МАСЛИНОВАТА ФЕРМА

Каръл Дринкуотър

На Мишел, който живее богат на цветове живот.

Една интимна история, разказана на глас.

Je t'aime.[1]

Благодарности

Тази книга никога нямаше да съществува без Мишел. Така че първо на него изказвам благодарност за подкрепата, великодушието и безусловната му любов. Специални благодарности и на нашите семейства и приятели, които населяват тези страници.

Също така съм изключително благодарна на моята агентка и приятелка Софи Хикс, на Маги Филипс, Хитеш Шах и Грейн Фокс, които ми помагат за изглаждането на неравностите по моя професионален път, и на старите ми приятели Крис Браун и Бриджит Андерсън, които винаги се отзовават, когато имам нужда.

Изказвам огромната си благодарност на чудесния колектив на „Литъл Браун“, Великобритания, в това число и Карълайн Норт, за старателното редактиране, и най-вече на Алън Самсън, задето си купи книгата и ми предложи вдъхновяващи идеи.

Прекалено много от нещо хубаво може да бъде чудесно.

Мей Уест

…на юг в друго, обжарено от слънцето място…

У. X. Одън

Предговор

Момичетата се взират слисани.

— Това ли е прекрасната изненада, папа? — пита Ванеса.

Мишел кимва утвърдително.

Папа им беше обещал вила с басейн. За съжаление, обзет от ентусиазъм, Мишел бе пропуснал да спомене, че басейнът е пресъхнал. Нещо по-лошо, вътрешността му не само бе напукана, нащърбена и без капка вода, но избелелите му сини стени и значителна част от дъното му бяха плътно обрасли с бръшлян.

— Искам да плувам! — проплаква Кларис.

— Утре ще изрежем бръшляна и в неделя ще го напълним, обещавам.

Чух това обещание, докато минавах, олюлявайки се, нарамила купчина кашони, пълни със стари и практически безполезни кухненски съдове, които бях изровила от задръстените шкафове на лондонския си апартамент. Обещанието на Мишел, макар и дадено неволно, е добронамерено, но едно съмнение ми нашепва в ухото, че той може да съжалява за това. Ами ако се окаже, че има теч от коритото на басейна? Решавам да не изразявам на глас тази мисъл. Освен това, моите съмнения вероятно не са нищо повече от песимизъм, дължащ се на безсънната нощ.

По-голяма част от пътуването ни с колата премина през нощта, за да избегнем най-голямото натоварване на празничния трафик, който през целия вчерашен ден задръстваше основните пътни артерии. Около осем и половина вечерта наближихме покрайнините на Лион само за да открием, че le péage[2] се е превърнал в своеобразен курорт. Беше обявено, че преминаването през него ще се забави с два часа. Така че французите, по истински френски маниер, се възползваха от възможността да се съсредоточат върху вечерята, което, разбира се, забави нещата още повече.

Това беше пъстра и завладяваща гледка. Колона от превозни средства, дълга много километри, семейства и домашни любимци, седнали на сгъваеми столове край колите си (по-малко организираните разстлали одеяла за пикник направо върху пътното платно), всички похапващи меню от три блюда и пиещи обилно количество алкохол.

Като изключим общото ни раздразнение, открих, че това е изключително забавно. Докато се разхождах край дългата няколко километра колона от чакащи коли, видях собственици на превозни средства, които предлагаха на спътниците си дегустация на местното им вино, късчета от сочни ястия, забъркани набързо край пътя, кремообразни и ярко оцветени десерти, разнасяни в лъжици нагоре-надолу край опашката от автомобили, дочух част от съвети за доизкусуряването на иначе известна рецепта и като връх на всичко това — по някоя партия бридж, придружена от сервирано след вечерята кафе, последвано в един-два случая от чаша калвадос. Какъв талант имат французите да превръщат всяко събитие във възможност да се насладят на тънкостите на храненето.

Когато движението се нормализира, забелязах семейства, които бяха станали добри приятели с други семейства от колоната, да си разменят адреси така, както някои хора го правят, когато са прекарали една или две седмици заедно в един и същи курорт.

След като минахме през Лион, продължихме пътуването, като спряхме само за кратка почивка на един крайпътен паркинг, където клетият Мишел трябваше да поспи малко с дебелата Памела, завързана с повода си за глезена му, за да не избяга. Преди зазоряване отново потеглихме, като закусихме край градчето Фрежюс. Там половината местно население вече се беше събрало в баровете, наслаждавайки се на първия си за деня коняк.

Сега, след като бяхме пристигнали благополучно — след шестнайсет часа пътуване, — Памела, най-сетне освободена от ограниченото пространство, дишаше шумно до краката ми. Защо това дяволско създание се бе така привързало към мен?

— Кучето е жадно! — казвам аз. Никой не обръща внимание.

— Значи, ще имаме басейн след два дни? — Ванеса винаги е била по-педантичната от двете момичета.

Мишел кимва утвърдително и прегръща през раменете двете си дъщери.

— Е, харесва ли ви тук? Къщата и всичко останало? Знам, че има нужда от много работа, но грее слънце и е много горещо…

Краят на изречението му се стопява в обедната жега, докато момичетата гледат нагоре към него, сякаш той собственоръчно е създал цяла плеяда слънца. След първоначалното им разочарование изглеждат доста щастливи и това ми носи огромно облекчение.

Намирам външна чешма до гаража и се оглеждам за някаква паничка или купичка, за да дам малко вода на лигавещото се псе. Съзирам яркожълта, покрита със спечена кал пластмасова съдинка — приличаща на чаша от изгубен термос — да лежи сред бурените до един от кедрите и бързам да я взема. Задъхана, Памела плете крака до мен. Тя изглежда готова да се строполи на земята. Аз се връщам до чешмата.

Мишел и момичетата вече вадят дюшеците, усукани до неузнаваемост, от багажника на моя фолксваген. Два единични дюшека за нас четиримата. В тази горещина! Луди ли сме?

— Къде да ги сложим? — подвиква ми той.

— Ти реши. — Аз съм заета да се боря с кранчето на мизерната чешма, което е здраво затегнато. — Трябва да мине известно време, преди някой да използва това — промърморвам, но никой не ме чува. Дори и Памела. Тя лежи на една страна под сянката на дванайсетте високи кедъра, които образуват полукръг около паркинга, където има хладна рохка пръст — изхвърлен на брега кит, който хърка доволно.

Завъртам крана толкова силно, че той едва не се откъсва от стената. Зелено гущерче се стрелва от една пукнатина в мазилката и усещайки нежелани посетители, побягва, скривайки се някъде другаде. По лицето ми избива пот. Усещам нахлулата кръв. Чувствам се замаяна от усилието и сега аз съм тази, която се нуждае от вода. Памела отдавна е забравила жаждата си.

Накрая кранът започва да се върти, издавайки ужасяващ звук.

„Нуждае се от капка смазочно масло“ — казвам си, започвайки да съставям наум списък с нещата, които трябва да се направят, който, по всичко личи, ще стане внушителен. Древният кран се върти ли, върти, но все още не потича вода.

— Този кран не работи както трябва или…

Но не виждам никого, който да чуе моето безпокойство. Решавам да се захвана с нещо друго.

На горния етаж на вилата е хладно и пълно с насекоми. Ослепителната суха горещина отвън подчертава влажния, изпълнен с мирис на мухъл сумрак, който цари вътре. Миризмата ми напомня за задължителните посещения в детството ми при възрастни роднини, живеещи сами в непроветрени къщи.

Противокомарните мрежи, извити навън и отделени в единия ъгъл от прозорците, сякаш са се борили да излязат на светло, хвърлят плътни сенки, придавайки мрачен, затворнически вид на голямата всекидневна. Снопове слънчева светлина очертават правоъгълници върху настлания с плочки под, осветявайки събирания с годините прах и разлагащите се останки от миниатюрни влечуги. Мишел е застанал с les filles[3], които се оглеждат с ужас и отвращение.

— C’est dégueulasse, Papa![4]

Не мога да не забележа борбата на Ванеса да сдържи сълзите си.

— Ще почистим — казва насърчително той с намаляващ ентусиазъм.

— Преди или след като се заемем с басейна? — подхвърля рязко едната от тях и излиза нацупено навън.

— Chérie![5]

— Мишел? — едва се осмелявам да започна, знаейки, че моментът не е добър за съобщаване на такава драстична новина.

— Да? Върви при сестра си — нарежда той на другата си дъщеря.

— Имам смътното подозрение…

— Какво?

Той изглежда изтощен, готов да се предаде. Пътуването от Париж в горещата кола, натъпкана с багаж и добитък (Памела), по пътища, нажежени от изгорелите автомобилни газове и августовското време, беше безкрайно дълго. Никой не бе спал добре. Нервите ни бяха изопнати. Дори упоритото жужене на цикадите — звук, който обикновено смятам за романтичен и екзотичен, пораждаше у мен желание да закрещя.

Внезапно виждам всичко това не през очите на насърчена от любовта жена, поела към едно приключение, а от гледната точка на децата. Това е лятната им ваканция. Аз не съм майка им. Те едва ме познават. Отдавна не са били заедно с баща си, а мястото, където ги е довел, принадлежи (или ще принадлежи) на него и на тази друга жена, която дори не говори свободно майчиния им език. Отгоре на всичко, вилата е необитаема и ние нямаме пари да я стегнем.

— Момичетата са разочаровани — споделя той. Долавям умората и съжалението в гласа му, докато се мъча да не се поставя в ролята на аутсайдера.

— Мишел, знам, моментът не е най-добрият, но…

— Може би беше грешка да ги водя тук. В крайна сметка това бе нашата мечта.

„Беше?“ — помислям си, но се въздържам — на косъм — да го кажа на глас.

— Мишел?

— Какво?

— Няма вода.

— Какво?

