Скъпо момче. Замълчете, моля ви. Страх ме е.

– Страх ли ви е? – отвърна той. – Вас? Смея да твърдя, че през целия си живот не сте знаели какво е страх. Смея да твърдя, че безмилостното ви старо, кораво като гьон сърце сега бие съвсем спокойно в старите ви, корави като гьон гърди.

При тези думи лицето на мисис Съксби се сгърчи. Тя вдигна ръка към пазвата си.

– Пипнете го! – извика и размърда пръсти. – Вижте как бие и ми кажете, че не ме е страх!

– Да го пипна ли? – попита той и погледна към гърдите ѝ. – Не мисля, че трябва. – После се усмихна. – Можете обаче да накарате дъщеря си да го направи. Тя има опит.

Не мога да кажа със сигурност какво стана после. Помня, че след като чух думите му, пристъпих към него с намерението да го ударя или да го накарам да млъкне. Помня, че Мод и мисис Съксби ме изпревариха. Не разбрах дали, втурвайки се, мисис Съксби се насочи към него, или след като видя, че Мод полетя, се насочи към нея. Помня, че последва проблясване на нещо ярко, тътрене на обувки, шумолене на тафта и коприна и учестено дишане. Мисля, че някой дръпна един стол върху пода или го събори. Помня, че мистър Ибс извика: – Грейс! Грейс! – И макар че суматохата беше голяма, си помислих, че е странно да се вика подобно нещо[40], докато не се сетих, че Грейс беше малкото име на мисис Съксби, което никога не използвахме.

И така, аз гледах към мистър Ибс, когато това се случи. Не видях кога Господина започна да се олюлява. Но го чух да стене. Стенеше тихо.

– Някой удари ли ме? – попита. Гласът му беше странен.

После погледнах.

Той си помисли, че са го ударили с юмрук. И аз си помислих същото. Беше сложил ръце на корема си и се беше навел напред, сякаш чакаше да премине болката от удара. Мод постоя малко пред него, но после се отдръпна, и докато се отдръпваше, чух, че нещо падна, макар и да не мога да кажа със сигурност от чия ръка – от нейната или от неговата, или пък от ръката на мисис Съксби. Мисис Съксби беше по-близо до него. Със сигурност беше по-близо. Прегърна го и докато той се свличаше, го подпря и го задържа.

– Някой удари ли ме? – попита отново той.

– Не знам – отвърна тя.

Не мисля, че някой знаеше. Дрехите му бяха тъмни, а роклята на мисис Съксби беше черна, и тъй като двамата бяха в сянка, не се виждаше почти нищо. Най-накрая той свали ръката си от жилетката и я вдигна към лицето си; тогава видяхме, че бялата му длан беше потъмняла от кръв.

– Господи! – каза той.

Дейнти изпищя.

– Донесете лампата! – извика мисис Съксби. – Донесете лампата!

Джон вдигна лампата и я задържа, треперейки. Тъмната кръв изведнъж стана алена. Жилетката и панталоните на Господина бяха подгизнали, а тафтената рокля на мисис Съксби беше почервеняла и от мястото, където го беше подпирала, се стичаше кръв.

Никога не бях виждала толкова много кръв. Бях казала, преди един час, че ще убия Мод. Бях наточила ножа. Бях го оставила на масата. Сега той не беше там. Никога не бях виждала кръв да шурти така. Прилоша ми.

– Не – прошепнах. – Не, не!

Мисис Съксби хвана Господина за лакътя. – Махни си ръката – каза. Той продължаваше да си стиска корема.

– Не мога.

– Махни си ръката!

Тя искаше да види колко дълбока е раната. Той направи физиономия, а после си свали пръстите. От една дупка в жилетката му се появи мехур, който приличаше на сапунен мехур, но беше в преливащи се червени цветове, а после струя кръв, която изхвърча и се разплиска върху пода, така както се разплисква вода или супа.

Дейнти отново изпищя. Пламъкът на лампата трепна.

– Мамка му стара! Мамка му стара! – изкрещя Джон.

– Сложете го да седне – каза мисис Съксби. – Донесете кърпа, за раната. Донесете нещо, с което да спра кръвта. Донесете нещо, без значение какво.

– Помогнете ми – каза Господина. – Помогнете ми. О, боже!

Преместиха го непохватно, като мърмореха и въздишаха. Сложиха го да седне на един стол с твърда облегалка. Стоях и гледах, без да мръдна, предполагам, от ужас, макар че сега изпитвам срам, задето не направих нищо. Мистър Ибс дръпна една кърпа от кукичката на стената, а мисис Съксби коленичи до Господина и притисна раната с нея. Всеки път, когато той си махаше ръката от корема, кръвта бликваше.

– Донесете кофа или гърне – каза мисис Съксби и Дейнти изтича до вратата, грабна нощното гърне, което беше забравено там, и го сложи до стола. Звукът от кръвта, която се удряше в порцелана, и червените следи, които оставаха по белите стени и по онова огромно черно око, бяха направо ужасяващи. Господина чу и се изплаши.

– О, боже! – повтори. – О, боже, умирам! – Докато изричаше думите, през тракащите му зъби излизаха накъсани стонове, които не беше в състояние да спре. – О, господи, спаси ме!

– Сега, сега – каза мисис Съксби, докосвайки лицето му. – Сега. Бъдете смел. Виждала съм как жени губят кръв от бебе и оживяват, за да разказват после за това.

– Не и по този начин! – отвърна той. – Не и по този начин! Порязан съм. Дълбока ли е раната? О, боже! Нуждая се от лекар. Нали?

– Донесете му нещо за пиене – каза мисис Съксби, но той поклати глава.

– Не искам нищо за пиене. Дайте ми обаче една цигара. В джоба ми са, тук.

Той доближи брада до жилетката си, а Джон бръкна и извади пакет цигари и кутия кибрит. Половината от цигарите бяха пропити с кръв, но той намери една, която беше суха, запали я, а после я пъхна в устата на Господина.

– Добро момче – каза Господина, кашляйки. После трепна и цигарата падна. Джон я хвана с треперещи пръсти и я върна обратно между устните му. Господина отново са закашля. Кръвта продължаваше да се процежда между дланите му. Мисис Съксби махна кърпата от раната и я изстиска; изстиска я така, сякаш беше пълна с вода. Господина започна да се тресе.

– Как стана? – попита. Погледнах към Мод. Тя не беше помръднала, след като се отдръпна от него, когато той започна да пада. Стоеше неподвижно като мен, а очите ѝ бяха вперени в лицето му. – Как е възможно? – Огледа се като обезумял наоколо – погледна към Джон, към Мистър Ибс, към мен.

– Защо стоите и ме гледате? Доведете лекар! Доведете лекар!

Мисля, че Дейнти пристъпи напред. Мистър Ибс я хвана за ръката.

– Никакви лекари тук – заяви той. – Такива хора нямат място в къщата.

– Такива хора нямат място в къщата ли? – извика Господина. Цигарата падна. – Какво говорите? Погледнете ме! Боже мой! Не познавате ли някой лекар, чиято работа не е съвсем чиста? Погледнете ме! Умирам! Мисис Съксби, вие ме обичате. Доведете някого, моля ви.

– Скъпо момче – отвърна тя, като продължаваше да притиска раната с кърпата. Той изрева от болка и страх.

– Проклети да сте! – каза. – Кучки такива! Джон...

Джон остави лампата и вдигна ръка към очите си. Плачеше и се опитваше да скрие сълзите си.

– Джон, отиди да потърсиш хирург! Джони! Ще ти платя! Майка му стара! – Кръвта отново бликна. Лицето му беше побеляло, бакенбардите му бяха черни, но на места се бяха сплъстили от кръвта, а бузите му блестяха като лой.

Джон поклати глава.

– Не мога! Не ме карайте!

Господина се обърна към мен.

– Съки! – каза. – Съки, те ме убиха...

– Никакви лекари – повтори мистър Ибс, когато погледнах към него. – Ако доведете такъв човек, с нас е свършено.

– Изнесете го на улицата – казах. – Не можете ли? Извикайте лекар на улицата.

– Раната е много дълбока. Погледни го. Това ще ги насочи към нас. Има прекалено много кръв.

Наистина имаше прекалено много кръв. Порцелановото гърне беше пълно почти догоре. Стоновете на Господина бяха започнали да затихват.

– Проклети да сте! – повтори тихо той. Беше се разплакал. – Някой няма ли да ми помогне? Имам пари, заклевам се. Кой е там? Мод?

Цветът се беше отдръпнал от бузите на Мод, почти както при него, а устните ѝ бяха побелели.

– Мод? Мод? – каза той.

Тя поклати глава. После прошепна:

– Съжалявам. Съжалявам.

– Проклета да си! Помогни ми! Ох! – Той се закашля. В храчката върху устните му се появи алена жилка, а после от устата му бликна кръв. Повдигна слабата си ръка към устните си, видя прясното червено петно по пръстите си и погледът му стана безумен. Протегна ръка към пространството извън кръга от светлина, която падаше от лампата, и се размърда с мъка, сякаш искаше да стане от стола. Посегна към Чарлс. – Чарли? – каза, а кръвта избълбука и изригна, докато изговаряше думата. Стисна Чарлс за палтото и се опита да го придърпа към себе си. Чарлс обаче не помръдна. През цялото време беше стоял в сенките, а лицето му беше опънато от невъобразим ужас. Видя мехурите върху устните и бакенбардите на Господина, червената му, хлъзгава ръка, която стискаше грубата синя яка на палтото му, и подскочи като заек. Обърна се и побягна. Побягна по пътя, по който го бях довела – по коридора към работилницата на мистър Ибс. И преди да успеем да го извикаме или да го настигнем и да го спрем, чухме как отвори вратата и излезе на Лант стрийт, а после изпищя като момиче.

– Убийство! Помощ! Помощ! Убийство!

При тези викове всички, с изключение на мисис Съксби и Мод отскочихме назад. Джон се втурна към работилницата.

– Вече е прекалено късно! – каза мистър Ибс. – Прекалено късно. – Вдигна ръка. Джон спря и се ослуша. През отворената врата на работилницата нахлу вихрушка от горещ въздух и с нея се понесе звук; в началото си помислих, че е ехото от вика на Чарлс, но после звукът се усили и аз осъзнах, че някой му отговори, може би от прозореца на съседна къща. След секунда се чу още един вик, последван от най-ужасния звук за нас – от тропот, който се усилваше и затихваше в бушуващия вятър и се приближаваше все повече.

– Сините! – каза Джон. Обърна се и тръгна към Дейнти.

– Тичай, Дейнти! – извика. Тя не помръдна за миг, а после се отправи към задния вход и започна да дърпа резетата. – Не спирай! – добави той, когато тя погледна назад. Но не тръгна с нея. Върна се при Господина. – Можем да го вдигнем – каза на мисис Съксби. Погледна мен, а после Мод. – Можем да го вдигнем, ако побързаме.

Мисис Съксби поклати глава. Главата на Господина висеше на гърдите му. Кръвта още бълбукаше върху устните му, изригваше и отново бълбукаше.

– Спаси себе си – отвърна тя на Джон. – Вземи и Сю.

Той обаче не тръгна; знаех, и все още знам, че нямаше да го последвам, ако беше тръгнал. Бях прикована към мястото си, сякаш бях омагьосана. Погледнах към мистър Ибс. Той беше изтичал до стената зад мангала и, докато го наблюдавах, извади една от тухлите. Чак по-късно разбрах, че е държал пари там, тайно, в една стара цигарена кутия. Прибра кутията в жилетката си. После започна да се оглежда – погледна към порцелановите съдове, към ножовете и вилиците, към украшенията върху лавиците: търсеше дали няма нещо, което да го уличи. Не погледна нито към Господина, нито към мисис Съксби. Не погледна към мен, а само се приближи и ме избута, за да посегне към една порцеланова купа, а след като я стигна и я хвана, я запокити на пода. Когато Чарли Уаг се изправи на крака и излая сподавено, той го ритна.

Междувременно звукът от виковете и тропането беше станал по-ясен. Господина вдигна глава. Имаше кръв на брадата му, на бузата и в ъгълчетата на очите му.

– Чухте ли това? – тихо попита той.

– Да, скъпо момче – отвърна мисис Съксби, която все още стоеше на колене до него.

– Какъв е този звук?

Тя сложи почервенелите си ръце върху неговите.

– Звукът на съдбата – отвърна.

Погледна към мен, а после към Мод.

– Можехте да избягате.

Не казах нищо. Мод поклати глава.

– Не и от такова нещо – отвърна тя. – Вече не.

– Знаеш ли какво ще последва?

Тя кимна. Мисис Съксби отново хвърли поглед към мен, а после към нея и затвори очи. Въздъхна, сякаш беше изтощена.

– Веднъж вече те загубих, скъпо момиче – изрече. – И сега отново да те загубя...

– Няма да ме загубите! – извиках, а очите ѝ се ококориха и тя се взря в мен за секунда, сякаш не разбираше за какво ѝ говоря. После погледна към Джон. Той беше наклонил глава.

– Ето ги, идват! – каза.

Мистър Ибс го чу и побягна, но не успя да стигне по-далече от малкия тъмен двор зад къщата – един полицай го хвана и го върна обратно; двама полицаи вече бяха стигнали до кухнята през работилницата. Погледнаха към Господина, към пълното с кръв гърне и към онова, което не се бяхме сетили да потърсим или да скрием – към изцапания с кръв нож, който някой беше ритнал в тъмната част на стаята, и поклатиха глави. Както обикновено правят полицаите, когато видят подобни неща, в Бъроу.

– Неприятно, а? – казаха. – Много лошо. Нека да видим колко лошо е всъщност. – Хванаха косата на Господина и дръпнаха назад главата му, опипаха пулса на врата му. – Това е жестоко убийство. А сега да видим кой го е извършил.

Мод се размърда или може би направи крачка. Джон обаче беше по-бърз.

– Тя – заяви той, без да се поколебае. Бузата му беше много тъмна, там, където го беше ударила мисис Съксби. Вдигна ръка и посочи. – Тя го извърши. Видях я.

Посочи към мисис Съксби.

Видях го, чух го, но не можех да направя нищо. Само извиках:

– Какво? – Мисля, че Мод също извика "Какво?" или "Чакай!"

Мисис Съксби обаче се изправи от мястото, където беше коленичила, до Господина. Тафтената ѝ рокля беше подгизнала от кръв, диамантената брошка на гърдите ѝ беше станала рубинена. Дланите ѝ бяха алени от върховете на пръстите до китките. Приличаше на убийца от някой от вестниците, които човек може да купи за едно пени.

– Аз го извърших – каза. – Бог ми е свидетел, че сега вече съжалявам, но го извърших аз. А тези момичета тук са невинни, те не знаят абсолютно нищо и не са причинили зло на никого.

17

По онова време се казвах Сюзан Триндър, но то вече отмина.

Полицаите отведоха всички нас, с изключение на Дейнти. Отведоха ни и ни хвърлиха в тъмницата, докато обръщаха наопаки кухнята на Лаят стрийт, търсейки улики и укрити пари и плячка. Държаха ни в отделни килии и всеки ден идваха и ни задаваха едни и същи въпроси.

– Какъв ви беше убитият мъж?

Казах, че е бил приятел на мисис Съксби.

– От дълго време ли живеете на Лант стрийт?

Казах, че съм родена там.

– Какво видяхте в нощта, когато беше извършено престъплението?

На това място обаче винаги се запъвах. Понякога ми се струваше, че бях видяла Мод да взема ножа; понякога даже ми се струваше, че я бях видяла да го използва. Сигурна съм, че я видях да докосва масата, сигурна съм, че видях проблясъка на острието. Сигурна съм, че тя се отдръпна, когато Господина започна да се олюлява. Мисис Съксби обаче също беше там; беше се приближила много бързо и понякога си мислех, че съм видяла нейната ръка да полита и да проблясва... Най-накрая им казах самата истина: че не знам какво съм видяла. Така или иначе нямаше никакво значение. Те повярваха на Джон Врум и на самопризнанията на мисис Съксби. Аз не им бях нужна. На четвъртия ден, след като ни отведоха, ме пуснаха.

Другите ги задържаха по-дълго.

Мистър Ибс първи беше изправен пред съда. Процесът продължи половин час. В крайна сметка го осъдиха не заради плячката, която се търкаляше из кухнята – него го биваше много в заличаването на печатите и марките, а заради някои от банкнотите в цигарената му кутия. Те бяха белязани. Оказа се, че повече от месец полицаите бяха наблюдавали сделките, които се извършваха в работилницата на мистър Ибс, и накрая бяха хванали Фил, който, може би си спомняте, се беше заклел, че никога повече няма да попадне в затвора, и му беше подхвърлил банкнотите. Обвиниха мистър Ибс в търговия с крадени стоки и го изпратиха в "Пентънвил". Той естествено познаваше много от мъжете в затвора и можеше да се очаква, че животът му ще е лесен, само че се получи нещо странно: крадците, които преди му бяха признателни, тъй като им даваше по някой допълнителен шилинг, докато бяха на свобода, сега се обърнаха срещу него и според мен той страдаше много. Отидох му на посещение една седмица след като го затвориха. Той ме видя и вдигна ръце към лицето си. Беше толкова променен и толкова потиснат и ме гледаше толкова особено, че не можах да понеса това. Не отидох втори път.

Сестра му, бедничката, беше открита от полицаите в леглото ѝ на Лант стрийт при претърсването на къщата. Бяхме я забравили. Настаниха я в една общинска болница. Преместването обаче беше твърде голям шок за нея и тя почина.

Джон Брум нямаше как да бъде закопчан за каквото и да било престъпление, освен за онова, старото, за кражба на кучета – издаде го палтото му. Освободиха го след шест нощи, прекарани в "Тотхил фийлдс" където го бяха налагали с пръчка. Разправяха, че надзирателите в неговия затвор до такава степен го мразели, че играели на карти, за да може този, който спечели, да го налага с пръчка, и го удряли за удоволствие още един-два пъти, освен задължителните дванайсет, а после той плачел като бебе. Дейнти го посрещна на портала на затвора, а той я удари с юмрук и ѝ насини окото. Благодарение на него обаче не я заловиха на Лант стрийт.

Повече не му проговорих. Той нае стая за себе си и за Дейнти в една друга къща и не ми се мяркаше пред очите. Видях го само веднъж, в съдебната зала, докато се гледаше делото на мисис Съксби.

Времето за делото настъпи много бързо. Дотогава прекарвах нощите на Лант стрийт, лежейки будна в старото си легло; понякога Дейнти се връщаше в къщата, за да спи до мен и да ми прави компания. Единствено тя от старите ми приятели ми правеше компания, защото, разбира се, всички други ме смятаха за измамница заради историята, която се разказваше преди това. Беше се разчуло, че съм наела онази стая в къщата срещу работилницата на мистър Ибс и съм живяла там по начин, който изглеждал потаен, почти цяла седмица. Защо бях постъпила така? После някой каза, че в нощта на убийството съм бягала с безумен поглед. Говореха за майка ми и за лошата кръв, която тече във вените ми. Вече не казваха, че съм смела; казваха, че съм безразсъдна. Казваха, че не биха се изненадали, ако в крайна сметка аз съм забила ножа, а мисис Съксби, която все още ме обичаше като своя дъщеря, макар и да се беше оказало, че съм негодница, се е пожертвала, поемайки вината...

Когато се появявах по улиците на Бъроу, хората ме проклинаха.

Веднъж някакво момиче ме замери с камък, което по всяко друго време щеше да разбие сърцето ми. Сега вече не ми пукаше. Мислех за едно-единствено нещо – че трябва да ходя при мисис Съксби колкото е възможно по-често. Бяха я отвели в затвора на Хорсмангър лейн: прекарвах деня там – седях на стъпалото пред портала, когато беше прекалено рано, за да ме пуснат вътре, и си приказвах с надзирателите или с човека, който щеше да бъде неин защитник в съда. Някакъв приятел на мистър Ибс го беше намерил; беше известен с това, че редовно успяваше да спаси от въжето и най-големите злодеи. Той обаче ми каза съвсем откровено, че нашият случай е много тежък.

– Най-доброто, което може да се очаква – каза, – е съдията да прояви милост заради възрастта ѝ.

Няколко пъти го попитах:

– Ами ако се докаже, че не го е извършила тя?

Той клатеше глава.

– Къде са доказателствата? – отвръщаше. – Пък и тя си призна. Защо е трябвало да го прави, ако е невинна?

Нямах представа и не можех да му отговоря. После той ме оставяше пред портала на затвора и бързо се отдалечаваше; излизаше на улицата и спираше някой файтон, а аз гледах след него, хванала главата си с ръце, понеже ми се струваше, че викът му и тропотът на копитата и колелата, движението на хората, камъните под краката ми са прекалено груби. Тогава всяко нещо ми се струваше по-грубо, по-шумно, по-трудно и по-бързо, отколкото би трябвало да бъде. Много пъти си спомнях за Господина, който притискаше раната на корема си и гледаше недоумяващо нашите недоумяващи лица. "Как стана?", беше попитал той. Сега ми се искаше да попитам всеки, когото срещах: "Как стана? Как е възможно? Защо само стоите и ме гледате?"

Бих написала писма, ако можех да пиша и ако знаех на кого да ги изпратя. Бих отишла в къщата на човека, който щеше да бъде съдия на делото, ако знаех как да го намеря. Но не направих нищо. Успокоявах се, макар и малко, единствено когато бях до мисис Съксби; въпреки че беше мрачен и студен, затворът беше тих. Можех да прекарвам повече време там, отколкото имах право, благодарение на любезността на надзирателите, които вероятно си мислеха, че съм по-млада и че съм по-дребна измамница, отколкото бях всъщност. – Ето я дъщеря ти – казваха те, докато отключваха вратата на килията на мисис Съксби; всеки път тя вдигаше бързо глава и се взираше в лицето ми или надзърташе тревожно зад рамото ми, сякаш не вярваше, че отново са ме пуснали и че ще ми позволят да остана при нея.

После примигваше и се опитваше да се усмихне.

– Скъпо момиче, сама ли си?

– Съвсем сама съм – отвръщах.

– Това е добре – казваше след миг тя и ми хващаше ръката. – Нали? Само ти и аз. Това е добре.

Обичаше да седи и да ми държи ръката. Не обичаше да говори. В началото, когато плачех, проклинах и я молех да се откаже от думите си, тя толкова се разстройваше, че се притеснявах да не се разболее.

– Край – казваше със силно пребледняло лице, стиснала здраво зъби. – Аз го извърших и толкова. Не искам повече да чувам нищо по този въпрос.

После се сещах как се ядосваше, млъквах и милвах пръстите ѝ в ръката си. Всеки път, когато я виждах, те сякаш ставаха по-тънки. Надзирателите разправяха, че оставяла храната си недокосната. При вида на тези смаляващи се огромни ръце се разстройвах неописуемо: струваше ми се, че всичко, което беше толкова несправедливо, щеше да бъде поправено, стига да можеше ръцете на мисис Съксби отново да станат красиви. Бях изхарчила парите, които имаше в къщата на Лант стрийт, за да намеря адвокат, и сега с всичко, което можех да взема назаем или от залагане на вещи, купувах по малко храна, за да се опитам да я изкуша – скариди, наденички, пудинг с овча лой. Веднъж ѝ занесох захарно мишле, надявайки се, че ще си спомни времето, когато ме слагаше в леглото си и ми разказваше за Нанси от "Оливър Туист". Не мисля обаче, че тя си спомни. Просто го взе, бутна го разсеяно настрани и обеща да го опита по-късно, както правеше с всяко друго нещо.

Накрая надзирателите ѝ ми казаха да си спестя парите. Давала храната на тях.

Мисис Съксби често държеше главата ми в ръцете си. Често ме целуваше. Един-два пъти ме стисна здраво и като че ли се готвеше да ми каже нещо ужасно, но в последния момент се отказваше и така и не стигна до него. Макар и да исках да ѝ задам някои въпроси, макар и да ме тревожеха странни мисли и съмнения, и аз като нея мълчах. Положението беше достатъчно тежко. Защо ми трябваше да го утежнявам още повече? Вместо за нея говорехме за мен – как трябва да постъпя в момента и в бъдеще.

– Ще задържиш стария ни дом на Лант стрийт, нали? – питаше.

– О, да! – отвръщах.

– Не смяташ да се изнесеш оттам?

– Да се изнеса ли? Ами мисля да се грижа за него, за да е готов, когато ви пуснат...

Не ѝ казах колко много е променена къщата, след като мистър Ибс и сестрата на мистър Ибс вече ги нямаше. Не ѝ казах, че съседите вече не се отбиваха, че едно момиче ме беше замерило с камък, че някакви хора, напълно непознати, заставаха до вратите или до прозорците с надеждата да зърнат мястото, където умря Господина. Не ѝ казах колко усилия положихме с Дейнти, за да заличим петната от кръв по пода, колко дълго го михме, колко кофи с тъмночервена вода отнесохме, как най-накрая трябваше да се откажем, защото от дългото търкане горният слой на дъските се изтри и бледото дърво отдолу се оцвети в отвратително розово. Не ѝ казах за всичките места – за вратите, за тавана, за всичките предмети – за снимките върху стените, за украшенията върху лавицата над камината, за чиниите, ножовете и вилиците, които бяха покрити със засъхнали струйки и капки от кръвта на Господина.

Не ѝ казах как, докато метях и търках кухнята, попаднах на хиляди малки неща, които ми напомняха за предишния ми живот – за кучешките косми, за парчетата от счупени чаши, за фалшивите пенита, за картите за игра, за резките върху касата на вратата, с които ножът на мистър Ибс отбелязваше височината ми, докато растях, нито пък ѝ казах как при вида на всяко едно от тези неща скривах лицето си с ръце и плачех.

През нощта, ако успеех да заспя, сънувах едно убийство. Сънувах, че съм убила някакъв мъж и трябва да вървя по лондонските улици с тялото му в торба, която е прекалено малка, за да го побере. Сънувах Господина. Сънувах, че го срещам сред гробовете при малкия червен параклис в Брайър и той ми показва гроба на майка си. Гробът е заключен, а аз държа отливка и пила и трябва да направя ключ, с който да го отворя; всяка нощ се залавям за работа, знаейки, че трябва да действам бързо, много бързо, но когато почти съм свършила, ме сполетява някаква странна беда – ключът се смалява или се уголемява, пилата се размеква в пръстите ми, остава още един нарез, най-важният, който не мога да направя, защото не ми стига времето...

"Вече е прекалено късно", казва Господина. Веднъж гласът беше на Мод.

"Прекалено късно."

Поглеждам, но не я виждам.

Не я бях виждала от нощта, в която умря Господина. Не знаех къде е. Знаех, че полицаите я бяха задържали по-дълго от мен, тъй като им беше казала името си, то се беше появило във вестниците и естествено доктор Кристи го беше видял. Научих тези неща от надзирателите в затвора. Всичко излязло наяве: че е съпруга на Господина и вероятно е била в лудницата и е избягала; че полицаите не са знаели какво да правят с нея – дали да я освободят или да я върнат обратно в лудницата. Доктор Кристи заявил, че само той е в състояние да реши, ето защо го извикали да я прегледа. Едва не получих припадък, когато чух за това. Все още не смеех да се доближа до вана. Случило се обаче следното: той я погледнал само веднъж, олюлял се и пребледнял, а после обяснил, че просто се е развълнувал, тъй като била излекувана напълно, което доказвало колко са добри методите му. Предоставил на вестниците подробности за къщата си. По този начин си осигурил много нови пациентки, от което според мен доста е забогатял.

Мод била освободена, а после, изглежда, беше изчезнала. Предполагах, че се е върнала в Брайър. Знам само, че никога повече не дойде на Лант стрийт. Сигурно е била много изплашена! , понеже аз, разбира се, щях да я удуша, ако беше дошла.