— Няма вода.

— Ами, не си пуснала главния кран — казва рязко той и като подвиква на дъщерите си, излиза след тях на терасата. Аз оставам там, където съм, сред праха и сенките. Наблюдавам ги през високите френски прозорци: две слабички момичета ръкомахат ядосано срещу стройния си красив баща, докато той се опитва да ги успокои. Оставям ги да се оправят и отново се заемам с разтоварването на колата.

Когато момичетата се поуспокояват и Мишел вече не е толкова раздразнен, той се връща при мен.

— Гаражът заключен ли е?

— Аз не съм го отключвала — отговарям, погълната от опитите си да поправя метлата. Под тежките кашони в багажника дръжката ѝ се е измъкнала.

— Главният кран за водата вероятно е там.

Мишел изчезва в гаража и намира крана, отвърта го, но пак няма вода. Той излиза мълчаливо, за да си налее чаша вино и да осмисли проблема. Аз влизам отново в къщата.

— Чешмата трябва да се захранва с вода от външен резервоар, който е пресъхнал — казва, когато се връща.

— Откъде се захранва?

— Не съм сигурен. Като намеря резервоара, ще мога да ти кажа. Мадам Б. спомена за някакъв кладенец. Мислех, че говори за вторичен източник, но може би не е така. Момичетата добре ли са?

Кимам утвърдително.

— Отидоха да поогледат.

— Добре. Не се притеснявай за тях. Те ще се успокоят. Тук ще им хареса. Сигурен съм.

Очите ни се срещат за кратко и ние се вглеждаме един в друг. Последните няколко дни бяха много натоварени, без никакво време за нас самите. Аз снова с метлата във всекидневната, опитвайки се да измета поне най-горния слой мръсотия от теракотените плочки, опасявайки се, че ако спра, Мишел ще долови моята обида. Не искам да я обсъждаме — знам, че ще ми мине, защото е глупаво. Всички сме уморени и разстроени. Но той приближава до мен, целува ме по врата и погалва косата ми. Аз се съсредоточавам върху започнатата работа, но прахта просто се вдига и пада отново на земята на сантиметри от мястото, което съм помела. Губя си времето. Цялата къща се нуждае от сериозно почистване с голямо количество топла сапунена вода.

— Je t’aime — казва Мишел. — Моля те, не го забравяй.

След това бързо излиза.

„Как стигнахме дотук?“ — мисля си аз.

Цял живот бях мечтала да се сдобия с някоя порутена къща, обзаведена в стил шаби шик[6], с изглед към морето.

Във въображението си представях кътче от рая, където приятели могат да се съберат, за да плуват, да си отпочиват, да спорят, да говорят за бизнес, ако им се иска, да ядат пресни плодове, откъснати направо от градината, и големи, изпускащи пàра блюда, приготвени във френска кухня на открито и сервирани на осветена със свещи дълга дървена маса. Утопия, в която алкохолът и медът се леят щедро и гостите се хранят с удоволствие, изпиват литри домашно вино, разпускат под мелодичните акорди на неостаряващи джаз парчета и прекарват неусетно под осеяното със звезди небе чак до зори. Имам предвид убежище, където градските нрави и ограничения могат да бъдат отхвърлени и където художници, пътешественици, деца, влюбени и едно голямо семейство могат да общуват и да намерят удовлетворение. И сред всички тези групови бохемски занимания аз се измъквам незабелязано в моята прохладна каменна стая, чиито стени са облицовани от пода до тавана с книги, разгънати карти и речници, включвам компютъра си и сядам спокойно да пиша.

Да, именно аз и моите луди химери ни забъркаха в това.

И все пак кой не е пропилявал някой и друг влажен зимен следобед с подобна мечта?

„Апасионата“

Четири месеца по-рано

— Ще погледнем ли вътре? — предлага Мишел, като се качва по стълбите към главния вход, който се намира от северозападната страна на горната тераса. Агентът на недвижими имоти, мосю Шарпи, заявява, че не разполага с ключ.

— Нямате ключ?

Едва сега агентът признава факта, че всъщност той не се занимава с продажбата на този имот, но бързо ни уверява, че ако наистина проявяваме интерес, ще може faire le nécessaire[7].

Ние сме в Южна Франция, гледайки не толкова далечното Средиземно море, и се влюбваме в една изоставена ферма с маслинови градини. Къщата — някога изискана, а сега малко по-добре от руина — се продава заедно с десет акра земя.

Някога, казва ни мосю Шарпи, тя е била вила на haut standing[8]. Към нея принадлежала земя, простираща се във всички посоки, докъдето поглед стига. Той размахва ръце насам и натам. Гледам го недоверчиво. Мосю Шарпи свива рамене.

— Е, със сигурност долината пред нас и гората вдясно, но hélas[9] — отново свива рамене той, — по-голяма част от парцела е била продадена.

— Кога?

— Преди години.

Питам се защо не е построено нещо. Вилата все още се издига сама на своя склон и великолепно терасираните маслинови горички, уверява ни Шарпи, са се превърнали в джунгла от лакоми плевели.

— Една маслинова ферма с лозе и плувен басейн — подчертава той.

Взираме се в басейна. Той изглежда като огромна, излязла от употреба мивка. Тук-там се виждат различни цъфнали овощни дървета и няколко много величествени италиански кедъра, но няма и следа от лозе. Обаче има две селски къщи, включени в продажната цена. Къщата на портиера — в самото подножие на хълма, здраво заключена и със затворени жалузи, но дори и отвън си личи, че се нуждае от голям ремонт. Другата къща, където е живял градинарят или лозарят, е погълната от гъста плетеница пълзящи растения. Доколкото можем да преценим, защото не можем да стигнем на по-малко от 200 метра от нея, всичко, което е останало, е една назъбена каменна стена.

— Вилата е построена през 1904 г. и е била използвана като лятна резиденция от богато италианско семейство. Те са я кръстили „Апасионата“.

Усмихвам се. Апасионато е музикален термин, означаващ „със страст“.

— Les pieds dans l’ean[10] — продължава Шарпи.

Да, тя е на десет минути път с кола от морето. От многобройните ѝ тераси заливът на Кан, където двата Лерински острова лежат във водата като спящи на слънце гущери, изглежда изкусително близо.

Зад къщата има борова гора. Повечето от другите храсти и дървета са неизвестни за мен, по-точно тези, които не са мъртви. Мишел пита дали сушата е унищожила портокаловата горичка и бадемовото дърво — сега приличащо на обърната с дръжката надолу метла от сухи клонки пред порутения гараж.

— Je ne crois pas[11] — отговаря мосю Шарпи. — Те измръзнаха. Последната зима беше сурова. Счупи всички рекорди.

Той се взира мрачно в четири храста бугенвилия, които някога са обгръщали предните колони на къщата. Сега те се простират напряко на верандата като изпаднали във вцепенение пияници.

— Aussi[12], мястото е празно от четири години. Преди това е било наето от една чужденка, която развъждала кучета. Evidemment[13] тя не се е интересувала от заобикалящата я среда.

Занемаряването в продължение на години, плюс последните екстремни климатични явления, със сигурност е унищожило някогашната слава на „Апасионата“. Въпреки това, аз съм привлечена от нея, от нейната повехнала елегантност. Тя е все така изящна. Тук има красота. Има история. Дори чепатите и изкривени маслинови дървета изглеждат така, сякаш са били на този хълм в продължение на хиляди години.

— Le propriétaire, собственикът, ще се радва да се отърве от имота. Мога да уредя добра цена — заявява високопарно Шарпи. Според него всяка сума, платена за такова занемарено място, би била скандална.

Затварям очи и си представям как през бъдещите лета ще се разхождаме по пътеки, които ще открием сред тази джунгла. Застанал до мен, Мишел оглежда фасадата. Прегорилата боя с цвят на ванилия се лющи при допир.

— Защо да не опитаме да намерим начин да влезем?

Той изчезва на обиколка на къщата, като чука по прозорците и хлопа по вратите.

Раздразнен, Шарпи тръгва след него. Аз вървя най-отзад и се усмихвам. Двамата с Мишел се познаваме само от няколко месеца, но вече знам, че той не е от хората, които могат да бъдат спрени от такава незначителна подробност като липсващ ключ.

Парцелът не е ограден. Няма порта и границите му не са обозначени. Няма нищо, което да обезпечи сигурността на имота, което да държи настрана ловци или нарушители. Навсякъде има счупени прозорци.

— Елате и вижте тук! — вика Мишел от задната страна.

С набитото си око е забелязал и ни сочи останките от временна зеленчукова градина.

— Незаконни заселници. Били са тук и са си отишли не много отдавна. Ключалките и на трите врати са били разбити. Би трябвало да е доста лесно да се влезе. Мосю Шарпи, s’il vous plaît[14].

И така ние гледаме, докато нелепо високомерният мосю Шарпи ситни неуверено напред-назад, търкайки чистичкия си костюм „Армани“ в масивната дървена врата.

Влизаме и се движим през пелена от паяжини. Навсякъде вони. Носи се силна миризма на мухъл, която спира дъха. По стените висят скъсани кабели. Стаите са кънтящи помещения с високи тавани. На места ивици от тапетите са се навили до пода, подобно на ридаещи силуети. Изсъхналите тела на мъртви гущерчета хрущят под краката ни. Каква разруха. Движим се бавно, като спираме, завиваме насам или натам, очаровани от мястото. Ако се махнат всички накъдрени и ръждясали мрежи, заковани за прозорците, стаите ще бъдат много светли. Те са съразмерни, няма нищо претрупано. Коридори, скрити кътчета, огромни вани с петна от ръжда в приличащи на пещери бани. В главния салон има камина, обрамчена с масивни дъбови греди. Има атмосфера. Има chaleur, топлина.

Докато гласовете и стъпките ни отекват, долавям ехото от живота, който е кипял тук. Дърпам силно мрежата, избутвам я настрана, като си ожулвам пръста, и впервам поглед в прекрасната гледка към сушата, морето и планините на запад. Слънчеви лета край Средиземно море. „Апасионата“. Да. Запленена съм.

Шарпи гледа нетърпеливо, отупва ръкавите и раменете на сакото си, докато ние отваряме врати, надничаме в отдавна забравени шкафове, прокарваме пръсти през дебелия слой прах и разпадащи се насекоми и завъртаме ключове на лампи или кранчета, никое от които не работи. Той не разбира нашия ентусиазъм.

— Beaucoup de travail[15] — произнася Шарпи.

Когато отново излизаме навън, късното сутрешно слънце е топло и примамливо. Поглеждам Мишел и без да промълви и дума, очите му ми казват, че вижда това, което виждам и аз: диво и въпреки това привлекателно място. И все пак дори и да успеем да съберем исканата сума, имайки предвид средствата, необходими за възстановяването му, това би била безумна постъпка.

Отправяме се към един бар на старото пристанище в Кан, който Мишел често посещава. Le patron, собственикът, идва, за да го поздрави. Двамата се здрависват.

— Bon festival?[16] — пита той. Мишел кимва утвърдително и мъжът кимва, че е съгласен с това. Разговорът изглежда приключен, когато Мишел ме хваща за ръка и ме представя.

— Това е бъдещата ми съпруга — казва той.

— Mais félicitations! Félicitations![17] — Собственикът раздрусва енергично ръцете ни и ни предлага по питие за сметка на заведението. Настаняваме се на една от масите на улицата и усещам върху лицето си парещите лъчи на обедното слънце.

Въпреки че е едва краят на април, вече има много чужденци, които сноват насам-натам, натоварени с пазарски торбички. Неколцина махат на Мишел, подвиквайки същия въпрос като собственика на бара. Bon festival? Той кимва в отговор. От време на време се изправя, за да стисне нечия ръка или по френски маниер да целуне леко някого по бузите. Тези мимолетни срещи са предимно с мъже с вид на хора, заемащи ръководни длъжности, които носят елегантни сака, леки панталони, меки италиански кожени мокасини. Те говорят за бизнес. Днес е заключителният ден на пролетния телевизионен фестивал, който предшества световноизвестния филмов фестивал в Кан. И двете събития са доминирани от пазарите, които се развиват паралелно с тях. Светът на телевизията, по-скоро заснемането на материалите, ми се струва на километри встрани от тези пазари. Удивлявам се как Мишел оцелява в такава среда и това ми напомня отново колко много имаме още да учим един за друг.

Пъргав сервитьор пристига с нашите чаши с розе „Кот дьо Прованс“. Те са придружени от порцеланови чинийки, пълни с маслини, резенчета тъмнорозов saucisson, колбас, и чипс. Той поставя блюдата на масата ни и се отдалечава, без да каже и дума. Чукваме чашите си и отпиваме от виното си, мълчаливи, потънали в мисли за сутрешното ни посещение. И двамата размишляваме върху нашата находка, скрита високо сред ухаещите на бор хълмове над тази ивица с бляскави хотели.

— Иска ми се да можехме да си го позволим — казвам накрая.

— Мисля, че трябва да опитаме. Те искат да се отърват от мястото, така че нека да направим оферта.

— Но как бихме могли изобщо…?

Мишел вади писалката си, разгъва салфетката си и започваме да пишем цифри и валутни курсове. Мастилото попива в меката хартия. Отговорът е ясен. Това е далеч над финансовите ни възможности. Трябва да вземем предвид Ванеса и Кларис дъщерите на Мишел от предишния му брак.

— Но лирата е силна валута — казвам аз. — Това е в наша полза. Въпреки всичко, цената е доста по-висока, отколкото можем да си позволим.

Поглеждам часовника на камбанарията в Стария град. Минава един часът. Кантората за недвижими имоти на Шарпи на булевард „Кроазет“ е затворила за уикенда. Това също е добре. В понеделник ще сме заминали. Аз се връщам в Лондон, където вали дъжд, Мишел — в Париж. Обръщам се, поглеждам уличката, която води към стария рибен пазар, и вдигам лице към небето. Само заоблените върхове на зелените хълмове се виждат над червеникавите сгради. Не мога да кажа кой от тях приютява „Апасионата“. Знам обаче, че животът в маслиновата ферма ще бъде свят, далеч от жадния за пари курортен град Кан, точно както телевизионният пазар е свят, далеч от моя опит в производството на филми.

— Позволи ми да говоря с Шарпи в понеделник — казва Мишел. — Имам идея.

— Каква?

— Може би те ще го продадат на разсрочено плащане.

— Разбира се, че няма да го направят.

Нашият хотел гледа към старото пристанище. Прекарвам следобеда, наблюдавайки движещите се напред-назад яхти и фериботите, извършващи своя курс до островите. Мишел изчезна за последната, следфестивална бизнес среща. Няма да се върне преди вечерта. Обхваща ме желание да се кача отново сред хълмовете, но знам, че сама с колата никога няма да намеря пътя. Вместо това мързелувам, като чета и си водя бележки на таблета си.

Не бях пристигнала в Кан, за да търся къща. Мишел бе долетял тук за фестивала и ме бе поканил да дойда и да прекарам седмицата с него. Но тъй като винаги съм била привлечена от „моята къща край морето“, когато съм на някое крайбрежие, независимо дали във Финландия, Австралия, Африка или Девън, разглеждам витрините на агенциите за недвижими имоти и посещавам някой случайно избран имот, жадна да открия нещо неочаквано, да се озова на място, към което принадлежа. На никое друго място, което бях посещавала, не се бях чувствала така свързана с него. Независимо от това, купуването на „Апасионата“ щеше да е лудост. Досега всяко пени, което печелех, харчех, за да пътувам, да пресичам граници, да скитам по света. Аз съм много неспокойна натура, жадна да изживея стотици животи за един човешки живот. Никога не съм се установявала някъде. Не притежавам средства, които могат да се нарекат „капитал“. Не владея свободно езика — френският ми се ограничава до знанията от училище. Колкото до земеделието: семейството на майка ми е собственик на ферма в Южна Ирландия, където като дете прекарвах ваканциите си, освен това съм играла съпругата на селски ветеринар в телевизионен сериал. Това едва ли може да се нарече земеделско родословие. Въпреки това, да възстановя тази стара маслинова ферма с изглед към морето, да пусна корени и с този мъж…

Но той е човек, когото почти не познавам, мъж, който ми предложи на следващия ден, след като се запознах с него. Coup de foudre, любов от пръв поглед, каза той. И да, откакто се срещнахме, животът бе шеметен. Ние се въртяхме като сух кълбест храст, търкалян от вятъра. Може и да е нелогично, но се чувствам добре.

Започвам да нахвърлям списък с няколко „неща за вършене“, което не ми е присъщо. Това е просто опит да сдържа вълнението си, да осъзная мащабността на начинанието. Опит да прегърна възможността да притежавам нещо, да усмиря трескавата възбуда.

Най-накрая, към шест часа вечерта, когато църковните камбани забиват за първата от неделните литургии, която се отслужва в събота вечер, и вече съм изчерпала всички възможности да се убедя да повярвам в правото си на собственост, се спускам до плажа, за да поплувам. Водата е освежаваща. Сама съм в нея и това ми харесва. Усещам соления ѝ вкус на устните си. Обръщам се по гръб и разглеждам плажа, крайбрежната ивица, която се простира чак до нос Антиб и хълмовете зад него. Нейната екзотичност ме запленява. Кремавите и розово-оранжевите фасади на сградите, меката изразителна светлина, която е привлякла толкова много художници тук. За първи път забелязвам обсерваторията на хълма вдясно от мен. Започвам да се поставям в ролята на местна жителка. Мога ли наистина да живея тук? Да. Да! Въпреки че милиони са го правили преди мен, това ми изглежда смело и приключенско. Поставям се в ролята на безстрашна авантюристка, която прави избора, за който мечтае, вместо само да мечтае. Чувствам се по-силна и уверена. Плувам като състезател, на левги от брега. Разбира се, ако бях сама, можеше да не бъда толкова нетърпелива да поема риска. Ние. Хвърлям се с главата напред.

В неделя излизаме с колата извън града и се насочваме към вътрешността, нагоре сред хълмовете, към красивото старо градче Ванс, кацнало на върха на един хълм в края на дълъг криволичещ път. Мишел иска да ми покаже Параклиса на броеницата, чийто вътрешен дизайн е преработен от Анри Матис, докато е живял в Симие — елегантен квартал сред хълмовете над Ница, като поръчка от Конгрегацията на доминиканските монахини от Монтей (Аверон). Но когато пристигаме, той е затворен. Какво разочарование. Очаквах там да се отслужва дискретна литургия. Монаси и тамян. Надничаме между пръчките на оградата, нетърпеливи да видим градината и сградата, и Мишел насочва погледа ми към високия четиресет и два метра железен кръст, а след това към покрива на параклиса. Керемидите са искрящо лазурносини. Толкова е семпъл, толкова невероятен и така чист.

После, привлечени като пирони от магнит, се отправяме към вилата.

Без Шарпи, който да ни диша във врата, можем да проучим по-подробно имота. На асфалтираната автомобилна алея намирам няколко гилзи от пушки на ловци и се оглеждам, питайки се по какво ли са стреляли. Зайци?

— Глигани — предполага Мишел.

Засмивам се.

— Толкова близо до брега? Няма начин.

Щом се озоваваме на горната тераса, решаваме да не влизаме вътре. Шарпи да разбива вратата е едно, но сами да го правим — не трябва. Вместо това притискаме лица към лепкавите напукани стъкла и надничаме през прозорците. Мръсно-кафявата боя на жалузите е избеляла и се лющи.