Чудех се обаче дали все пак няма да дойде. Чудех се, всеки ден. "Може би днес, казвах си всяка сутрин, ще бъде денят, в който тя ще дойде. А после всяка вечер: Може би утре..." Но, както вече споменах, тя не дойде. Вместо нея дойде денят, в който щеше да се гледа делото. Беше средата на август. Слънцето печеше силно, както през цялото онова ужасно лято, а съдебната зала, която беше претъпкана с хора, беше задушна; на всеки час викаха някакъв човек да излива вода върху пода, за да се опита да я охлади. Седях заедно с Дейнти. Надявах се да седна на подсъдимата скамейка с мисис Съксби и да ѝ държа ръката, но полицаите ми се изсмяха в лицето, когато ги попитах дали може. Накараха я да седи сама, – доведоха я в залата с белезници, после ги свалиха, а на излизане отново ѝ ги сложиха. Беше облечена със сива затворническа рокля, от която лицето ѝ изглеждаше почти жълто, но сребристата ѝ коса блестеше много ярко на фона на тъмните дървени стени. Тя се сепна, когато влезе и видя тълпата от непознати, дошли да гледат, докато я съдят. После различи лицето ми сред тях и ми се стори, че се поотпусна. По-късно през деня очите ѝ отново се спряха върху лицето ми, макар че я видях да оглежда от време на време залата, сякаш търсеше друго лице. Накрая обаче свеждаше поглед.

Когато проговори, гласът ѝ беше слаб. Каза, че е намушкала Господина в момент на гняв, докато се разправяли за парите, които той ѝ дължал за наетата от него стая.

Прокурорът я попита дали се препитава с даване на стаи под наем.

– Да – отвърна тя.

Следващият му въпрос беше дали търгува с крадени стоки и дали отглежда чужди бебета или бебета сираци, без да има разрешение.

– Не – отвърна тя.

После призоваха хора, които я бяха виждали по различно време с най-различни крадени вещи и най-лошото от всичко беше, че бяха издирили жени, които се заклеха, че са ѝ поверили бебетата си, които не след дълго починали...

После дадоха думата на Джон Врум. Бяха го облекли в костюм, подобен на онези, които носят чиновниците, бяха сресали и излъскали косата му и той повече от всякога приличаше на невръстно дете. Каза, че е видял всичко, което се беше случило в кухнята на Лант стрийт във фаталната нощ. Видял мисис Съксби да забива ножа. Тя изкрещяла: "Това да ти е за урок, мерзавецо!" Видял я с ножа в ръка минута преди да изкрещи.

– Една минута? – попита обвинителят. – Сигурен ли си? Знаеш ли колко трае една минута? Погледни часовника ей там. Наблюдавай придвижването на стрелката...

Всички гледахме как се плъзга стрелката. Залата беше притихнала. Никога една минута не ми се е виждала толкова дълга.

Адвокатът отново погледна към Джон.

– Толкова дълго ли беше? – попита.

Джон се разплака.

– Да, сър – отвърна през сълзи.

После извадиха ножа, за да може той да го разгледа и да каже дали е бил същият. Хората зашушукаха, щом го видяха.

Джон си избърса очите, погледна и кимна, а някаква жена припадна. После показаха ножа на всеки един от съдебните заседатели, а прокурорът им обърна внимание върху факта, че е наострен повече, отколкото е необходимо за подобен нож, и че именно по тази причина раната на Господина е била толкова сериозна. Добави, че това разбива на пух и прах думите на мисис Съксби за разправията и свидетелства за наличие на предумисъл.

Когато чух тези думи, едва не скочих от мястото си. После улових погледа на мисис Съксби. Тя поклати глава и се взря в мен умолително, с което искаше да ми каже, че не трябва да се обаждам, и аз се отпуснах назад. В крайна сметка така и не се разбра, че ножът беше толкова остър не защото тя го беше наточила, а защото го бях направила аз. Мен въобще не ме призоваха на свидетелската скамейка. Мисис Съксби не би им позволила. Призоваха обаче Чарлс, но той плачеше толкова неистово и трепереше толкова силно, че съдията го обяви за неблагонадежден свидетел. Изпратиха го обратно при леля му.

Никой не каза нищо за мен и за Мод. Никой не спомена Брайър, нито стария мистър Лили. Никой не излезе да каже, че Господина беше негодник, че се беше опитал да ограби наследница, че беше разорил хора, продавайки им фалшиви акции. Изкараха го порядъчен млад мъж с надеждно бъдеще, което му е било отнето от мисис Съксби заради едната алчност. Даже издириха семейството му и доведоха родителите му за делото... и, няма да повярвате, накрая излезе, че всичките му приказки за благородното му потекло са били блъф. Баща му и майка му държаха малък манифактурен магазин на една улица близо до Холоуей роуд. Сестра му преподаваше пиано. Истинското му име не беше Ричард Ривърс, нито даже Ричард Уелс, а Фредерик Бънт.

Нарисуваха портрета му във вестниците. Разправяха, че момичета от всички краища на Англия си го били изрязали и го носели до сърцето си.

Когато обаче погледнах този портрет и чух хората да говорят за жестокото убийство на мистър Бънт и за поквара и за алчност, ми се стори, че имат предвид нещо друго, нещо съвсем различно, а не Господина, който беше ранен по погрешка в собствената ми кухня в присъствието на всички мои близки. Дори когато съдията отпрати съдебните заседатели, а ние чакахме и наблюдавахме как вестникарите се готвят да хукнат с присъдата, веднага щом тя бъде произнесена, дори когато съдебните заседатели се върнаха след час и един от тях се изправи и съобщи решението им с една-единствена дума, дори когато съдията сложи черно покривало върху перуката си от конски косми и каза, че се надява Господ да е милостив към душата на мисис Съксби, дори тогава не се почувствах така, както може би предполагате – не вярвах, струва ми се, че толкова много мрачни и трезви господа, изричащи толкова много сериозни и монотонни думи, биха могли да изтръгнат духа, страстта и цвета от живота на хора като мен и мисис Съксби.

После погледнах лицето ѝ и видях, че духът, страстта и цветът почти бяха изчезнали от него. Тя оглеждаше унило жужащата тълпа и аз помислих си, че търси мен, ето защо станах и си вдигнах ръката. Тя обаче срещна очите ми и погледът ѝ, както и преди, се отмести от тях. Наблюдавах го как блуждаеше из залата, като че ли търсеше някого другиго или нещо друго... най-накрая застина и сякаш се избистри; проследих го и забелязах на един от задните редове момиче с черни дрехи и воалетка, която в момента спускаше върху очите си. Беше Мод. Видях я, макар че не очаквах да е в залата и, казвам ви, сърцето ми изведнъж се отвори; после си спомних всичко и сърцето ми се затвори. Изглеждаше нещастна... помислих си, че това все пак е нещо. Седеше сама. Не даде никакъв знак... на мен, имам предвид, а също и на мисис Съксби.

После нашият адвокат ме извика, за да ми стисне ръката и да ми каже, че съжалява. Дейнти плачеше и ѝ се наложи да се облегне на мен, за да бъде в състояние да ходи. Когато отново погледнах към мисис Съксби, главата ѝ беше увиснала на гърдите ѝ, а когато потърсих Мод, тя беше изчезнала.

Сега си спомням седмицата, която последва, не като седмица, а като един-единствен дълъг, безкраен ден. Беше ден без сън, защото как бих могла да заспя, когато сънят щеше да ми отнеме мислите за мисис Съксби, която щеше да умре толкова скоро? Беше ден, в който мракът почти отсъстваше, понеже държаха лампите в килията ѝ запалени през цялата нощ, а в часовете, когато не можех да бъда с нея, аз държах лампите на Лант стрийт запалени – всяка лампа, която успях да открия в къщата, всяка лампа, която успях да взема назаем. Седях сама, с пламнали очи. Седях и гледах, сякаш тя все още беше до мен. Почти не се хранех. Почти не се преобличах. Когато вървях, го правех единствено за да отида бързо до Хорсмангър лейн и да бъда с нея или за да се върна бавно у дома, след като съм я оставила там.

Вече я бяха преместили, разбира се, в килията на осъдените на смърт и две надзирателки се редуваха да стоят при нея. Предполагам, че жените са били достатъчно любезни, но бяха огромни и яки като сестрите в къщата на доктор Кристи, бяха облечени с подобни брезентови престилки и носеха ключове: в момента, в който зърнех очите им, се сепвах и всичките ми стари рани и натъртени места сякаш отново започваха да ме болят. Пък и не можех някак си да намеря място за тях в сърцето си и да започна да ги харесвам, понеже ако наистина заслужаваха да бъдат харесвани, щяха да отворят вратата и да пуснат мисис Съксби на свобода. А те я държаха там, за да дойдат мъжете и да я обесят.

Мъчех се обаче да не мисля за това или по-скоро, както и преди просто не можех да мисля за това, нито да повярвам, че то ще се случи. Не бих могла да кажа доколко мисис Съксби е разсъждавала върху този въпрос. Знаех, че ѝ бяха изпратили свещеника на затвора и че беше прекарала няколко часа с него, но тя така и не ми каза какво ѝ е говорил той, нито пък дали думите му са били утеха за нея. Сега повече от всякога като че ли не беше склонна да говори, а предпочиташе да държи нежно ръката ми в своята, макар че погледът ѝ, докато беше вперен в мен, понякога се размътваше и тя се изчервяваше и се бореше със себе си, сякаш не можеше да понесе товара на неизречените думи...

Каза ми обаче едно-единствено нещо, което трябваше да запомня, каза ми го в деня, който беше предпоследен за нея и в който я видях за последен път. Отидох при нея, а сърцето ми се късаше; мислех си, че ще я заваря да крачи из килията и да дърпа решетките на прозореца, но в действителност беше спокойна. Аз бях тази, която се разплака, а тя седна на затворническия стол и ми позволи да коленича до нея и да положа глава на скута ѝ; доближи пръсти до косата ми и започна да сваля фуркетите и да я разпуска, докато тя покри коляното ѝ. Не бях намерила сили да я накъдря. Струваше ми се, че никога няма да намеря сили, никога повече.

– Какво ще правя без вас, мисис Съксби? – попитах.

Усетих я, че трепна. А после:

– Тъй е по-добре, скъпо момиче – прошепна, – отколкото с мен.

– Не!

Тя кимна.

– Много по-добре.

– Как можахте да кажете подобно нещо? Само ако бях останала... ако не бях заминала с Господина в Брайър... Ох, не трябваше никога да се отделям от вас! – Скрих си лицето в диплите на полата ѝ и отново се разплаках.

– Хайде тихо – отвърна тя и ме погали по главата. – Тихо... – Роклята ѝ жулеше бузата ми, а затворническият стол ме убиваше. Аз обаче не помръднах и я оставих да ме успокоява, сякаш бях дете; накрая и двете се умълчахме. Високо в стената на килията ѝ имаше малък прозорец, който пропускаше две-три ленти слънчева светлина: наблюдавахме ги как пълзят по каменните плочи на пода. Не знаех, че светлината може да пълзи така. Пълзеше, подобно на пръсти. И когато вече почти беше допълзяла от едната до другата стена, чух стъпки и усетих как надзирателката слага ръка на рамото ми.

– Време е – измърмори тя. – А сега ще си кажете "довиждане". Нали така?

Изправихме се на крака. Обърнах очи към мисис Съксби. Погледът ѝ все още беше ясен, но бузите ѝ се бяха променили, бяха станали сиви и влажни като глина. Започна да трепери.

– Скъпа Сю – каза, – ти беше добра с мен... – дръпна ме към себе си и доближи уста до ухото ми. Устата ѝ беше изстинала като устата на мъртвец, но трепереше, сякаш беше парализирана. – Скъпо момиче... – проговори отново тя, шепнейки на пресекулки. Бях готова да се отдръпна. "Не го казвай!", помислих си. Макар и да не знаех какво искаше да ми каже, предпочитах да не го казва, тъй като изведнъж се уплаших. "Не го казвай! " Тя ме стисна по-здраво. – Скъпо момиче... – Шепотът ѝ стана трескав. – Гледай ме утре. Гледай ме. Не си покривай очите. А после, когато вече няма да ме има, ако чуеш лоши неща за мен, си спомни...

– Добре! – отвърнах. Изрекох думата, като едновременно бях ужасена и облекчена. – Добре! – Това беше последното нещо, което ѝ казах. После надзирателката навярно отново ме е докоснала и ме е извела по коридора до портала, а аз съм преплитала крака. Не си спомням. Това, което си спомням, е, че минах през двора на затвора, усещайки слънцето върху лицето си, че извиках, че се обърнах настрани, мислейки си колко странно и нередно и ужасно е слънцето да продължава да грее, даже сега, даже там...

Долових гласа на един от надзирателите. Чух боботенето, но не и думите. Той попита нещо надзирателката, която вървеше до мен. Тя кимна.

– Тази е едната – каза той и ме погледна. – Другата дойде сутринта...

По-късно се чудех какво имаше предвид. Защото в момента бях прекалено замаяна и нещастна, за да се чудя за каквото и да било. Вървях в нещо като унес по обратния път към Лант стрийт и се опитвах, доколкото беше възможно, да се крия в сенките от палещото слънце. Пред вратата на работилницата на мистър Ибс заварих няколко момчета, които рисуваха с тебешир примки върху стъпалото; щом ме видяха, те хукнаха, пищейки. Бях свикнала с тези неща и ги оставих да избягат, но изтрих примките, като ритах с крака. Вътре в къщата спрях за миг, за да си поема дъх и да се огледам – погледнах към тезгяха, по който имаше ивици прах, към инструментите и отливките за ключове, които бяха загубили блясъка си, към завесата от сукно, която беше изскубана от кукичките и висеше. Докато прекосявах кухнята, подът под краката ми скърцаше, понеже по някое време, не бих могла да кажа точно кога, някой беше съборил мангала от поставката му и въглените и пепелта още бяха разпръснати по пода. Изглеждаше съвсем нормално да ги измета, да изправя мангала, но подът така или иначе беше съсипан – беше изпочупен и зейнал там, където полицаите бяха изкъртили дъските. Под тях беше тъмно, но ако човек доближеше лампата, щеше да види, че там има пръст, на дълбочина два фута, влажна пръст, примесена с кости и черупки от стриди, с буболечки и гърчещи се червеи. Масата беше избутана в ъгъла на стаята. Приближих се до нея и седнах на стария стол на мисис Съксби. Чарли Уаг лежеше под него – бедният Чарли Уаг не беше излаял нито веднъж, откакто мистър Ибс го дръпна силно за нашийника. Той ме видя и затупа с опашка, дойде при мен и ми позволи да му изтегля ушите, но после отскочи настрани и легна, положил глава на лапите си.