— Ще боядисаме капаците в цвета на параклиса на Матис — казва Мишел.

Лазурносини. Côte d'Azur. Лазурният бряг. Вдигам очи към небето. То е синьо. Кобалтовосиньо. Кремавобели стени и сини жалузи. Опитвам се да си го представя. Изтънчена и все пак ярка комбинация.

— Да, нека го направим — прошепвам аз.

Много от летвичките са разцепени и счупени, разбити от незаконните заселници или крадци.

— Ще трябва да ги подменим — добавям.

— Всичко ще трябва да се подмени. Няма нищо здраво.

Любопитна особеност, която не бяхме забелязали предния ден, е огромната пещ за хляб, която прилича на гигантски кошер. Тя е добавена към главния комин на нивото на горната тераса.

— Това ще трябва да се махне!

— Определено!

— Не сме виждали отвътре гаража.

— Обзалагам се, че е заключен.

Така се и оказва. До него има две конюшни, чиито горни и долни врати висят на дебели ръждясали панти. Очаквам да миришат на сено, но в тях са наредени деформирани кашони, натъпкани с разлагащи се книжа и папки. На земята лежат няколко парчета от счупени градински инструменти и спукана чаша без дръжка. Край стените са наредени прашни тъмнозелени бутилки. Чудя се от чий живот са останали тези предмети. И какво е станало с този човек или тези хора.

Една къща е много повече от къща. А пък къщата в чужда страна допринася за увеличаване на познанието ти. Тя дава простор, дава перспектива за разширяване на духовния ти мир. Тя е път към себепознанието. С Мишел се впускаме заедно по този път. Наскоро влюбени, очаровани един от друг. Къщата, която мосю Шарпи разгледа с нас вчера, и потенциалната ферма, чието възстановяване си представяме, са две различни места. Ние си купуваме мечта, инвестираме в любовта, един в друг. Ще я подхранваме, като подкастряме дървета и берем плодове. Ще ознаменуваме нашия съюз, като изпратим покани на приятели и семейства по целия свят.

Седим на бордюра на басейна под следобедното слънце — един до друг, пръстите ни се докосват — и люлеем крака над голямото празно корито. Слизаме по стъпалата, стигаме до дъното, заставаме там, крещим, дюдюкаме и пеем. Гласовете ни ехтят. Обикаляме бегом периметъра, докато оставаме без дъх. Лястовици кръжат и се стрелкат високо в небето над нас. Затваряме очи и се заслушваме в тишината. Никога досега не съм се разхождала в празен басейн. С подметките си избутваме настрани от пътя си дебели плетеници от бръшлянови клони и попадаме на тинести локви от дъждовна вода, която се просмуква в най-дълбоките пукнатини на басейна. Удавени черни насекоми плуват сред пъстрите листа на бръшляна. Стените са много по-високи от нас. Притискам гръб в избелелия син цимент и имам чувството, че съм попаднала в самото сърце — не, ние ще бъдем сърцето — на влажната утроба на имота. Целуваме се продължително и пулсът ни се ускорява. Вглеждаме се един в друг, усмихнати, зашеметени, две малки развълнувани човечета в това огромно по обем пространство. Сещам се за „Пътуване до центъра на Земята“ на Жул Верн. Чувствам се малка като Палечко. Аз съм Алиса в Страната на чудесата. Приключението, предизвикателството ни е смалило, също като Алиса, в подготовка за нашето пътуване. Ще пораснем по-големи и по-високи, като заживеем в това пространство, като проникнем в него и се учим от него, и докато го възстановяваме, ще се открием един друг.

Вече обичам това място. Обичам мъжа до себе си, който се хвърли в тази налудничава мечта заедно с мен. Той явно иска да я превърне в реалност толкова, колкото и аз. Изглежда ентусиазиран и развълнуван от нея, също както и аз.

Въпреки че се познаваме едва от няколко месеца, с Мишел се чувствам в безопасност. Вярвам му. Той обича без задръжки и е нежен. Имах нужда от това. Губех вяра. След поредица от краткотрайни любовни афери, една доста публична връзка, живот в светлината на прожекторите, макар и на по-скромно ниво, аз се бях затворила в себе си. Губех своята идентичност. Бях наранена и ставах все по-дръзка. Независима, решителна и самотна.

Слънцето се движи надясно, готви се да изчезне зад хълмовете. Небето променя цвета си, увеличавайки своята палитра с кафяво-оранжеви, пастелночервени и бледолилави тонове.

— Къде е то? — питам аз. — Мястото, където слънцето залязва?

— В Мужен.

Отново сме на горната тераса. Мишел пуши цигара — иска ми се да не го прави — и е време да си тръгваме.

— Ще следваме слънцето до Мужен и ще вечеряме там. Твърде рано е да се връщаме в Кан.

Да, твърде рано е да се връщаме в Кан, при неговите ярки светлини, при показния му фестивален нощен живот.

Спускаме се бавно по алеята, минавайки покрай терасите с маслинови дръвчета, простиращи се вдясно и вляво от нас. Вниманието ми е привлечено от цветчетата по маслиновите клони — малки бели точици, дребни перести цветчета, деликатни като дантела. Деликатни като любовта.

На входа на кацналия върху хълма Мужен, в който автомобилите са забранени, откриваме приветлив малък хотел с ресторант. Той разполага с тераса с обширна гледка към дълбоката долина и после към морето. Хотелиерът ни насочва към паркинга на отсрещната страна на тясната улица.

Заемаме местата си на терасата.

— Ça, c’est mon parking — казва той със собственическа гордост, като ни подава със замах по едно меню. — Моят собствен частен паркинг. — Гледам онемяла кестенявото му тупе[18] и златните му бижута, слабата му фигура с прилепнали бежови панталони. Очаквам всеки момент да затанцува.

Мишел поръчва deux coupes, две чаши шампанско. Нашият домакин кима одобрително и изчезва. Забелязваме ръчно написана табела, която гласи: 140f la chambre, parking inclus[19].

— Цената е добра. — По-малко от четиринайсет лири. — Трябва да запомним това място за следващото ни посещение. Близо е до къщата, по-спокойно е от Кан и е по-евтино.

Хотелиерът се връща с нашите две чаши шампанско.

— Аз съм единственият, le seul, в градчето със собствен паркинг — отбелязва той.

Кимаме насърчително, опитвайки да не се изкикотим, когато мъжът се отдалечава, за да посрещне нови посетители и да ги насочи с драматични жестове към своя паркинг.

— Мосю Паркинг — прошепва Мишел и така го кръщаваме.

Ядем лакомо. Храната ни — фиксирано меню за 70 франка — е вкусна и с отлично качество. Започвам с леко запечено козе сирене, което се топи върху препечената франзела, гарнирано със салата от рукола, докато Мишел избира une petite omelette au briccio, малък омлет c козе сирене и джоджен. Продължавам със сочнорозов gigot d’agneau, агнешки бут, c tian de pommes de terre, ястие от картофи и домати, изпечено под агнешкото. Мишел си поръчва veau aux olives noires à la sauge, телешко c черни маслини и градински чай. Мосю Паркинг ни препоръчва да придружим вечерята с „Бандол“ — червено вино от съседния департамент Вар. Макар и верен почитател на бордото, Мишел решава, че трябва да пием от него. То е по-плътно, отколкото очаквах, но допълва храната и нашето настроение от откритието. За финал Мишел си взема парче сирене brie de Meaux и след това tarte au citron et aux amandes, лимонова торта c бадеми. Аз ce отказвам от сиренето, но съм изкушена от десерт, който никога досега не съм срещала: крем брюле с лавандула. Той е божествен, едно от най-великолепните неща, които някога съм яла.

Потегляме в нощта, сити и щастливи. Мосю Паркинг е спечелил стомасите ни, а оттам и сърцата ни. За мое учудване, когато си тръгваме, той ни запознава с очарователната си съпруга.

— Тя — обявява гордо хотелиерът — е главният готвач.

В понеделник след няколко телефонни обаждания от и до Брюксел, където живеят продавачите, мосю и мадам Б., сделката е договорена. Ще купим веднага къщата и половината от прилежащата към нея земя и ще подпишем предварителен договор за вторите пет акра, които ще платим в рамките на четири години, считано от датата на покупката на вилата. На това отгоре, Мишел е успял да свали предложената първоначално цена с почти една четвърт. Шарпи не е доволен от споразумението и се сбогува с нас така, сякаш само сме пропилели скъпоценния му уикенд.

Сега трябва да напуснем Южна Франция. Бяхме останали един ден повече от планираното, за да придвижим покупката на къщата. Въпреки че напускаме слънцето, морето и суматохата на средиземноморския живот, а тази вечер в Париж ще трябва да кажа au revoir на Мишел за няколко седмици, сърцето ми пърха като хвърчило. Къща в чужда страна. Нещо повече от къща — възстановяването на запустяла ферма, празно платно, върху което да рисуваш, изграждане на нов живот и някой, с когото да го споделиш. Мислено вече си представям наливането и бутилирането на литри зехтин, изобилие от течно природно злато.

Отново в Англия, едва успявам да сдържа вълнението си, докато една приятелка ме води на обяд и ми предлага да обмисля някои добронамерени съвети. Ужасите са изброени: френските данъчни закони, законът за собствеността, местните закони, черните дупки на Наполеоновия кодекс[20].

И ако реша, че цялата работа е била плод на временно умопомрачение, и избера да я продам на търг, наясно ли съм, че французите ще задържат парите ми в продължение на пет години? Напускам ресторанта, шокирана и с треперещи колене. Обядът е последван от среща с друга дългогодишна приятелка, която ме обърква напълно, като ми казва — за мое добро, — че така става, когато съм твърде потайна. Следва моето семейство. Те искат да ме предупредят за ненужното бързане.

— Мислила ли си за евентуалните клопки? — пита баща ми и започва да рисува сценарии за корупция и измама, обобщавайки с думите: — Ти си твърде импулсивна. Нали не искаш да купиш нещо слепешката?

Още се опитвам да си поема дъх, когато майка ми се обажда по телефона, за да сподели, че докато била на покупки със сестра ми на Бонд Стрийт, се разстроила и избухнала в сълзи.

— Трябваше да ме заведе в кафенето на „Фенуик“. Не можех да стоя на краката си.

— Каква беше причината за това? — питам, истински разтревожена.

— Ти.

— Аз ли?

— Как можа? Ние сме ирландски католици! — проплаква тя.

Запазвам мълчание. Какво мога да кажа?

— И той е чужденец. Винаги си била такава. Нямаш капчица здрав разум.

Връщам слушалката на мястото ѝ. Завладяна от несигурност, започвам да изпадам в паника. Да, аз съм импулсивна и вероятно не притежавам здрав разум. Не съм си давала сметка, че съм много потайна, и със сигурност не си направих труда да проуча подводните камъни на френските закони. Отгоре на всичко ние не можем да си позволим фермата. Тя е непостижима фантазия, подхранвана от шеметна романтична любов, която вероятно ще свърши като всички други. Трябва да се измъкна от тази каша. Така че, когато Мишел ми звъни от Париж, за да каже, че е получил обаждане от Брюксел, душевното ми състояние е близо до истерия.

— Какво? — е моят любовен поздрав.

— Мадам настоява да получи авансово десет процента от продажната цена в брой.

— В никакъв случай. Това е незаконно.

Бях чувала, че подобен род искане е често срещано при френски имотни сделки. То е известно като „депозит“. Купувачът плаща в брой процент от договорената цена и продавачът декларира по-ниска от реалната продажна цена на имота. Това помага за облекчаване на астрономическите такси, вземани както от купувача, така и от продавача.

— Това са нелегални пари! — крещя аз. — Тя не може да направи това!

— Боя се, че е общоприета практика.

Отказвам да обсъждам този въпрос. Всъщност отказвам да обсъждам каквото и да било и затварям телефона доста рязко. Знам обаче, че ако не се съгласим, ще загубим фермата. Решение, което преди месец смятах за съвсем естествено, сега ме довежда до лудост от съмнения. На практика всичко, което притежавам, в това число и единствената ми застрахователна полица, която ще трябва да осребря — въпреки съвета на моя счетоводител, ще бъде погълнато от това начинание. Ами ако нещата се объркат? Ами ако всичко, което казват моите приятели и семейството ми, е вярно? Будя се от страховити сънища. Прекарвам нощите, като крача напред-назад и си говоря сама. Обхваща ме ужас.

Сега е началото на лятото. Заради френските бюрократични кошмари всичките ни надежди да осъществим продажбата преди отпуска бързо се стопяват. И докато спорим и изглаждаме усложненията по договора, като разделянето на земята, курсът на английската лира пада и нашите изчисления отиват на кино. Благодарение на обменния курс цената на имота вече се е повишила с двайсет процента. Ако нещата се влошат, ще трябва да се откажем. Чувствам се крайно отчаяна. Мишел запазва хладнокръвие. Настъпва Денят на Бастилията. Пресичаме с колата празнуващата Франция, за да посетим още веднъж изоставения имот, най-вече, за да успокоя измъчващите ме финансови страхове, преди да се обвържа безвъзвратно.

Пристигането ни е приветствано от едно прекрасно дърво до горната тераса, което е цялото отрупано с цвят. Изтощени след дванайсетте часа мъчително шофиране, за което се редувахме, та да можем да подремнем в колата, защото имаме твърде малко пари за хотели, се тръшваме като уморени корабокрушенци на терасата в съседство с величественото дърво. Цветчетата му са с цвят на слонова кост и излъчват силен, опияняващ аромат, който обгръща целия склон. Грохнала преди зазоряване, просната по гръб с разперени ръце и крака, облегнала глава върху гърдите на Мишел, знам, че този аромат ще се запечата в мен. Той вечно ще ми напомня за Южна Франция и че съм била безразсъдно влюбена.

С напредването на деня ароматите, гледките, топлото и ясно време отново ме съблазняват и аз съм успокоена от Мишел и сдържаната му сила. Разбирам причината за съмненията си — пристъпвам в неизвестното, излизам от един живот, за да заживея в друг. Страховете — реални или нелогични, и вълненията са част от този преход. Загърбвайки опасенията, отиваме на плажа, където потапяме уморените си крайници в Средиземно море, прекарваме в дрямка следобеда и отмиваме солта и пясъка със студена сладка вода, преди да се отправим за нощувка при мосю Паркинг.

Докато вечеряме на свещи на неговата тераса, а наоколо се спуска вечерният мрак, приказна картина от фойерверки избухва в средиземноморското небе, осветявайки целия залив.

Целта им е да почетат обявяването на независимостта на Франция, но в сърцето си, успокоено за настоящето, аз ги приемам, все едно са за нас.

Тук, във Франция, Четиринайсети юли — годишнината от щурмуването на Бастилията и съпътстващата го революция, е най-големият от всички национални празници. За французите това е техният звезден час, докато в Англия, в деня на годишнината от Барутния заговор, ние горим мърляво, зле облечено чучело на Гай Фокс — революционера, който се опитал да свали правителството ни. Питам се дали това не е една от основните разлики в психиката на французите и англичаните. Чела съм, че революционността е „запечатана в съзнанието“ на французите „по инстинкт“. Може би това, което е запечатано в съзнанието на англичаните, е консерватизмът.

Рано-рано на следващата сутрин Мишел се обажда на продавачите в Белгия. Потвърждава, че ще платим в брой аванса, който мадам е поискала, ако в замяна на това тя и съпругът ѝ ни позволят да се нанесем във вилата преди подписването на финалния договор.

— А, нетърпеливи сте да започнете възстановителните работи, докато времето е топло и сухо, нали?

Да, това би било вярно, ако авансът в брой не е напът да погълне почти всяко пени, което можем да спечелим. Истината е, че Мишел е поканил Ванеса и Кларис — своите тринайсетгодишни дъщери близначки, да прекарат лятото с нас. Той иска те да ме опознаят по-добре и да споделят с нас вълнението от нанасянето ни във вилата. Мишел твърди, че те умират да видят мястото. Освен това не ни остават никакви пари да ги заведем някъде другаде.

Мадам Б. се съгласява по принцип, но настоява да обсъдим всичко подробно по време на обяд в Брюксел. Преди да затвори, предлага Мишел да избере дали да преведем парите по сметка в Швейцария преди нашата среща в Брюксел, или да носим с нас договорената сума във въпросния ден.

От яд съм готова да разбия тавана на мосю Паркинг. Не искам нито едно су от моята единствена застрахователна полица, плюс спестяванията ми, да изчезне в неизвестна нелегална сметка в Швейцария, преди нещо да е уредено и подписано. Защо да не издадем чек за тяхната мизерна швейцарска сметка и да им го дадем?

— Предполагам, тя се страхува, че той може да не бъде изплатен.

— Типично! На този етап никой не вярва на никого!

Продължавам да говоря високопарно и да се пеня, докато не се изтощавам и смехът на Мишел и нежните му сини очи не успокояват яростта ми.

И така нещата са уговорени.

Две седмици по-късно, в началото на масовото преселение на французите от север на юг — за нация от индивидуалисти, които със сигурност се държат като леминги, когато настъпи сезонът на отпуските, — натоварваме малкия ми черен фолксваген кабриолет със стари дюшеци, спално бельо и излишната кухненска посуда от апартамента ми в Лондон и потегляме за Брюксел.

Нашият план е да се представим на белгийските собственици, да създадем „правилното впечатление“ (тоест, че сме в състояние да си позволим мястото), да подпишем promesse de vente, предварителен договор за продажба, да предадем трудно спечелените си пари в кафяви пликове, скътани в дипломатическото куфарче на Мишел (освен ако той не успее да ги убеди да отложат тази част от споразумението за по-късно), и веднага след „бизнеса“ да отидем в Париж, където ни чакат les filles.

Мишел смята, че да се появим пред дома на продавачите в кола, която е натъпкана със стара покъщнина, може да изглежда малко самонадеяно и може да навреди на преговорите. Така че, когато пристигаме в града, оставяме натовареното превозно средство в подземния паркинг на хотел „Хилтън“ и отиваме пеша до адреса, даден ни от секретарката на мадам. Не обръщам голямо внимание на улиците на града, нито на пристигането ни на широкия озеленен булевард, който носи името, което търсим. В главата ми се въртят безброй „ами ако“. Какво ще правим, ако тези хора ни нападнат и ни ограбят или се опитат чрез други, не толкова насилствени средства да вземат с измама нашите пари? Как може да сме сигурни, че не са мошеници? Дори и да избегнем такава съдба, остават документите, които сме напът да подпишем…

Преди да го осъзная напълно, вече сме там и стоим, не, направо сме замръзнали, пред величествена, богато украсена желязна порта, която се издига на височината на средно голям дъб.

— Благодаря на Бога, че не докарахме колата — прошепвам, стискайки ръката на Мишел. В продължение на три-четири минути оглеждаме външността на това, което ни изглежда като миниатюрен Версай.

— Да го направим — отговаря той, като стиска по-здраво ръката ми, преди да натисне звънеца.

Двете крила на портата се плъзгат настрани и ние минаваме по застланите с чакъл и плочки алеи, качваме се по мраморното стълбище и приближаваме до пищна двукрила врата. Отваря я иконом в униформа. Мишел, видимо спокоен, му съобщава имената ни.

Кимайки като робот, икономът ни казва със силен белгийски акцент:

— Мадам скоро ще дойде при вас.