Стоях тихо и неподвижно като него почти час, а после дойде Дейнти. Носеше вечеря. Не я исках, тя също не я искаше, но беше откраднала едно портмоне, за да я купи, ето защо двете извадихме купички и лъжици и започнахме да ядем бавно, безмълвно, като непрекъснато гледахме часовника – стария часовник с кукувичката върху лавицата, осъзнавайки, че той тиктака равномерно и отброява последните няколко часа от живота на мисис Съксби. Исках, ако мога, да ги усетя. Исках да усетя всяка минута, всяка секунда.

– Да останали? – попита Дейнти, когато наближи време да си тръгва. – Не ми се струва редно да стоиш тук съвсем сама.

– Аз обаче ѝ отговорих, че предпочитам да бъда сама, и накрая тя ме целуна по бузата; после отново останахме само двамата с Чарли и къщата започна да притъмнява около нас. Запалих още свещи. Мислех си за мисис Съксби в светлата ѝ килия. Мислех си за нея така, както я бях виждала много пъти, но не там, а тук, в собствената ѝ кухня: как даваше дозите джин на бебетата, как отпиваше на глътки от чая си, как вдигаше лице, за да я целуна. Мислех си как режеше месо, как си бършеше устата и се прозяваше... Часовникът продължаваше да тиктака – сякаш по-бързо и по-шумно от всякога. Сложих глава на масата, върху ръцете си. Колко бях уморена! Затворих очи. Не можах да се сдържа. Исках да остана будна, но затворих очи и заспах.

За първи път спах, без да сънувам нищо, и се събудих от странен звук: отвън, на улицата, тропаха и се влачеха крака, извисяваха се и затихваха гласове. Помислих си в просъница: "Сигурно е някакъв празник, сигурно има панаир. Кой ден е днес?". После отворих очи. Свещите, които бях запалила, почти бяха изгорели и се бяха образували локвички от восък, а пламъците им приличаха на безброй призраци; след като ги видях, се сетих къде съм. Беше седем часът. След три часа щяха да обесят мисис Съксби. Хората, които чувах, бяха тръгнали към Хорсмангър лейн, за да заемат местата, от които щяха да наблюдават. Първо обаче бяха се отбили на Лант стрийт, за да хвърлят по един поглед на къщата.

Хората продължаваха да прииждат с напредването на сутринта.

– Тук ли е станало? – чувах ги да питат.

А после:

– Това е мястото. Разправят, че кръвта течала толкова бързо и толкова силно, че боядисала стените.

– Разправят, че убитият мъж викал до небето.

– Разправят, че жената задушила бебетата.

– Разправят, че я бил завлякъл с наема.

– Да те побият тръпки, нали?

– Така му се пада.

– Разправят...

Приближаваха се, спираха за миг, а после продължаваха напред; някои минаваха зад къщата и хлопаха на кухненската врата, заставаха до прозореца и се опитваха да погледнат през пролуките на капаците, но аз бях заключила и залостила здраво всичко. Нямах представа дали знаеха, че съм вътре. От време на време някое момче се провикваше:

– Пуснете ни да влезем! Даваме един шилинг, ако ни покажете стаята! – Друго крещеше: – У-уу! У-уу! Аз съм призракът на човека, който беше намушкан, върнах се, за да ви преследвам!

Аз обаче си мислех, че го правят, за да дразнят приятелите си, а не мен. Но ми беше противно да ги слушам, а Чарли Уаг, бедният, не се отделяше от мен, трепереше, стряскаше се и се опитваше да лае при всеки вик или тропот. Най-после го качих на горния етаж, където звуците се чуваха по-слабо. След малко звуците станаха още по-слаби, което беше още по-лошо, понеже това означаваше, че всички са отминали къщата, намерили са си места, откъдето да наблюдават, и вече почти е дошло време за изпълнението на присъдата. Оставих Чарли и се изкачих сама по стъпалата – изкачих се бавно, подобно на момиче, чиито крака са оловни, а после застанах пред вратата на тавана и ме беше страх да вляза вътре.

Там беше леглото, в което се бях родила. Там беше умивалникът, парчето мушама, забодено с кабърчета на стената.

Последния път, когато влязох в стаята, Господина беше жив, беше пиян и танцуваше долу с Дейнти и Джон. Тогава се бях приближила до прозореца, бях сложила палеца си върху стъклото и скрежът се беше превърнал в мръсна вода. Мисис Съксби беше дошла и ме бе погалила по косата... Сега отново се приближих до прозореца. Погледнах навън и едва не припаднах, защото улиците на Бъроу, които тогава бяха тъмни и празни, сега бяха светли и пълни с хора, с толкова много хора! , с хора, които стояха на пътя и пречеха на движението, а зад тях други се бяха покатерили върху оградите и върху первазите на прозорците, държаха се за стълбовете, дърветата и комините. Някои бяха с деца на ръце, други протягаха вратове, за да виждат по-добре. Повечето си бяха закрили очите с длани, за да ги предпазят от слънцето. Лицата на всички бяха обърнати в една и съща посока.

Гледаха към покрива на портала на затвора. Бесилката беше издигната, а въжето вече беше завързано за нея. Някакъв мъж я обикаляше и оглеждаше капака.

Видях го и почти се успокоих, но в същото време усетих, че ми прилошава. Спомних си какво ме беше помолила мисис Съксби с последните, думи, които ми каза: да я гледам. Бях и отвърнала, че ще я гледам. Тогава си мислех, че ще мога да го понеса. Струваше ми се, че трябва да понеса нещо толкова дребно в сравнение с онова, което щеше да изстрада тя... Мъжът вече държеше въжето в ръце и го оглеждаше по дължина дали е здраво. Хората в тълпата протягаха още по-силно вратове, за да могат да виждат. Започнах да се плаша. Продължавах обаче да си мисля, че ще гледам до края. Отново си казах: "Ще го направя. Ще го направя. Тя го е направила за майка ми, а аз ще го направя за нея. Какво друго мога да направя сега за нея?"

Казах си го и в този момент се чуха равномерните удари на часовника: беше десет часът. Мъжът, който стоеше до въжето, се отдръпна, вратата пред стъпалата, водещи към затвора, се отвори и свещеникът се показа върху покрива, последван от първия от надзирателите... Не бях в състояние да гледам. Обърнах се с гръб към прозореца и покрих лицето си с ръце.

После осъзнах какво се случваше по звуците, които се понесоха от улиците. Хората се бяха умълчали след ударите на часовника и пристигането на свещеника; сега ги чувах как започват да свирят и да дюдюкат, от което разбрах, че се е появил палачът. Звукът се разпространи в тълпата подобно на олио във вода. Когато дюдюкането се усили, разбрах, че палачът е дал някакъв знак или се е поклонил. После звукът внезапно отново се промени, започна да се движи по-бързо, сякаш трепереше, сякаш се тресеше из улиците и сред изблици от ужасяващ смях се чу вик "Шапки долу!" Сигурно се беше появила мисис Съксби и хората се опитваха да я видят. Прилоша ми още повече, като си представих как всички онези непознати хора напрягат очи, за да я видят какво представлява, а аз не можех да погледна натам, просто не можех да го направя. Не можех да се обърна, нито да откъсна потните си ръце от лицето си. Можех само да слушам. Чух как смехът премина в шепот и във викове да се пази тишина, което означаваше, че свещеникът чете молитви. Тишината се проточи, а ударите на сърцето ми сякаш я изпълваха. После се чу "Амин" и даже докато думата все още обикаляше из улиците, някои хора в тълпата – онези, които бяха най-близо до затвора, откъдето се виждаше най-добре, изведнъж започнаха да шепнат притеснено. Шепотът се усили, беше поет от всяко едно гърло, а после се превърна в нещо, което приличаше повече на стенене или на пъшкане... Това означаваше, че са я завели до ешафода и в момента връзват ръцете ѝ, откриват лицето ѝ и нахлузват примката на шията ѝ...

После, после настъпи миг, един-единствен миг, който продължи по-кратко, отколкото можеше да си представи човек, на абсолютен, смразяващ покой: бебешкият плач беше укротен, дъхът на хората спря, ръцете притиснаха сърцата и зейналите усти, кръвта потече по-бавно във вените, а мисълта "Не е възможно, няма да се случи, те няма, те не могат..." се лиши от смисъл. А после прекалено скоро, прекалено бързо капакът издрънча и докато падаше, се понесоха писъци... чу се задъхан стон, когато въжето се опъна, сякаш тълпата имаше един общ корем, който беше ударен от огромна ръка.

Отворих очи, само за секунда. Отворих ги, обърнах се и видях не мисис Съксби, защото това изобщо не беше тя, а нещо, което приличаше на поклащащ се шивашки манекен, облечен, за да прилича на жена, с корсет и рокля, но с безжизнени ръце и глава, увиснала като пълна със слама торба ...

Отдръпнах се от прозореца. Не заплаках. Отидох до леглото и легнах върху него. Звуците отново се промениха, когато хората си възвърнаха способността да дишат и да говорят – отпушиха си устите, престанаха да стискат бебетата си, размърдаха се и започнаха да танцуват. Дюдюкаха, крещяха, смееха се ужасяващо, а накрая се чуха одобрителни възгласи. Мисля, че и аз самата бях викала одобрително, докато гледах как бесят хора. Никога не се бях замисляла какво означава да викаш одобрително. Сега, докато слушах продължителните възгласи "ура" ми се стори, че разбрах, макар и да бях потънала в скръб. Хората спокойно биха могли да викат "Тя е мъртва". Тази мисъл препускаше, по-бързо и от кръвта във всяко сърце. "Тя е мъртва, а ние сме живи."

Дейнти отново дойде при мен през онази нощ и донесе вечеря. Не я докоснахме. Само плакахме и си говорихме за онова, което бяхме видели. Тя беше гледала заедно с Фил и някои от другите племенници на мистър Ибс от едно място близо до затвора. Джон казал, че само баламите гледали оттам. Казал, че познавал един човек с покрив, и тръгнал, за да се изкачи върху него. Чудех се дали изобщо е гледал; не беше споменал нищо пред Дейнти. Тя самата беше видяла всичко, с изключение на увисването на мисис Съксби на въжето. Фил, който го беше видял, каза, че било чисто. Мислел си, че в крайна сметка било вярно онова, което хората разправяли за начина, по който палачът връзвал възела, когато трябвало да спускат жени. Всички така или иначе бяха единодушни, че мисис Съксби се е държала много смело и е умряла, без да трепне. Спомних си онзи поклащащ се шивашки манекен, стегнат здраво в корсета и роклята, и се чудех дали щяхме да разберем, ако беше треперила и ритала.

Нямаше обаче смисъл да разсъждавам върху това. Сега имаше други неща, за които трябваше да се погрижа. Отново бях сираче и както сигурно постъпват всички сираци, през следващите две-три седмици започнах да се оглеждам наоколо със свито сърце и да осъзнавам, че светът е безмилостен и загадъчен и че съм длъжна да си проправя път през него сама. Нямах никакви пари. Срокът за плащането на наема за работилницата и къщата беше изтекъл през август: дойде някакъв мъж и похлопа на вратата, а после си отиде, тъй като Дейнти запретна ръкави и се закани, че ще го удари. И той ни остави на мира. Мисля, че къщата се беше прочула като място, където е било извършено убийство, и никой не искаше да я наеме. Знаех обаче, че след време ще бъде наета. Знаех, че мъжът ще се върне някой ден, ще доведе със себе си и други мъже и ще разбие вратата. Тогава къде щях да живея? Как щях да се справя сама? Предполагах, че ще си намеря нормална работа в някоя млекарница, бояджийница или кожухарница. Само като си помислех обаче, ми прилошаваше. Всички в моя свят знаеха, че да си на нормална работа означава да ти съдират кожата и да умираш от скука. Предпочитах да си остана измамница. Дейнти каза, че познава три момичета, които крадели по улиците в района на Улидж и си търсели още едно момиче... Каза го, като избягваше погледа ми, защото и двете знаехме, че уличните кражби са доста мизерно занимание в сравнение с онова, с което бях свикнала аз.

Но това беше всичко, с което разполагах, и си помислих, че може би става. Нямах сили да търся нещо по-добро. Нямах сили, нито настроение за каквото и да било. Малко по малко всичко, което беше останало на Лант стрийт, замина – беше заложено или продадено. Продължавах да нося светлата басмена рокля, която бях откраднала от жената на село! , и сега тя изглеждаше много зле, понеже в къщата на доктор Кристи бях отслабнала, а и сега продължавах да слабея. Дейнти заяви, че съм станала толкова остра, че ако имало как да вдянат в мен конец, спокойно можели да ме използват за шиене.

И така, когато се захванах да приготвям нещата, които исках да взема със себе си в Улидж, се оказа, че не е останало почти нищо. А когато се замислих за хората, с които трябваше да се сбогувам, не се сетих за никого. Имаше само едно нещо, което трябваше да свърша, преди да тръгна – да прибера вещите на мисис Съксби от Хорсмангър лейн.