Аз, с моя несъвършен френски, се затруднявам да разбера дори това просто изречение. Въздишам пред перспективата за предстоящите преговори. След това с учтиво, но безразлично кимване той ни повежда по приказен коридор с черно-бял мраморен под, пламтящ от множество стръкове яркочервени гладиоли, и ни въвежда в просторен салон, който ни представя като „Кабинета на мадам“.

— Попаднала съм в грешния филм и нося грешен костюм — промърморвам, когато се настаняваме на два богато украсени, позлатени стола в стил Луи някой си.

Веднага щом вратата се затваря и ние оставаме сами, се изправям и отивам до панорамните прозорци, които гледат към голяма, перфектно оформена градина. Преброявам половин дузина градинари, които копаят и засаждат разкошни, разположени накръст цветни лехи. В средата на пресичащи се чакълени алеи се издига старинен италиански мраморен фонтан — шедьовър от бликаща, кристалночиста вода. Съзерцавам възхитено тази гледка, когато вратата зад мен се отваря и влиза една ужасяваща, ситно фризирана жена, с плътно стиснати устни и дебел слой оранжева пудра на лицето: мадам Б. Придружава я малко по-млада жена на средна възраст, потрепваща като нервна птица, която тя представя като Ивет Пастор — нейната лична секретарка. Мадам Б. се извинява за отсъствието на съпруга си, който, както обяснява, е malade, болен. Тя влиза бодро в салона, молейки да я последваме. Сърцето ми се свива. Представям си как нашите планове за безгрижно лято се стопяват по-бързо от белгийски шоколад.

Сядаме около овална маса от орехово дърво, достатъчно голяма, за да побере с лекота двайсет души на вечеря. Двулитрова бутилка шампанско „Кристал“ пристига на сребърен поднос. Мадам изпраща съобщение чрез иконома до мосю, канейки го недвусмислено да стане и да слезе незабавно долу, защото има документи за подписване. Потискам желанието си да протестирам.

Деловата работа започва. Едва разбирам някое изречение и гледам втренчено в безмълвна паника, когато побутват към мен през масата шест страници, гъсто изписани на юридически френски език, за да ги прочета — копие от обвързващите документи, на които съм напът да положа подписа си.

Няколко минути по-късно вратата се отваря и се появява крехък старец, треперещ и блед. Носи елегантен спортен костюм и дебели скъпи бижута на деликатните си като пергамент и изпъстрени с петна ръце. Старецът се извинява многословно за своето заболяване. Ние съчувствено поклащаме глави, не знаейки какво да кажем. Той изглежда така, сякаш всяка секунда може да се строполи на мраморния под. Мадам нарежда на иконома да налее на мосю чаша шампанско. Мосю отказва. Мадам настоява. Le pauvre[21] мосю се съгласява и вдига тост за наше здраве и за благоденствие в бъдещия ни живот в „Апасионата“.

— Имате много работа за вършене в градината — казва той.

— Глупаво е да се обсъжда обработването на земята — смъмря го мадам. Мосю възразява, взема писалката от нея и с трепереща ръка полага нечетливия си подпис.

След това е мой ред. Изпивам последната глътка шампанско от чашата си и с лепкави ръце и биещо сърце покорно надрасквам моите инициали и/или име навсякъде, където мадам посочва с отрупаните си с бижута, добре поддържани пръсти. Поглеждам Мишел и се усмихвам измъчено. Моля се на Бога да знае какво прави, защото аз не знам, и той предава нашите пликове.

Като приключват формалностите, Мишел се изправя. Навежда се, за да предложи bisou, целувчица, на мадам Б., която подлага бузата си, очевидно запленена от чара му и развълнувана от проницателния му бизнес нюх.

Като наблюдавах как двамата преговарят, имах чувството, че по-скоро гледам двама шампиони по фехтовка в битка. Мосю и аз не отронихме нито дума. Всъщност още при първата възможност той поднесе извиненията си и се оттегли обратно в стаята си на горния етаж.

— Mais поп[22], не може да си тръгнете сега! Трябва да обядваме!

Петимата вече бяхме изпили почти два литра шампанско Ивет, която седя през цялото време на един стол зад мадам, се наливаше невъздържано за нашето бъдещо щастие, — а ни чакаше и тричасово пътуване, но без да разменим и дума, двамата с Мишел чувстваме, че отказът ни може да се сметне за нелюбезност и да помрачи бъдещите ни делови отношения.

Кимаме, опитвайки се да демонстрираме ентусиазъм.

— Pourquoi pas?[23]

— Très bien[24] Предлагам в „Илтон“[25].

Тя се извинява и нарежда да я чакаме отвън.

— Е? — питам с напрегнат шепот Мишел, когато мадам излиза от стаята.

— Какво „е“?

— Получихме ли разрешение, или не?

— Chérie, не разбра ли казаното?

— Не всяка дума — признавам аз.

Мишел се ухилва.

— Имаме подписано и подпечатано одобрение да се настаним във вилата през лятото, всъщност от този момент нататък, докато не стане официално наша.

— Наистина ли?

— Да… е, на определена цена.

— Каква цена?

— Шшшт, chérie, не викай. Ако не успеем да изпълним договора, без значение каква е причината, те ще задържат всичко.

— Какво? Всяко пени, което им дадохме днес ли?

— И всичко останало, всичко, което похарчим за възстановяването на имота. Не можем да предявим иск да ни върнат нито франк.

— Мили боже! Какво те накара да приемеш това?

— Chérie, крайният срок за изпълнение е през април следващата година. Така че няма за какво да се притесняваш.

— Следващият април. Това е почти една година. Да, ние ще сме купили мястото доста преди това — въздъхвам облекчено.

Като излиза в градината, мадам пита за колата ни. За секунда и двамата сме смутени, спомняйки си гузно за малкия ми голф, натъпкан догоре с покъщнина за „нашата“ вила, който ни чака в подземния паркинг на „Илтон“. Мишел, уверен както винаги в такива моменти, се притичва на помощ.

— Паркирахме на известно разстояние оттук, chère Madame[26], притеснявайки се да не се загубим в града.

Мадам кима разбиращо и след това ме оглежда от глава до пети, сякаш ме преценява, което всъщност и прави.

— C’est bon[27] — решава тя и нарежда на минаващия градинар да докара колата ѝ от гаража. — Тя е спортен автомобил, но може да се сместите отзад. Не е далече, а и вие сте слаба.

След няколко минути, за наше безмълвно изумление, вратите на гаража се отварят, за да разкрият блестящ яркочервен спортен „Мерцедес“ 500SL, който бавно се приближава към нас. Очаквах нещо по-традиционно.

— Моята слабост — признава тя с уязвимостта на дете. — Виждате ли, аз съм се родила много бедна.

Натъпкваме се в колата — мадам зад волана, и се изстрелваме като ракета. По време на обяда в „Хилтън“ научаваме, че тя е една от най-богатите жени в Белгия.

— Клетият Робер — казва ни мадам — не се интересува от пари и материални придобивки. Всичко, което иска, е да човърка из градината. Той обожава цветята и растенията. Много ми е трудно. Не знам какво да правя с него. Познаваме се, откакто бяхме на дванайсет. Започнахме бизнес, работихме здраво и сега сме много богати, но той предпочита да лежи в леглото. Робер не може да се справи с всички отговорности, които ни донесоха парите. Аз пътувам навсякъде с моята секретарка Ивет. Той не иска да ходи никъде, освен в нашата лятна къща. Това е très tragique, много трагично.

Докато я гледам, мадам Б. започва да прилича на блъдхаунд[28]. Лицето ѝ помръква, погледът ѝ изглежда отчаян и неразбиращ. Ужасяващата жена, която срещнахме преди няколко часа, е изчезнала. Но това ѝ настроение не трае дълго. Скоро тя махва с ръка за сметката, която настоява да плати — слава богу! — и след това предлага да ни изпрати до нашата кола.

Двамата с Мишел се споглеждаме крадешком. На този етап не можем да признаем факта, че нашият малък „кабриолет“ е паркиран на стотина метра от нейния мерцедес в гаража точно под краката ни. Вместо това обикаляме няколко задни улици, чувствайки се глупави и непочтени, осъзнавайки колко вятърничави са нашите нелепи преструвки, но продължаваме да твърдим, че просто не можем да си спомним къде сме паркирали.

Накрая мадам Б. се отказва, махва на едно такси да я закара през три улици обратно до хотел „Хилтън“ и ни пожелава bonne chance. Разделяме се приятелски, почти нежно.

— Ще се видим в офиса на нотариуса. Ще ви изпратя адреса по факса — казва тя. — Очаквам с нетърпение срещата ни.

И пърха с мигли към Мишел като Бети Буп[29].

Когато пристигаме в Париж, вече е късно. Дъщерите на Мишел са недоволни. Чакали са пристигането на папа цял следобед. Бях се срещала с момичетата само няколко пъти и вероятно съм по-засегната от настроението им от Мишел, който, глух за всякакво хленчене, снове до колата и обратно, като тъпче чанти навсякъде, където може да ги напъха, и казва на всички да побързат или ще стигнем на юг в края на ваканцията.

— Ами Памела? — пита Кларис.

Обръщам глава изненадано. Коя е Памела? Кларис сочи към портата и оттам, задъхана и с клатеща се походка, към нас приближава потресаващо пълна немска овчарка. Добавянето на Памела нарушава внимателно постигнатия баланс на моя вече опасно претоварен голф и нещо по-лошо — elle fait les pets[30] по целия път от Париж до Кан. Смъртоносни. Приемането на ново семейство е едно нещо, но когато стигаме до Екс ан Прованс, аз сериозно се питам дали мога да се заставя да обикна това миризливо куче.

Музиката на водата

Настоящето

Жегата е ужасна. Търсенето на водата и нейния източник запълва дните на Мишел, докато с Ванеса се заемаме да режем бръшляна в басейна. Двете разполагаме само с една градинска ножица. Това означава, че едната от нас реже, докато я заболят ръцете, а другата влачи, разплита клонки и събира падналите листа, после се сменяме. Изглежда, имаме добър ритъм на работа. Тя е трудолюбива умна девойка и аз изцяло се наслаждавам на нейната компания. Момичетата не говорят английски, което ме принуждава да използвам моя доста позабравен френски. В резултат на това нашите разговори не са много дълги — спорадична учтива размяна на любезности или питане от моя страна как се казва на френски това или онова. Предвид температурата, безводието и уморителната работа, това се оказва трудно и в крайна сметка работим в мълчание.

Междувременно Мишел се катери по хълма — нагоре-надолу, напред-назад, като двукрак козел, претърсвайки нашите десет акра провансалска джунгла за водопроводни тръби или признаци за наличие на кладенец. Краката му са целите в драскотини от къпиновите храсти и ожулвания от спъването му в скритите камъни, но той остава непоколебим. Мадам Б. му беше споменала, че някъде в имота има естествен извор, но за момента неговото местонахождение му убягва.

— Може да се наложи да окастрим цялата растителност в имота, преди да го намерим! — обявява той по време на едно от отбиванията си във вилата в търсене на нещо за пиене, за да утоли жаждата си и да отмие частиците от сухи листа, полепнали по гърлото му. — Къде е Кларис?

Двете с Ванеса клатим глави и избърсваме влажните си чела.

— Не знам, не съм я виждала от часове. Имаш нужда от гумени ботуши и едно патронче с алкохол, Мишел.

— Ммм…

Той свива рамене и изчезва — по шорти и с вече разръфани евтини еспадрили, за да се катери по още една едва видима пътека. Долавям неговата загриженост. Инсталирането на цяла водопроводна система на този етап би означавало да затворим имота и да го изоставим за някакъв неопределен период. Но досега никой не е изразил на глас това притеснение. Всяка вечер единият от нас или двамата заедно отиваме с колата до селото и напълваме няколко двайсетлитрови пластмасови туби с вода, за да я използваме през следващия ден. Научавам, че във Франция всяко село и градче си има своя обществена чешма. В тази страна се смята за основно право на всяко лице, без значение колко е бедно или от коя част на света е то, където и да се намира на територията ѝ, да има достъп до безплатна eau potable, питейна вода. Vive la France[31] — казвам през смях, когато Мишел обяснява тази национална добродетел. Безкрайно съм благодарна на Република Франция за тази далновидност, защото нашите средства намаляват бързо.

Поради липсата на обзавеждане във вилата сме принудени да настаним момичетата в хотел. Естествено, избираме този на мосю Паркинг, който предлага на Мишел щедра сделка.

Всяка сутрин отиваме с колата до Мужен, за да вземем Ванеса и Кларис, но преди да се върнем във вилата, закусваме заедно. Те си поръчват le petit déjeuner, закуска, включена в цената на стаята, която се състои от обичайните кифлички с конфитюр, кроасани и кафе с мляко (горещ chocolat за Ванеса, която не може да понася чай или кафе, въпреки че постоянно се терзае за своята красива, стройна фигура), докато Мишел и аз се задоволяваме с кана кафе. Пъхам в чантата си останалите неизядени кифлички, вземайки ги за нашия обяд, и продължаваме да се помотаваме на огряната от слънце тераса на мосю Паркинг. След това, докато той и съпругата му са заети със сметките на заминаващите гости, един по един, Мишел и аз се качваме на пръсти по тясната вита стълба до стаята на момичетата и вземаме тайно така нужния ни душ. Никога топлата вода не ми се е струвала толкова прекрасна и толкова греховна. На третия ден театралната сърдечност на мосю започва да намалява и той ни гледа с подозрение. Мисля си със страх как ще ни посреща към края на месеца.

Мишел отива в местното кметство, за да поиска плановете на водопроводната система на „Апасионата“. Но е август месец и няма кой да рови и да търси сред папките. Всички са в отпуск. Той научава, че дори и да не са, малко е вероятно тази информация да е вписана в регистрите. Къщата е твърде стара, земята е била разделена и е частен имот. Не се изисква водопроводните системи и септичните ями да бъдат регистрирани. Трябва да продължим нашето търсене без чужда помощ. В отчаянието си Мишел спира до една телефонна кабина и звъни на мадам Б. в Брюксел.

— Открих резервоар на върха на хълма, но тръбите, които водят до него, изчезват сред храстите и не мога да ги проследя или да се добера до тях. Откъде идва водата, която захранва този резервоар?

Мадам няма представа. Имотът е бил купен като подарък за едната от двете ѝ дъщери, която се увличала по конете, но склоновете и терасите направили невъзможно да ги отглежда там и тя никога не е живяла в имението.

— Hélas, не мога да си спомня, мосю. Това беше преди почти петнайсет години.

— А жената, която го е наела от вас, за да развъжда кучета?

— Нямам представа къде е. Тя ни напусна, дължейки ни хиляди франкове, в това число и сметките за водата.

— А! Значи, може да имате сметки за водата?

— Mais, bien sûr![32] Поне така мисля. Тя така и не плати дължимите сметки. В това съм напълно сигурна.

— Само че… вие споменахте някакъв кладенец.

— А, кладенецът! Да, да, мисля, че там има кладенец. Може би дъщеря ми помни всичко, но тя ще отсъства до средата на септември. Разбира се, ще се опитаме да ви предоставим цялата тази информация, когато осъществим продажбата. Двамата с Робер утре заминаваме на почивка, така че bonne chance.

Ранна вечер е. Слънцето блести през клоните на маслиновите дървета и хвърля сенки върху буренясалите тераси. Седим сами на горната тераса, на просторното парче земя, което някога е било затревено, на два купени от супермаркета шезлонга, и си поделяме бутилка местно vin de Provence rosé[33]. Говорим за водата, разбира се, и аз откривам колко много Мишел мрази да бъде победен.

— Ако тук са живели незаконни заселници и са отглеждали зеленчуци, трябва да има водопроводна мрежа. Те не са знаели за кладенеца. Утре сутринта ще отида в Лионез дез О — местната ВиК служба, и се моли на Бога да не са затворили и те през месец август.

— Те може да са правили това, което правим и ние — изказвам предположение аз, като наливам на двама ни по още една чаша изстудено вино.

— И какво е то?

— Да са се възползвали от френското гостоприемство и да са вземали от селото ежедневния си запас от вода.

Докато Мишел обмисля тази възможност, му съобщавам, че съм закарала момичетата в хотела и съм им обещала по-късно да ги заведем в Кан да хапнат пица. Независимо дали имаме, или нямаме пари, те са готови за вечеря навън. Усещам, че все повече се дразнят от липсата на удобства и че им омръзва оскъдният избор на ястия, продиктуван от нашето временно кухненско оборудване: няколко стари тенджери от Лондон, барбекю за 200 франка, пластмасова салатиера с прибори за сервиране, ножове и вилици, купени на място заедно с картонени чинии, и някакъв къмпингов уред, принадлежащ на Мишел, който прилича на газова горелка, но успява да кипне вода за картофи и кафе.

— Момичетата са добре. Ти си тази, която иска да излезе — шегува се той. В този момент осъзнавам основната разлика между нас. Ако в предишния си живот — моя истински живот, се сблъсквах с нещо, което не работи, аз го зарязвах, преминавах нататък, купувах друго. „Няма кухня? Добре, тогава да хапнем навън“, е моята представа за идеалното решение. Мишел, от друга страна, притежава търпение и способност да поправя неща, да измайстори набързо нещо практично от това, което ми изглежда само непотребно парче тел или дърво.

— Може би си прав — съгласявам се и той избухва в смях, когато признавам смутено, че това е най-истинското къмпингуване, което някога съм преживявала.

— И все пак си права. Момичетата ще бъдат по-щастливи, когато успея да напълня този басейн с вода.

Мишел продължава да уверява Кларис и Ванеса, че щом открием източника на вода и как да я изпомпваме до нашия водоем — кръгъл циментов резервоар на самия връх на хълма, и щом осигурим нейното спускане обратно към къщата, което да не е възпрепятствано от запушени тръби (всички шеги, които някога съм чувала за френските водопроводи, се оказват верни), когато тази поредица от малки чудеса бъде реализирана, първото нещо, което ще направим, е да напълним басейна. Аз обръщам глава и поглеждам назад през двете тераси към неговата празна, избеляла синева и си мечтая за прохладна, кристалночиста вода. Да, тогава дните ще бъдат по-спокойни.

— Ами съседите? — питам Мишел. — Говори ли с тях?

— Всички са заминали. Или пък са на плаж.

Морският бряг! Все още не сме ходили до брега.

— Отложи проблема с водата. Хайде утре да отидем на плаж.

— Има твърде много туристи.

Той говори така, сякаш живеем на този хълм от сто години.

Ставаме рано. Радвам се, че съм намерила човек, който обича ранните утрини толкова, колкото и аз. Дните ни започват, когато слънцето надникне през клоните на огромните борове и заблести над нас и отвратителните ни дюшеци на пода, огрявайки загорените ни лица.

— Отивам до морето — прошепвам сънливо, навличам някакви стари дрехи и потеглям с колата към брега, влизайки в битка по пътя с големи оранжеви боклукчийски коли и първите за деня любители на клаксона. Като слизам в града, въздухът е изпълнен с мириса на бензинови пари и прясно изпечен хляб.