Взех Дейнти със себе си. Не смятах, че ще мога да понеса всичко това сама. Отидохме там един септемврийски ден – повече от месец след процеса. Лондон се беше променил оттогава. Лятото беше свършило и дните най-сетне се бяха захладили. Улиците бяха покрити с прах и слама и с изсъхнали листа. Затворът изглеждаше по-мрачен и по-студен от всякога. Портиерът обаче ме позна и ме пусна да вляза. Погледна ме и на мен ми се стори, със съжаление. Както и надзирателките. Бяха приготвили вещите на мисис Съксби, опаковани с восъчна хартия и завързани с канап. – "Предадени на дъщеря" – казаха, докато си отбелязваха в една книга, и ме накараха да си напиша отдолу името. Вече можех да си пиша името толкова бързо, колкото всеки друг, след престоя си в къщата на доктор Кристи... После надзирателките ме преведоха обратно през дворовете по сивеещата земя на затвора – знаех, че мисис Съксби е заровена там без камък върху гроба, за да не може никой да идва и да я оплаква, и ме изкараха през портала с ниския плосък покрив, където бях видяла да издигат ешафода. Минаваха под този покрив всеки ден от живота си, без той да означава нещо за тях. Когато дойде време да се сбогуваме, посегнаха да хванат ръката ми. Не бях в състояние да им я подам.

Пакетът беше лек. Носех го обаче към къщи, чувствайки някакъв страх, който сякаш го правеше тежък. Когато стигнах до Лант стрийт, бях започнала да залитам: приближих се бързо до кухненската маса, сложих го върху нея, затаих дъх и си разтрих ръцете. Страхувах се да го отворя и да погледна към вещите на мисис Съксби. Мислех си за нещата, които бяха вътре: за обувките, за чорапите, които вероятно бяха запазили формата на пръстите и петите ѝ, за фустите, за гребена, в който вероятно имаше косми от косата ѝ..."Не трябва да го правиш! , мислех си. Остави го! Скрий го! Отвори го някой друг път, не днес, не сега!"

Седнах и погледнах към Дейнти.

– Дейнти – казах, – не смятам, че мога да го отворя.

Тя сложи ръката си върху моята.

– Според мен трябва да го отвориш – отвърна. – Същото беше с мен и със сестра ми, когато взехме нещата на майка ми от моргата. Прибрахме пакета в едно чекмедже и почти цяла година не го погледнахме, когато Джуди го отвори, роклята беше изгнила, а обувките и бонето почти се бяха скапали, защото бяха стояли толкова дълго време с речната вода. И после нямаше нищо, което да ни напомня за мама, абсолютно нищо, с изключение на тънката верижка, която тя винаги носеше. Която татко най-накрая заложи, за да има пари за джин...

Видях как устната ѝ затрепери. Не можех да понеса сълзите ѝ.

– Добре – казах. – Добре. Ще го направя.

Ръцете ми обаче още трепереха и когато дръпнах пакета към себе си и се опитах да развържа канапа, установих, че надзирателките го бяха стегнали прекалено много. Тогава Дейнти се опита да го развърже. И тя не успя. – Трябва ни нож – казах – или ножица... – Но известно време след като Господина умря, не можех да погледна към каквото и да било острие, без да трепна, ето защо бях накарала Дейнти да отнесе всичко и сега нямаше нищо остро, освен мен в къщата. Отново започнах да дърпам и да чопля възлите, но се бях изнервила много и ръцете ми се бяха навлажнили. Най-после вдигнах пакета до устата си и захапах със зъби възела: канапът се разхлаби и хартията се разтвори. Отскочих назад. Обувките, фустите и гребенът на мисис Съксби се изсипаха върху масата и изглеждаха така, както се опасявах. А върху тях, тъмна и разлята като катран, се показа старата ѝ черна рокля от тафта.

Не се бях сетила за нея. Защо не се бях сетила? Това беше най-лошо от всичко. Роклята изглеждаше така, сякаш самата мисис Съксби лежеше, припаднала на масата. Върху предницата ѝ все още беше забодена брошката на Мод. Диамантите бяха изкъртени, което беше без значение за мен, но сребърните щипки си бяха на мястото и бяха изцапани с кръв, кафява кръв, която толкова беше изсъхнала, че почти беше станала на прах. Тафтата беше корава. Беше ръждива от кръвта. Около ръждивите петна имаше бели кръгове: адвокатите бяха показали роклята в съдебната зала и ги бяха очертали с тебешир.

Приличаха ми на белези върху тялото на мисис Съксби.

– Ох, Дейнти – казах, – не мога да го понеса! Донеси ми парцал и вода, моля те. Ох! Колко ужасно изглежда! – Започнах да търкам. И Дейнти търкаше. Търкахме по същия начин, унили и треперещи, по който бяхме жулили пода на кухнята. Парцалите се зацапваха. Ние все повече се задъхвахме. Първо изчистихме полата. После аз хванах яката, дръпнах към себе си горната част и започнах да я търкам.

И докато я търках, роклята издаде странен звук – изскърца или изшумоля.

Дейнти остави парцала.

– Какво беше това? – попита. Нямах представа. Дръпнах роклята по-близо до себе си и звукът отново се чу. – Молец ли е? Вътре ли хвърчи?

Поклатих глава.

– Не мисля. Прилича на хартия. Може би надзирателките са пъхнали нещо...

Когато обаче вдигнах роклята и я изтръсках, не падна нищо, абсолютно нищо. Шумоленето отново се чу, докато я оставях на масата. Стори ми се, че идваше от онази част на предницата, която е била точно под сърцето на мисис Съксби. Сложих ръка върху нея и я опипах. Тафтата там беше корава не само от петната от кръвта на Господина, но и от нещо друго, от нещо, което беше попаднало или беше пъхнато между роклята и сатенената ѝ подплата. Каква беше то? Не можех да разбера само от опипването. Ето защо обърнах предницата наопаки и огледах ръба. Беше разтворен, а сатенът беше подгънат, за да не се разнищи. Образуваше се нещо като джоб, в роклята. Погледнах към Дейнти, а после бръкнах вътре. Отново се чу шумолене и аз я дръпнах.

– Сигурна ли си, че не е молец? Или прилеп?

Беше писмо. Мисис Съксби го беше крила там – откога? Не можех да предположа. Първо си помислих, че сигурно го беше сложила там за мен – че го е написала в затвора, че е някаква бележка, която е трябвало да намеря, след като я обесят. Мисълта ме изнерви. По писмото обаче имаше следи от кръвта на Господина, ето защо си помислих, че трябва да е било в роклята преди онази нощ, в която той умря. После ми се стори, че е било там от доста по-дълго време, защото след като го погледнах по-внимателно, видях, че е много старо. Местата, където беше сгънато, бяха омекнали. Мастилото беше избеляло. Хартията се беше накъдрила от тафтената рокля на мисис Съксби, която го беше притискала силно към корсетите ѝ. Печатът...

Погледнах към Дейнти. Печатът не беше счупен.

– Не е счупен! – казах. – Защо? Защо е носила писмото толкова близо до сърцето си, защо го е пазила толкова грижливо, толкова дълго, без да го прочете? – Обърнах го в ръцете си. Отново се взрях в надписа. – Чие е това име тук? – попитах. – Можеш ли да видиш?

Дейнти погледна и поклати глава. – Ти не можеш ли? – отвърна. – И аз не можех. Очите ми различаваха ръкописните букви по-трудно от печатните, а почеркът беше дребен и наклонен и думите бяха размазани и покрити с отвратителни петна. Приближих се до лампата и вдигнах листа до фитила. Присвих очи. Дълго го гледах. Най-накрая ми се стори, че беше написано моето име; там, върху сгънатата хартия, стоеше моето собствено име.

Бях сигурна, че мога да разчета буквата "С" и буквата "ю", която следваше, а после "з"...

Отново ми стана нервно.

– Какво има? – попита Дейнти, след като видя лицето ми.

– Не знам. Мисля, че писмото е за мен.

Тя си закри устата с ръка. А после:

– От собствената ти майка! – възкликна.

– От майка ми ли?

– Ами от кой друг? О, Сю, трябва да го отвориш.

– Не знам.

– Ами ако в него пише... Ако в него пише за някакво заровено съкровище? Ако е карта?

Не смятах, че е карта. Усетих, че ми прималява от страх. Погледнах отново писмото, буквата "С", буквата "ю"... – Ти го отвори – казах. Дейнти се облиза, после го взе, обърна го бавно и счупи бавно печата. Стаята беше толкова тиха, че мисля, че чух как парченцата от восъка се изтърколиха от хартията и паднаха на пода. Тя разгъна листа и се нацупи.

– Само думи – каза.

Приближих се до нея. Видях изписаните с мастило редове – сбити, ситни, загадъчни. Продължих да се взирам в тях, а те ставаха все по-загадъчни. И макар че бях толкова нервна и изплашена, толкова сигурна, че писмото е за мен и че съдържа ключа към някаква страховита тайна, която предпочитах да не узная, най-лошо от всичко беше, че то стоеше отворено пред мен, а аз не разбирах какво пише в него.

– Хайде – казах на Дейнти. Подадох ѝ шапката, а после взех и своята. – Ще излезем на улицата и ще намерим някой да ни го прочете.

Минахме през задния вход. Нямах намерение да моля никой от познатите си, никой, който ме беше проклел. Исках да бъде чужд човек. Ето защо тръгнахме на запад, към пивоварниците покрай реката. На един ъгъл стоеше мъж. На врата му беше окачена табла, пълна с рендета за мускатови орехчета и напръстници. Носеше обаче очила и имаше ... знам ли и аз... интелигентен вид.

Заявих:

– Този ще ни свърши работа.

Мъжът ни видя, че вървим към него, и ни кимна. – Искате ли ренде, момичета?

Поклатих глава.

– Чуйте – казах... или се опитах да кажа, защото от ходенето и от вълнението, а също и от страх бях останала без дъх. Сложих ръка върху сърцето си. – Можете ли да четете? – попитах най-после.

Той отвърна:

– Дали мога да чета?

– Писма в ръцете на дами? Не книги, имам предвид.

Тогава той видя листа, който държах, бутна очилата върху носа си и наведе глава.

– "Да бъде отворено – започна да чете – на осемнайсетия рожден ден..." – Разтресох се цялата. Той не забеляза. Изправи глава и се навъси. – Не е по моята част – заяви. – Не си струва труда да стоя тук и да чета писма. Това няма да помогне на напръстниците ми да се продадат по-бързо, нали?

Някои хора биха ви взели пари, за да ви ударят с юмрук. Бръкнах с трепереща ръка в джоба си и извадих всичко, което имаше в него. Дейнти направи същото.

– Седем пенса – казах, след като събрах монетите.

Той ги обърна.

– Истински ли са?

– Съвсем истински – отвърнах.

Той отново се навъси.

– Добре. – Взе ги и ги скри. После си свали очилата от ушите и ги изтри. – А сега да видим. Вие обаче ще го държите. Не вярвам да е опасно, но вече съм бил ужилван от закона и не ми се иска после да се окаже, че съм го пипал... – Сложи си отново очилата и се приготви да чете.

– Всички думи, които са в него – казах, докато той се приготвяше. – До една. Чувате ли?

Той кима и започна: "Да бъде отворено на осемнайсетия рожден ден на дъщеря ми Сюзан Лили..." Свалих листа.

– Сюзан Триндър – казах. – Имате предвид Сюзан Триндър. Прочетохте го грешно.

– Пише "Сюзан Лили" – отвърна той. – А сега го вдигнете и го обърнете.

– Какъв смисъл има – възпротивих се, – след като не четете онова, което е там?

Гласът ми обаче беше изтънял. Сякаш около сърцето ми се беше увила змия и го стискаше здраво.

– Хайде – каза мъжът. Изражението на лицето се беше променило. – Интересно. Какво е това? Воля или завещание? "Последната воля – ето – на Мариан Лили, заявена на Лант стрийт, Съдърк, на този ден, 18 септември 1844 г., в присъствието на мисис Грейс Съксби от..." – той замълча. Изражението на лицето му отново се беше променило. – Грейс Съксби? – попита със силна изненада в гласа. – Убийцата, така ли? Работата става дебела, а?

Не отговорих. Той отново погледна към писмото – към петната. Навярно предположи, че са от мастило или от боя. И тогава добави:

– Не знам дали трябва... – После сигурно забеляза изражението върху лицето ми. – Добре, добре – каза. – Нека да видим. Какво има тук? – Дръпна листа към себе си. "Аз, Мариан Лили от... Какво е това? Беър хаус? Брайър хаус? ... от Брайър хаус, Бъкингамшир, със здрав разум, но със слабо тяло, с настоящото волеизявление поверявам невръстната си дъщеря СЮЗАН... Ще го изправите ли малко? Така е по-добре...с настоящото волеизявление поверявам... хмм, хмм... на грижите на мисис Грейс Съксби и определям същата за нейна настойница, като желанието ми е тя да бъде отгледана от нея, без да узнае истинския си произход. За който произход трябва да бъде уведомена на осемнайсетия ѝ рожден ден, 3 август 1862 г., като желанието ми също така е на този ден тя да встъпи във владение на половината от моето лично състояние.

В замяна Грейс Съксби се съгласява да повери на грижите ми собствената си обична дъщеря Мод... Господи, пак същата работа! Не можете ли да го държите както трябва? ... обичната дъщеря Мод и желанието ѝ е тя да бъде отгледана по същия начин – без да узнае истинското си име и истинския си произход до гореспоменатата дата, на която дата моето желание е тя да встъпи във владение на останалата част от състоянието ми.

Този документ е достоверен и представлява официално изражение на желанията ми. Той е споразумение между мен и Грейс Съксби в разрез с волята на баща ми и на брат ми, което трябва да бъде признато от закона.

На Сюзан Лили не трябва да се съобщава нищо за нещастната ѝ майка, освен това, че тя е положила усилия да я избави от всякакви тревоги.

Мод Съксби следва да бъде отгледана като истинска дама и да знае, че майка ѝ я е обичала повече от собствения си живот." Леле боже! – Мъжът се изправи. – А сега ми кажете, че не си струваше да дадете седем пенса. Ако вестниците го докопат, не ще ѝ дума, че ще струва много повече. Колко странно изглеждате! Няма да припаднете, нали?

Бях залитнала и се бях уловила за таблата му. Рендетата му се плъзнаха.

– Внимавайте! – извика сърдито той. – Това е стоката ми, погледнете, ще се разсипе и ще се смачка.

Дейнти се приближи до мен и ме хвана.

– Извинявайте – казах. – Извинявайте.

– Добре ли сте? – попита той, докато оправяше рендетата.

– Да.

– Дойде ви като гръм от ясно небе, а?

Поклатих глава или може би кимнах, не си спомням, стиснах здраво писмото и се отдалечих от него, препъвайки се.

– Дейнти – казах. – Дейнти...

Тя ме сложи да седна до една стена.

– Какво става? – попита. – Ох, Сю, какво означава всичко това?

Мъжът продължаваше да гледа към нас.

– На ваше място щях да ѝ дам вода – извика.

Аз обаче не исках вода и не бих позволила на Дейнти да се отдалечи от мен. Притиснах я до себе си и допрях лице до ръкава ѝ. Започнах да треперя. Започнах да треперя, както би треперила една ръждясала брава, когато пластинките се повдигнат от скърцащите пружинки и езичето се освободи и изхвърчи. – Моята майка... – казах. Не можах да довърша. Беше ми прекалено трудно да го изрека, беше ми прекалено трудно даже да го осъзная! Моята майка, майката на Мод! Не можех да повярвам. Сетих се за снимката на красивата жена, която бях видяла в кутийката в Брайър. Сетих се за гроба, който Мод търкаше, и за тревата, която подстригваше. Сетих се за Мод, за мисис Съксби, а после и за Господина. "Аха, най-сетне разбрах!" беше казал той. А сега и аз разбрах. Вече знаех какво е копнеела да ми каже в затвора мисис Съксби, но се е страхувала. "Ако чуеш лоши неща за мен..." Защо е пазила тайната толкова дълго? Защо ме е излъгала за майка ми?

Майка ми не е била убийца, а дама. Била е дама със състояние, което е искала да раздели...

"Ако чуеш лоши неща за мен, си спомни..."

Мислих толкова дълго, че започна да ми прилошава. Доближих писмото до лицето си и изстенах. Мъжът с напръстниците продължаваше да стои недалеч от нас и да ме гледа; след малко се насъбраха хора и също започнаха да гледат.

– Пияна ли е? – чух някой да казва.

А после:

– Кошмари ли има?

– Получила е припадък, нали? Приятелката ѝ трябва да пъхне лъжица в устата ѝ, за да не си глътне езика.

Не можех да понеса гласовете им, очите им. Посегнах към Дейнти и се изправих, а тя ме прегърна и ми помогна да се завлека, залитайки, до вкъщи. Даде ми да пия бренди. Сложи ме да седна на масата. Роклята на мисис Съксби все още лежеше върху нея. Взех я, стиснах я в юмруците си и скрих лице в гънките ѝ, а после изревах като звяр и я запокитих на пода. Разтворих писмото и отново се взрях в написаните с мастило редове. "СЮЗАН ЛИЛИ..." И отново изстенах. После станах и започнах да крача насам-натам.

– Дейнти – казах задъхано, – Дейнти, тя сигурно е знаела. Сигурно през цялото време е знаела. Сигурно ме е изпратила там заедно с Господина, знаейки какво възнамерява да направи накрая той. Ох! – Гласът ми прегракна. – Изпратила ме е, за да ме остави там и да си върне обратно своята Мод. Винаги е искала единствено Мод. Пазеше ме, а накрая се отказа от мен, за да може Мод, за да може Мод...

Замълчах. Сетих се за Мод, която скочи с ножа. Сетих се за Мод, която ме накара да я намразя. Сетих се за Мод, която ме накара да смятам, че ме е наранила, за да ми попречи да узная кой ме е наранил най-силно...

Сложих си ръката на устата и избухнах в плач. И Дейнти се разплака.

– Какво е станало? – попита. – О, Сю, изглеждаш толкова странно! Кажи какво е станало?

– Най-лошото, което можеше да стане – отвърнах през сълзи. – Най-лошото!

Видях го съвсем ясно, като светкавица в тъмно небе. Мод се беше опитала да ме предпази, а аз не бях разбрала. Исках да я убия, а през цялото време...

– И я оставих да си тръгне! – казах и отново започнах да крача из стаята. – Къде е тя сега?

– Кой къде е? – почти изпищя Дейнти.

– Мод! – отвърнах. – Ох, Мод!

– Мис Лили ли?

– Наричай я мис Съксби! Ох! Ще полудея! Само като си помисля, че я смятах за паяк, който е оплел всички нас в паяжината си! Само като си помисля как стоях и забождах с фуркети косата ѝ! Ако бях казала... Ако тя се беше обърнала... Ако знаех... щях да я целуна...

– Щеше да я целунеш ли? – попита Дейнти.

– Щях да я целуна! – отвърнах. – О, Дейнти, и ти щеше да я целунеш! Всеки щеше да го направи! Тя беше перла, истинска перла! А аз я загубих, отблъснах я!

Не спирах да говоря. Дейнти се опита да ме успокои, но не успя. Крачех, кършех ръце, скубех си косата, свличах се на пода, лежах и стенех. Най-накрая се свлякох и не станах. Дейнти плачеше и ме молеше – донесе вода и я изля върху лицето ми, изтича надолу по улицата до къщата на едни съседи за очистително, но аз продължавах да лежа, сякаш бях мъртва. Бях се разболяла. Бях се разболяла, ей така, изведнъж. Тя ме отнесе в старата ми стая и ме сложи в леглото. Каза ми, че след като отново съм отворила очи, не съм я познала, борила съм се с нея, когато се опитала да ме съблече, говорела съм като умопомрачена за някаква карирана рокля, за гумени обувки и най-вече за нещо, за което съм твърдяла, че тя е взела от мен, а аз съм щяла да умра без него. "Къде е то? , викала съм. Къде е то? Ох!"

Плачела съм толкова често и толкова жално, че тя донесла всичките ми вещи и ми ги показала една по една; най-накрая открила в джоба на роклята ми стара ръкавица от ярешка кожа, измачкана, мръсна и нахапана, и след като съм я видяла, съм я взела и дълго съм ридала така, сякаш съм умирала от мъка. Не си спомням нищо. Почти цяла седмица бях с треска, а после бях толкова слаба, че сякаш треската все още не беше преминала. Дейнти непрекъснато се грижеше за мен – даваше ми чай, супи и каши, повдигаше ме, за да мога да седна на гърнето, бършеше отвратителната пот от лицето ми. Продължавах да плача, да проклинам и да се мятам в леглото, когато се сещах за мисис Съксби и за начина, по който ме беше изиграла, а когато се сещах за Мод, плачех още по-силно. Защото през цялото време около сърцето ми сякаш се беше издигал бент, който не пропускаше любовта ми до него: сега бентът се беше скъсал, сърцето ми беше залято и аз си мислех, че ще се удавя... С оздравяването ми обаче любовта ми постепенно се уталожи. Уталожи се и ми се струваше, че най-после съм се успокоила както никога досега.

– Загубих я – повтарях непрекъснато на Дейнти. Повтарях го обаче без вълнение – отначало го прошепвах, а с отминаването на дните и с възстановяването на силите ми го измърморвах; накрая го изговарях с естествен глас. – Загубих я – казвах, – но възнамерявам да я намеря. Даже и да трябва да я търся цял живот. Ще я намеря и ще ѝ кажа онова, което знам. Може да е заминала. Може да е на другия край на света. Може да се е омъжила! Не ме интересува. Ще я намеря и ще ѝ кажа всичко...

Не бях в състояние да мисля за нищо друго. Просто изчаквах да се почувствам достатъчно добре, за да тръгна. Накрая реших, че повече няма да чакам. Станах от леглото, а стаята, която сякаш се накланяше и се въртеше, винаги когато си повдигах главата, сега остана неподвижна. Измих се, облякох се и извадих чантата с нещата, които бях приготвила за Улидж.

Взех писмото и го пъхнах в роклята. Според мен Дейнти си помисли, че отново ме е втресло. Целунах я по бузата, а лицето ми беше студено.

– Грижи се за Чарли Уаг вместо мен – казах.

Тя видя колко съм сериозна и непреклонна и се разплака.

– Как ще го направиш? – попита. – Отговорих ѝ, че имам намерение да започна търсенето от Брайър. – А как ще стигнеш дотам? С какво ще си платиш пътя? – Отвърнах: – Ще вървя пеша. – Когато чу това, тя си избърса очите и прехапа устна. – Чакай – каза. Излезе тичешком от къщата. Нямаше я двайсет минути. Когато се върна, стискаше в ръка една лира. Беше лирата, която беше скрила преди толкова много време в стената на фабриката за нишесте и ни беше поръчала да я погребем с нея, когато умре. Накара ме да я взема. Целунах я отново. – Ще се върнеш ли някога? – попита. Отвърнах, че не знам.

И така, напуснах Бъроу за втори път и отново пропътувах разстоянието до Брайър. Този път нямаше мъгли. Влакът се движеше нормално. В Марлоу същият кондуктор, който тогава ми се изсмя, след като го попитах за файтон, сега дойде да ми помогне да сляза от вагона. Не ме помнеше. Но даже и да ме помнеше, не би ме познал. Бях толкова слаба, че според мен си помисли, че съм болнава.

– Идвате от Лондон, заради въздуха, нали? – попита ме любезно. Погледна към малката чанта, която държах. – Ще се справите ли? – А после, както миналия път, попита: – Никой ли не е дошъл да ви посрещне?

Отвърнах, че ще вървя пеша. И наистина вървях пеша една-две мили. После реших да си почина, на някакъв прелез на пътя; един мъж и едно момиче минаха покрай мен с кон и каруца и сигурно и те си помислиха, че съм болнава, понеже спряха и ме качиха. Настаниха ме на седалката. Мъжът ме наметна с палтото си.

– Далече ли отивате? – попита.

Отвърнах, че отивам в Брайър и че може да ме оставят на някое място близо до имението.

– В Брайър! – възкликнаха те, когато чуха думите ми. – Но защо ще ходите в имението? Там не живее никой, откакто старецът умря. Не знаете ли?

Никой не живеел там! Завъртях глава. Отвърнах, че знам, че мистър Лили е бил болен, че не е можел да си служи с ръцете и да говори и че е трябвало да го хранят с лъжица. Те кимнаха. Казаха, че горкият господин умирал бавно и мъчително през цялото лято, в онази отвратителна горещина.

– Разправят, че най-накрая се вмирисал – казаха, снишавайки глас. – И макар че племенницата му, онова скандално момиче, което избяга с един господин... знаете ли за това? – не отговорих. – ... макар че тя се върна, за да се грижи за него, преди месец той умря и оттогава къщата е заключена.

Значи Мод се беше върнала и пак беше заминала! Само ако знаех... Извърнах глава. Когато проговорих, гласът ми пресекваше. Надявах се, че ще го отдадат на друсането на каруцата. Попитах:

– А племенницата, мис Лили? Какво стана... Какво стана с нея?

Те обаче само свиха рамене. Нямали представа. Говорело се, че се била върнала при съпруга си. Говорело се, че била заминала за Франция...

– Бяхте решили да погостувате на някой от прислужниците, нали? – попитаха, поглеждайки към басмената ми рокля. – Прислужниците също напуснаха. Всички, с изключение на един, който остана, за да пази имението от крадци. Не бих искал да имам неговата работа. Разправят, че сега къщата била обитавана от призраци.

Това несъмнено беше удар за мен. Аз обаче очаквах удари и бях готова да ги понеса. Когато ме попитаха дали искам да ме върнат обратно в Марлоу, им отговорих, че ще продължа. Мислех си, че прислужникът сигурно е мистър Уей. Мислех си: "Ще го намеря. Той ще ме познае. А той, ох! се е видял с Мод. Ще ми каже къде е отишла и така, те ме свалиха там, където започваше стената на парка на Брайър, и аз отново тръгнах пеша. Шумът от копитата на коня отслабна. Пътят беше пуст, денят беше мрачен. Беше едва три часът, но здрачът сякаш вече се сгъстяваше в сенките, изчаквайки да запълзи и да се издигне нагоре. Стената ми се стори по-дълга, отколкото преди, когато бях минала покрай нея с двуколката на Уилям Инкър. Вървях може би час и чак тогава видях арката на портата и покрива на къщата на пазача зад нея. Забързах крачка, но изведнъж сърцето ми се сви. Къщата на пазача беше затворена и тъмна. На портата имаше верига с катинар, а пред нея се беше натрупала купчина от листа. Вятърът блъскаше железните пръчки и те сякаш простенваха тихо. А когато пристъпих към портата и я бутнах, тя скърца дълго.

– Мистър Уей! – извиках. – Мистър Уей! Има ли някой?

Гласът ми накара десетина черни птици да изхвърчат от храстите, грачейки. Шумът беше ужасен. Помислих си: "Това със сигурност ще принуди някого да дойде." Но не стана така: птиците продължиха да грачат, а вятърът застена по-силно в пръчките; извиках отново, но никой не се появи. Тогава погледнах към веригата и катинара. Веригата беше дълга. Според мен я бяха сложили просто за да не могат да влизат крави и момчета. Сега обаче аз бях по-слаба и от момче. Помислих си: "Няма нищо нередно. Преди работех тук. И пак бих могла да работя..." Бутнах отново портата, доколкото беше възможно: отвори се пролука, която беше достатъчно широка, да мога да се провра през нея.

Портата се затвори зад гърба ми със силен трясък. Птиците отново излетяха. И този път обаче не дойде никой.

Изчаках една минута и после тръгнах.

Зад стените изглеждаше по-тихо отколкото преди – по-тихо и по странно. Следвах пътя. От вятъра дърветата сякаш шепнеха и въздишаха. Клоните им бяха голи. Листата им образуваха дебела покривка върху земята: бяха се намокрили и се лепяха по полата ми. На места имаше кални локви. На места имаше храсти, които бяха избуяли. Тревата в парка също беше избуяла и изсушена от лятото, но беше повалена от дъждовете. Беше започнала да гние по върховете и миришеше особено. Мисля, че в нея имаше мишки. Може би имаше плъхове. Чувах ги да тичат, докато вървях.

Забързах се. Пътят се спусна надолу, а после започна да се издига. Спомних си как пътувахме по него с Уилям Инкър в мрака. Знаех какво следва. Знаех накъде ще завие и какво ще видя зад завоя... Знаех, но въпреки всичко подскочих, когато изведнъж се озовах пред къщата, когато я видях да се извисява от земята толкова сива и мрачна. Спрях в началото на покритата с чакъл площ. Бях започнала да се плаша. Беше много тихо и тъмно. Капаците на прозорците бяха затворени. На покрива бяха накацали птици. Бръшлянът се беше откачил от стената и се развяваше като коса. Огромната входна врата, която винаги беше издута от дъжда, беше по-издута от всякога. Верандата беше пълна с мокри листа. Изглеждаше като къща, която не е предназначена за хора, а за призраци. Изведнъж си спомних, че мъжът и момичето бяха казали, че е обитавана от призраци...

Побиха ме тръпки. Погледнах назад към пътя, по който бях дошла, а после към поляните. Те преминаваха в тъмни и гъсти гори. Пътеките, по които поемах с Мод, бяха изчезнали. Отметнах назад глава. Небето беше сиво и от него ръмеше дъжд. Вятърът продължаваше да шепне и да въздиша в дърветата. Отново ме побиха тръпки. Къщата сякаш ме гледаше. Помислих си: "Само ако мога да намеря мистър Уей! Къде ли може да е той?", и тръгнах покрай задната страна на къщата към конюшните и дворовете. Движех се предпазливо, защото стъпките ми отекваха силно. И тук обаче беше тихо и празно, както навсякъде другаде. Не се разлаяха кучета. Вратите на конюшните бяха отворени, но конете ги нямаше. Огромният бял часовник беше там, но стрелките, което ме шокира повече от всичко, стрелките не се движеха, не показваха точния час. Часовникът не беше ударил нито веднъж, докато вървях: именно това, мисля, правеше тишината толкова странна.

– Мистър Уей! – извиках, но извиках тихо. Струваше ми се, че не би било редно да викам силно тук. – Мистър Уей! Мистър Уей!

После забелязах, че от един от комините се издигаше тънка струя дим, което ми даде кураж. Стигнах до вратата на кухнята и почуках леко. Никакъв отговор. Натиснах дръжката. Вратата беше заключена. Отидох до вратата на градината, до вратата, през която бях избягала през онази нощ с Мод. Тя също беше заключена. Заобиколих отново и стигнах до предната част на къщата. Приближих се до един от прозорците, отворих капака и погледнах вътре. Не можах да видя нищо. Долепих ръцете и лицето си до стъклото и когато натиснах, резето на прозореца сякаш помръдна. Поколебах се около минута, а после дъждът заплющя, сякаш валеше град. Блъснах силно. Резето изхвърча от болтовете и прозорецът полетя навътре. Повдигнах се на перваза и скочих.

После останах на място, съвсем неподвижно. Звукът от разбиването на резето сигурно е бил ужасен. Ами ако мистър Уей го беше чул и пристигнеше с пушка, вземайки ме за крадец? Вече се чувствах като крадец. Мислех си за майка си... Майка ми обаче никога не е била крадла. Майка ми е била дама. Майка ми е била господарката на тази огромна къща... Поклатих глава. Никога нямаше да мога да повярвам. Започнах тихо да обикалям из стаята. Тя беше тъмна – помислих си, че е столовата. Никога не бях влизала в нея. Но се бях опитвала да си представя Мод как седи на вечеря с чичо си; бях се опитвала да си представя как отхапва по малко от месото... Пристъпих към масата. Тя беше сервирана, върху нея бяха сложени свещи, нож и вилица и чиния с ябълки; беше обаче покрита с прах и паяжини, а ябълките бяха изгнили. Въздухът беше застоял. На пода имаше счупена чаша – кристална чаша, позлатена по ръба.

Вратата беше затворена. Мисля, че не беше отваряна от седмици, но когато завъртях дръжката и я натиснах, тя се отвори съвсем тихо. Всички врати се отваряха тихо, в тази къща. Върху пода имаше прашен килим, който заглушаваше стъпките ми.

Ето защо докато вървях, не вдигах никакъв шум, сякаш се плъзгах, сякаш бях призрак. Мисълта беше странна. Срещу мен имаше друга врата: беше вратата към гостната. И в гостната не бях влизала никога; стигнах до нея и надникнах вътре. Тя също беше тъмна и цялата беше в паяжини. От огнището се беше разсипала пепел. До него бяха разположени столове, на които някога сигурно са седели мистър Лили и Господина и са слушали, докато Мод им е четяла от книгите. Имаше малко твърдо канапе, а до него – лампа; реших, че е била нейна. Представих си я как седи там. Спомних си тихия ѝ глас.

Забравих да мисля за мистър Уей, след като си спомних това. Забравих да мисля за майка си. Какво представляваше тя за мен? Мислех единствено за Мод. Възнамерявах да отида до кухнята, но се отказах и минах бавно през вестибюла покрай издутата входна врата. Изкачих се по стъпалата. Исках да стигна до стаите, които преди бяха нейни. Исках да застана там, където заставаше тя – до прозореца, до стъклото. Исках да легна на леглото ѝ. Исках да си спомня как я бях целувала и как я бях загубила...

Движех се, както би се движил призрак, и когато се разплаках, плаках, както би плакал призрак: тихо, без да обръщам внимание на сълзите, които капеха, сякаш знаех, че имам достатъчно сълзи за сто години напред и с течение на времето ще ги изплача всичките. Стигнах до открития коридор. Там беше вратата на библиотеката, която беше отворена наполовина. Главата на онова същество със стъкленото око и острите зъби все още висеше до нея. Спомних си как го бях докоснала с пръсти, когато за първи път отидох да взема Мод. Бях изчакала пред вратата и я бях чула да чете. И отново си спомних гласа ѝ. Мислех толкова напрегнато за него, че ми се струваше, че го чувам. Чувах го като шепот, като мърморене в покоя на къщата.

Затаих дъх. Мърморенето спря, а после отново продължи. Не си го бях измислила, чувах го, идваше от библиотеката... Побиха ме тръпки. Може би в къщата наистина имаше призраци. Или може би, може би... Стигнах до вратата, допрях треперещата си ръка до нея и я бутнах навътре. Останах на място и примигнах. Стаята беше променена. Боята беше изстъргана от прозорците, а месинговият пръст беше изкъртен от пода. По лавиците почти нямаше книги. В камината гореше слаб огън. Бутнах вратата още по-навътре. Старото писалище на мистър Лили още беше там. Лампата беше запалена.

И осветяваше Мод.

Тя седеше и пишеше. Беше подпряла лакът на масата, бузата ѝ лежеше върху обърнатата ѝ нагоре длан, а пръстите ѝ закриваха наполовина очите ѝ. Видях я съвсем ясно заради светлината. Веждите ѝ бяха сбръчкани. Ръцете ѝ бяха голи, ръкавите ѝ бяха вдигнати, а пръстите ѝ бяха потъмнели от размазани мастилени петна. Стоях и я гледах, докато написа един ред. Страницата вече беше изпълнена с редове. После тя вдигна писалката и я завъртя няколко пъти, сякаш не знаеше как да продължи. Отново измърмори едва чуто. Прехапа устна.

Отново написа нещо, а после се отмести леко, за да потопи писалката в мастилницата. Докато правеше това, си свали пръстите от очите, лицето ѝ се откри и тя ме видя, че я наблюдавам.

Не трепна. Остана съвсем неподвижна. Не извика. Отначало не каза нищо. Само седеше с очи, вперени в моите, а върху лицето ѝ се беше изписала изненада. Направих една крачка, а тя стана и остави писалката с мастилото да се изтърколи по листовете и по писалището и да падне на пода. Бузите ѝ бяха пребледнели. Стисна облегалката на стола, сякаш ако я беше пуснала, щеше да падне или да ѝ прилошее. Направих още една крачка, а тя стисна облегалката още по-силно.

– Да ме убиеш ли си дошла? – попита.

Изрече думите като смразяващ шепот и аз видях, че лицето ѝ беше пребледняло не само от изненада, но и от страх. Мисълта беше непоносима. Обърнах се с гръб към нея и закрих лицето си с ръце. Лицето ми беше мокро от сълзите, които капеха по него. Сълзите закапаха още по-силно и то стана още по-мокро.

– О, Мод! – извиках. – О, Мод!

Никога не я бях наричала така, винаги ѝ казвах "мис" и даже сега, даже тук, след всичко, което се беше случило, се почувствах странно. Натиснах силно очите си с пръсти. Само преди миг си бях мислила, че я обичам много. Смятах, че съм я загубила. Исках да я намеря, дори и ако трябваше да я търся години наред. Това, че най-неочаквано попаднах на нея – толкова топла, толкова истинска, след като дълго бях жадувала за нея, ми дойде в повече.

– Няма... – отвърнах. – Не мога... – Тя не се приближи до мен. Стоеше пребледняла и стискаше облегалката на стола. Тогава аз си избърсах с ръкав лицето и започнах да говоря по-спокойно. – Намерих един лист. Намерих един лист, скрит в роклята на мисис Съксби...

Докато говорех, усещах коравото писмо, което бях пъхнала в роклята си; тя обаче мълчеше, което ме накара да предположа, а и от изражението на лицето ѝ разбрах, че знае за какъв лист става дума и какво е написано върху него. Против волята си за миг я намразих, само за миг, а после чувството отмина и усетих слабост. Приближих се до прозореца, за да мога да седна на перваза. Казах:

– Платих на един човек да ми прочете онова, което пишеше върху него. А после се разболях.

– Съжалявам – отвърна тя. – Съжалявам, Сю.

Но отново не дойде при мен. А аз отново си избърсах лицето. И продължих:

– Един мъж и едно момиче ме докараха дотук. Казаха ми, че чичо ти е починал. Казаха ми, че в къщата нямало никой, освен мистър Уей...

– Мистър Уей ли? – Тя се намръщи. – Мистър Уей напусна.

– Казаха, че е някакъв прислужник.

– Сигурно са имали предвид Уилям Инкър. Той остана при мен. Съпругата му ми готви. Това е всичко.

– Значи тук няма никой, освен тях двамата и теб? В тази огромна къща. – Огледах се и ме побиха тръпки. – Не те ли е страх?

Тя сви рамене и сведе очи към ръцете си. Лицето ѝ помръкна.

– От какво да ме е страх оттук нататък? – отвърна.

В думите ѝ, както и в начина, по който ги изрече, имаше толкова дълбок смисъл, че в началото замълчах. Когато отново проговорих, гласът ми беше по-тих.

– Кога разбра? – попитах. – Кога разбра всичко за нас, за... От самото начало ли знаеше?

Тя поклати глава. Когато проговори, и нейният глас беше тих.

– Не – отвърна. – Разбрах чак когато Ричард ме отведе в Лондон. Тогава тя... – Изчерви се, но вдигна глава. – Тогава научих.

– И преди не си знаела? – попитах.

– Не.

– Значи и теб са те измамили.

Преди щях да се зарадвам на този факт. Сега всяко едно мрачно и ужасно нещо, което бях изтърпяла и научила през последните девет месеца, си дойде на мястото. Замълчахме за миг, а аз се наведох към прозореца и допрях буза до стъклото. Стъклото беше студено. Все още валеше силно. Дъждът плющеше по чакъла пред къщата. Поляната изглеждаше изпомачкана. През голите и мокри преплетени клони на дърветата успях да различа очертанията на тисовете и заострения покрив на малкия червен параклис.

– Майка ми е погребана там – казах. – Гледах гроба ѝ с безразличие, не усещах нищо. Мислех, че е била убийца.

– А аз мислех, че моята е била луда – отвърна тя. – А то...

Не можеше да го изрече. И аз не можех. Все още не. Обърнах се обаче, за да я погледна отново, преглътнах и казах:

– Ходила си да я видиш в затвора. – Бях си спомнила думите на надзирателя.

Тя кимна.

– Говореше за теб – отвърна.

– За мен ли? Какво каза?

– Че се надява никога да не научиш. Че се надява да я обесят десет пъти, преди да си научила. Че двете с майка ти са сбъркали. Че са искали да направят от теб обикновено момиче. Че това било все едно да вземеш скъпоценен камък и да го скриеш в пръстта. Че пръстта се изравя...

Затворих очи. Когато отново ги отворих, видях, че тя най-после се беше приближила до мен.

– Сю – каза, – тази къща е твоя.

– Не я искам – отвърнах.

– Парите са твои. Половината от парите на майка ти. Даже всичките, ако така пожелаеш. Аз нямам претенции към тях. Ще бъдеш богата.

– Не искам да бъда богата. Никога не съм искала да бъда богата. Искам само...

Поколебах се. Сърцето ми беше прекалено пълно, а нейният поглед беше прекалено съсредоточен, прекалено ясен. Спомних си как изглеждаше последния път, когато я видях – не по време на процеса, а в нощта, в която умря Господина. Тогава очите ѝ искряха. Сега не искряха. Тогава косата ѝ беше накъдрена. Сега беше права, не беше вдигната на кок, а беше сресана назад и вързана с най-обикновена панделка. Ръцете ѝ не трепереха. Бяха голи и изцапани, както вече споменах, с размазано мастило. На челото ѝ също имаше мастило, там, където го беше подпирала. Роклята ѝ беше тъмна и дълга, но не стигаше до пода. Беше копринена, но се закопчаваше отпред. Най-горната кукичка не беше закопчана. Виждах пулса ѝ на гърлото. Извърнах поглед.

После отново я погледнах, в очите.

– Искам само теб – казах.

Кръвта нахлу в лицето ѝ. Тя отпусна ръце, направи още една крачка и понечи да посегне към мен. После обаче се обърна и сведе очи. Застана до писалището. Сложи ръка върху листовете и писалката.

– Ти не ме познаваш – отвърна със странен, равен глас. – Никога не си ме познавала. Имаше неща...

Пое си дълбоко въздух и замълча.

– Какви неща? – попитах. Тя не отговори. Изправих се и се приближих до нея. – Какви неща?

– Чичо ми... – отвърна и вдигна тревожно поглед. – Книгите на чичо ми... Ти смяташе, че съм добра. Нали? Никога не съм била добра. Бях... – за миг изглеждаше така, сякаш се бореше със себе си. После отиде до лавиците зад писалището и взе една книга. Притисна я силно до гърдите си, обърна се и се върна с нея при мен. Разтвори я в ръцете си. Мисля, че ръцете ѝ трепереха. – Тук – каза, поглеждайки към страницата.

– Или тук. – Видях, че погледът ѝ се спря върху страницата. А после тя започна да чете със същия глас, с който говореше преди. – "Колко приятно беше сиянието върху прелестния ѝ врат и голите ѝ рамене с цвят на слонова кост, когато я проснах по гръб върху канапето. Колко изящно се издигаха снежнобелите ѝ хълмчета до гърдите ми, диви и безразсъдни..."

– Какво? – попитах.

Тя не ми отговори, нито ме погледна; обърна страницата и започна да чете от друга.

– "Почти не си давах сметка какво правя; всяка една част от телата ни – езикът, устните, коремът, ръцете, бедрата, краката, задникът – беше напрегната и се движеше сладострастно."

Сега моите бузи почервеняха.

– Какво? – попитах отново, шепнейки.

Тя прелисти няколко страници и продължи да чете:

– "Дръзката ми ръка сграбчи бързо най-тайното ѝ съкровище, въпреки тихите ѝ протести, които моите целувки превърнаха в шепот, докато пръстите ми проникваха в скритото място за любов..."

Тя спря да чете. Сърцето ѝ беше започнало да бие по-силно, макар че беше успяла да запази гласа си равен. И моето сърце биеше много силно. Все още не можех да схвана какво искаше да ми каже. Попитах:

– Това са книгите на чичо ти, така ли?

Тя кимна.

– Всичките ли са такива?

Тя кимна отново.

– Всяка една от тях? Сигурна ли си?

– Напълно.

Взех книгата от нея и погледнах напечатаните страници. Изглеждаше така, както би изглеждала всяка книга, на мен. Оставих я, приближих се до лавиците и взех друга. И тя изглеждаше по същия начин. После взех още една, която беше с рисунки. Никога не сте виждали такива рисунки. На една от тях имаше две голи момичета. Погледнах към Мод и сърцето ми се сви.

– И ти си знаела за тези неща – казах. Това беше първото нещо, което си помислих. – Твърдеше, че не знаеш нищо, а през цялото време...

– Аз наистина не знаех нищо – отвърна тя.

– Знаела си всичко! Накара ме да те целуна. Накара ме да поискам отново да те целуна! А през цялото време си идвала тук и...

Гласът ми пресекна. Тя наблюдаваше лицето ми. Мислех си за случаите, в които отивах до вратата на гостната и чувах приглушеното извисяване и затихване на гласа ѝ. Бях си я представяла как чете на мъжете – на Господина, докато аз седях и ядях плодова пита и яйчен крем с мисис Стайлс и мистър Уей. Сложих ръка върху сърцето си. То толкова много се беше свило, че ми причиняваше болка.

– О, Мод! – извиках. – Само ако знаех! Като си помисля за теб... – Разплаках се. – Като си помисля за чичо ти... Ох! – Ръката ми изхвърча към устата ми. – За чичо си! – Тази мисъл беше най-странна от всичко. – Ох! – Все още държах книгата. Погледнах я и я пуснах, сякаш пареше.

– Ох! – Не можах да кажа нищо повече. Мод стоеше съвсем неподвижно с ръка върху писалището. Избърсах си очите, а после отново погледнах към размазаното мастило върху пръстите ѝ. – Как си могла да понесеш подобно нещо?

Тя не отговори.

– Като си помисля за него – казах, – за този мръсник! Малко му е било това, че се е вмирисал! – Започнах да чупя ръце. – Като те гледам, че още си тук, а книгите му са навсякъде около теб...

Взирах се в лавиците и ми се искаше да ги потроша. Приближих се до нея и посегнах, за да я притегля към себе си. Тя обаче се отдръпна. Вдигна глава по начин, който по всяко друго време бих нарекла горд.

– Не ме съжалявай – отвърна – заради него. Той е мъртъв. Но аз все още съм такава, каквато ме направи. И винаги ще бъда такава. Половината от книгите са съсипани или продадени. Аз обаче съм тук. И погледни. Ти трябва да знаеш всичко. Погледни как си изкарвам прехраната.

Взе един лист от писалището – този, върху който я бях видяла да пише. Мастилото още не беше изсъхнало.

– Преди време попитах един приятел на чичо си – продължи тя – дали би ми позволил да пиша за него. А той ме изпрати в дом за бедстващи дами. – Усмихна се тъжно. – Разправят, че дамите не пишели такива неща. Но аз не съм дама...

Погледнах я неразбиращо. Погледнах към листа в ръката ѝ. Тогава сърцето ми прескочи.

– Ти пишеш книги като неговите! – извиках. – Тя кимна, без да отговори. Лицето ѝ беше печално. Не знам как е изглеждало моето лице. Мисля, че гореше. – Пишеш такива книги! Не мога да повярвам. Представях си какво ли не, но не и да те намеря сама в тази огромна къща...

– Не съм сама – отвърна тя. – Вече ти казах. Уилям Инкър и съпругата му се грижат за мен.

– Да те намеря тук съвсем сама да пишеш подобни книги!

Тя отново изглеждаше така, сякаш се гордееше.

– Защо да не пиша? – попита.

Нямах представа.

– Просто не изглежда редно – отвърнах. – Момиче като теб...

– Момиче като мен ли? Няма други момичета като мен.

Замълчах за миг. Погледнах отново към листа в ръката ѝ.

После попитах тихо:

– Изкарват ли се пари от тази работа?

Тя се изчерви.

– Малко – отвърна. – Достатъчно, ако пиша бързо.

– И ти... И ти я харесваш?

Тя се изчерви още повече.

– Мисля, че ме бива за нея... – Прехапа устна. Продължаваше да наблюдава лицето ми. – Мразиш ли ме заради това? – попита.

– Да те мразя! – отвърнах. – След като съществуват петдесет истински причини да те мразя и все пак аз просто...

"Просто те обичам", прииска ми се да кажа. Но не го казах. Как да ви го обясня? След като тя продължаваше да се чувства горда, се чудех дали бих могла... Не беше нужно да го изричам с думи: беше изписано на лицето ми. Цветът ѝ се промени, погледът ѝ се проясни. Закри си очите с ръка. Пръстите ѝ оставиха нови черни петна по тях. Повече не издържах. Посегнах бързо и я хванах за китката, а после си намокрих пръстите и започнах да търкам плътта на челото ѝ. Правех го, мислейки единствено за мастилото и за бялата ѝ кожа, а тя усещаше ръката ми и стоеше, без да мърда. Палецът ми започна да се движи по-бавно. Премести се към бузата ѝ. После осъзнах, че съм хванала лицето ѝ в ръката си. Тя затвори очи. Бузата ѝ беше гладка, не беше като перла, беше по-топла от перлите. Обърна глава и доближи уста до дланта ми. Устните ѝ бяха меки. Петното чернееше на челото ѝ, но аз си помислих, че в крайна сметка беше просто мастило.

Когато я целунах, тя се разтрепери. Спомних си как я бях накарала да трепери тогава, целувайки я, и също се разтреперих. Почувствах се зле. Мислех си, че ще припадна! Отдръпнахме се една от друга. Тя сложи ръка върху сърцето си. Продължаваше да държи листа. После той изшумоля и падна на пода. Наведох се, взех го и изгладих гънките.

– Какво пише тук? – попитах.

Тя отвърна:

– Върху него са всички думи, с които искам да ти кажа колко много те желая... Погледни.

Взе лампата. Стаята беше притъмняла, дъждът продължаваше да плющи по стъклата. Отведе ме до камината, накара ме да седна и се настани до мен. Полата на копринената ѝ рокля се повдигна рязко, а после се отпусна. Тя сложи лампата на пода, изглади листа и започна да ми показва думите, които бе написала, една по една.

Бележки

В работата си над романа съм използвала много исторически книги. Особено ценен източник на информация за мен бяха книгите The Hanging Tree: Execution and the English People, 1770 – 1868 (Оксфорд, 1994 г.), автор В. A. K. Гатръл, и Legally Dead: Experiences During Seven Weeks' Detention in a Private Asylum (Лондон, 1910 г.), автор Марша Хамилкар.

Показалецът, върху който работи Кристофър Лили, се основава на три анотирани библиографии, съставени от Хенри Спенсър Ашби под псевдонима Пизанус Фракси: Index Librorum Prohibitorum: being Notes Bio-Biblio-Iconographical and Critical, on Curious and Uncommon Books (Лондон, 1877 r.), Centuria Librorum Absconditorum: being Notes Bio-Biblio-Iconographical and Critical, on Curious and Uncommon Books (London, 1879 г.) и Catena Librorum Tacendorum: being Notes Bio-Biblio-Iconographical and Critical, on Curious and Uncommon Books (London, 1885 г.). Когато говори за колекционери на книги, в повечето случаи мистър Лили се позовава на Ашби, но някои от твърденията му са литературна измислица.

Всички текстове, цитирани от Мод, са автентични и са от книгите The Festival of the Passions, Memoirs of a Woman of Pleasure, The Curtain Drawn Up, The Bagnio Miscellany, The Birchen Bouquet, и The Lustful Turk. Данните за тях се съдържат в изброените по-горе библиографии на Ашби.

Бележки под линия

1

Популярен герой от Викторианската епоха. – Бел. пр.

2

Син – разговорно название за полицай. – Бел. пр.

3

Кафяв. – Бел. пр.

4

Ковач. – Бел. пр.

5

Fingersmith. – Бел. пр.

6

Път. – Бел. пр.

7

Принц Алберт фон Сакс-Кобург-Гота (1819 – 1861 г.) – съпругът на кралица Виктория. – Бел. Пр.

8

Палецът в случая е символ на кръста. – Бел. пр.

9

Герой от куклената пиеса "Пънч и Джуди", известен със сприхавия си характер. – Бел. пр.

10

Героиня от песента "Хубавата Поли Пъркинс от Падингтън грийн". – Бел. пр.

11

Вид бял хляб. – Бел. пр.

12

Английското название на цветето означава "честност, откровеност". – Бел. пр.

13

Пол Борел (1828 – 1913 г.) – френски художник. – Бел. пр.

14

Според гръцката митология бог Приап е бил с много голям фалос, който подобно на големите гърди на Венера е бил символ на плодородието. Впоследствие той става бог на чувствените наслади. – Бел. пр.

15

Кристофър Смарт (1722 – 1771 г.) – английски поет. – Бел. пр.

16

Бернар дьо Бюри (1720 – 1785 г.) – френски музикант и дворцов композитор. – Бел. пр.

17

Ян Тилиус (1660 – 1719 г.) – холандски художник. – Бел. пр.

18

Винсенте де Валверде (1490 – 1S31 г.) – испански епископ. – Бел. пр.

19

Briar, каквото е името на имението. – Бел. пр.

20

Джулио Романо (1492 – 1546 г.) – италиански художник и архитект. – Бел. пр.

21

Анибале Карачи (1560 – 1609 г.) – италиански художник. – Бел. Пр.

22

Джордж Морланд (1763 – 1804 г. – английски художник. – Бел. пр.

23

Томас Роуландсън (1756 – 1827 г.) – английски художник. – Бел. пр.

24

Герои от романа "Опасни връзки" на френския писател Шодерло дьо Лакло (1741 – 1803 г.). – Бел. пр.

25

Герои от "Просяшка опера" на английския поети драматург Джон Гей (1685 – 1732 г.). – Бел. пр.

26

Евангелие на Йоан, 4:34. – Бел. пр.

27

На английски дама каро означава буювално "диамантена кралица". – Бел. пр.

28

Според гръцката митология Приам и Тисба били двама влюбени, които принадлежали към две враждуващи семейства и били принудени да се срещат тайно. – Бел. пр.

29

Maud. – Бел. пр.

30

V.R. (Victoria Regina) – кралица Виктория. – Бел. пр.

31

Естествен оцветител с червен цвят, извлича се от яйчен белтък или от изсушени насекоми. – Бел. пр.

32

Вероятно авторката има предвид крал Джордж IV, който е бил на престола през периода 1820 – 1830 г. – Бел. пр.

33

Първата дума означава "води" а втората – "реки". – Бел. пр.

34

Според библейската история силата на Самсон се е криела в косата му. – Бел. пр.

35

Думата означава "бекон". – Бел. пр.

36

Героиня от детска песничка. – Бел. пр.

37

Маслена течност, която се извлича от дървесен или каменовъглен катран използван в миналото като лечебно средство. – Бел. пр.

38

Герой от английска пантомима, бедно момче, което става кмет на Лондон. – Бел. пр.

39

"Деца в гората" – детска приказка, използвана за сюжет на английска пантомима. – Бел. пр.

40

Думата означава "милост". – Бел. пр.

Content

Уотърс Сара Крадлата

Сара Уотърс Крадлата

За автора:

БЛАГОДАРНОСТИ

ПЪPBA ЧАСТ

1

2

3

4

5

6

ВТОРА ЧАСТ

7

8

9

10

11

12

13

ТРЕТА ЧАСТ

14

15

16

17

Бележки

Бележки под линия