След един самотен час плуване, последвано от ободряващ душ със студена вода на плажа, съм заредена с енергия и изпълнена с желание да си вървя. Това е толкова хубаво. Вече не мога да се изправям в началото на всеки ден пред кръвнишкия поглед на мосю Паркинг. Мишел се смее и ми казва, че съм прекалено чувствителна, но съдейки по прединфарктното изражение на лицето на мосю П. всеки път, когато се качваме по стълбите към стаята на момичетата, съм сигурна, че той прекарва нощите си да крои планове за нашата смърт. Като се връщам във вилата, изпивам едно кафе, преди да отидем с колата да вземем Ванеса и Кларис.

По време на закуската разказвам за прелестите на плажа в седем часа сутринта, възхвалявайки спокойствието, отсъствието на туристи, които все още спят — по златистия пясък няма нито един отпечатък от човешки крак, — и изгрева на слънцето. О, какъв изгрев! Слънцето се издига във величествена тишина от някакво тайно кътче на небето зад хълмовете, носейки топлина и светлина с цвят на пчелен мед, която се разстила над водната повърхност, за да стигне до хоризонта, обагряйки бистрото Средиземно море в блестящо злато. В центъра на това чудо съм аз, правейки вълнички в застиналата в покой солена вода.

След като описвам моите моменти на блаженство, Ванеса изразява пламенно желание да дойде с мен.

— Утре — моли тя, — s’il te plaît, Carol, chère Carol[34].

Аз отпивам от кафето си, за да избегна отговора. Ако ги оставим, двете със сестра ѝ ще спят до обяд.

— S’il te plaît, Carol.

Тя го желае така силно, цупи се и ме умолява пламенно. Как бих могла да откажа? Договаряме се.

Когато след закуска се връщаме във вилата, там ни посреща гореща мараня. Тя придава сънлива мекота на очертанията на околните хълмове. Мишел тръгва да посети служба ВиК, докато двете с Ванеса разчистваме последния бръшлян, който още е вкопчен като смъртта в стените и дъното на басейна. Щом тази непосилна скучна работа най-накрая приключва, се отдръпваме, за да се полюбуваме на резултата от нашия труд.

— Толкова е напукан и стар — казва тя.

— Нуждае се от вода — казвам весело, но той си изглежда все така доста занемарен.

В палещата жега мъкнем купищата увяхнала растителност през терасите и я трупаме на камара, която ще е готова за изгаряне на някакъв по-късен етап. Няма да посмеем да ѝ драснем клечката много месеци напред. В Южна Франция е забранено да се пали огън през летните месеци. Има голям риск от подпалване на храстите. При тези температури, при нашите акри, покрити с избуяла растителност, и острата липса на вода, рискуваме да подпалим цялата крайбрежна ивица и да я превърнем в пепелище.

Оглеждам се за Кларис. Тя не се вижда никъде.

С франзели за обяд под мишница, Мишел се връща от града, зачервен и разчорлен. Било шумно, прашно, пълно с туристи и автомобили, казва той, и попаднал на напълно безполезна чиновничка, която го информирала, че от службата „Водоснабдяване и канализация“ не могат да разкрият местонахождението на нашия източник на вода без юридически документ, доказващ покупката на имота, или актуална фактура, с каквито ние не разполагаме. Нито били готови да направят справка за каквито и да било подробности за терена без името на последния титуляр на сметката за водата. Най-вероятният човек е дамата с кучетата, която е избягала, без да плати никакви сметки. Мишел представил името на мадам Б., но служителката само поклатила глава. След това със смръщено чело го уведомила, между другото, че преди година и половина са получили писмо от мадам Б. с искане водата да бъде спряна.

— Защо го е направила? — питам аз.

— Във Франция, когато електричеството и водата са официално спрени, собствениците не са длъжни да плащат данъци за земята и сградите.

— И сега какво ще правим?

— Връщам се утре с паспортите ни и с нашия promesse de vente, подписан от господин и госпожа Б. Ще настоявам те да оттеглят искането си.

— Ку-ку, папа!

— О, приключили сте с басейна. Браво!

С тези думи Мишел бързо влиза вътре за фотоапарата си, за да снима Ванеса, която маха с ръка и вика, застанала до Памела. Те изследват празния басейн. В най-дълбоката си част той е три метра и дори дебелата Памела изглежда съвсем малка.

Мисля си колко литра вода ще трябва да се налеят в него, за да се напълни, както и за упоритостта, която Мишел проявява по отношение на него.

С всеки изминал ден земята около къщата заприличва все повече на пустиня. Когато извие вятър, прахта се разнася навсякъде. По нашите дрехи, по кухненската посуда, по кожата ни, между зъбите ни. Навсякъде. Каквото и да подхванем, все е трудна, мръсна работа, но момичетата са весели през повечето време и по свой си, различен начин предлагат помощта си за задачата, с която сме се заели. Те са двуяйчни близначки и аз с удоволствие опознавам различните им характери. Кларис — може би по-малко практичната от двете, прекарва часове да бере диви цветя, като дребната ѝ фигурка се губи сред джунглата от растения, и ги донася в изхвърлени винени бутилки или буркани от сладко на импровизираната ни маса за хранене на открито — дървена дъска, подпряна с тухли, счупени керемиди и други отломки, намерени в градината. Ванеса обича да открива неща за езика и нова информация. Сега тя признава, че владее английски, но категорично отказва да каже и дума пред мен. Защо? Аз ѝ задавам този въпрос, но тя само поклаща глава и се отдалечава. Дали това е някаква упорита съпротива срещу мен, питам се аз, или понеже се намираме в нейната страна, принципно смята, че трябва да говорим на нейния език?

На връщане от хлебарницата двете с Ванеса минаваме с колата покрай къща, наречена Mas de Soleil — Слънчевата ферма. Като пристигаме във вилата, тя идва при мен да вземе речника ми и да потърси значението на mas. Учудвам се, че досега не е срещала думата, но след това научаваме, че тя е характерна за този район и означава „ферма или традиционна провансалска къща“. Момичето изказва предположението, че може би ще искаме да прекръстим нашата вила на Mas des Oliviers, Маслиновата ферма.

— Харесва ли ти тази къща? — питам аз, но тя само ме поглежда втренчено, вдига рамене и тръгва по собствените си дела. Бих искала да я задържа, да поговоря с нея, да я питам за живота ѝ в Париж, но само когато работим заедно, я чувствам свързана с мен. Въпреки това, независимо от мнението им за закупуването на нашия порутен имот — а може би нямат такова, в края на краищата те са само на тринайсет години, — момичетата, изглежда, остават неутрални. Обичам ги, задето не съдят баща си за неговия избор. Аз нямам свои деца, никога не съм се омъжвала. Това ще ми бъде за първи път и предполагам, че съм нервна и непохватна като всеки друг в моето положение. Ежедневно правя грешки, но досега нито една, която да не може да се поправи. Живеем във взривоопасни условия при адска горещина, но проявяваме снизхождение към този факт, както и един към друг. Въпреки разочарованието вярвам, че групата ни е щастлива.

Мишел се бори с кризата за вода, а междувременно с Ванеса и Кларис атакуваме земите около къщата, като изрязваме и окастряме избуялата растителност, за да видим какво има там. Това е време на открития. Празни бутилки, парчета от дебели старинни подови плочки, боядисани в цветовете на тосканската земя. Дали са били докарани тук от първия собственик на къщата, чието име, както бях научила от огромното количество история, документирана в нашия promesse de vente, бе синьор Спиноти? Синьор Спиноти, търговец от Милано, създател на „Апасионата“, да, харесва ми как звучи името му и затварям очи, за да си го представя: едър, темпераментен, щедър.

И там има езерце! Кларис е открила езерце. „Мишел!“ „Папа! Ела и виж!“ Кой би си го помислил в този безводен рай? Има бъбрековидна форма и е дълго около два метра. Беше оцеляло, погребано под джунглата от пъстри перуники, кремове и бог знае какви други плевели с дебели стъбла, и — удивително как! — не бе пресъхнало. Но водата е толкова тъмна и мътна, че не можем да преценим колко е дълбоко.

— Дали не се захранва от кладенеца, от нашия неоткриваем кладенец?

Мишел коленичи и разглежда преценяващо тинестата чернота.

— Водата е неподвижна. Съмнявам се. Но пък кой знае?

Той се изправя, мислейки за кладенеца, за липсата на вода, и се обръща настрана в горещия безоблачен ден, опитвайки се да разреши загадката.

Взирам се в мътната, гъста като петмез вода, копнеейки да потопя и да раздвижа в нея пръстите си, за да усетя кадифената ласка на течността и после да гледам как капките цопват обратно в езерцето, но не смея да го направя. Не знам какво би могло да се крие под повърхността му. Нещо зловещо може да изскочи и да ме ухапе.

— О, боже, виж!

Водата се раздвижва и отново застива.

Мишел се навежда, за да погледне в какво се взирам, но не вижда нищо.

— Нещо се движеше. Определено го видях. Мисля, че беше риба.

Той се засмива.

— Жаба може би, но не и риба, chérie. Къщата е била необитаема в продължение на години.

— Е, когато имаме вода, ще го изчистя и тогава може да имаме риба.

— Ммм. Когато имаме вода… — Мишел поглежда часовника си. — Трябва да тръгвам.

Той открива агента по недвижими имоти — мосю Шарпи, и го убеждава да напише удостоверително писмо, което, заедно с ксерокопия на нашите паспорти и копие от предварителния договор за продажба, службата ВиК да се съгласи да приеме като доказателство, че имаме право да получим вода. Късно следобед Мишел пристига с колата по алеята, като натиска клаксона, ликуващ заради радостната новина. Втурва се към гаража, там отвъртаме отново главния спирателен кран, но все още няма вода.

Разменяме си мълчаливо доста отчаяни погледи. Дали заради това мадам Б. се съгласи на такова драстично намаляване на цената? Дали не сме си купили ферма без водоснабдяване, с което да я поддържаме? Беше ли това купуване на слепешката, за което ме предупреди баща ми?

— А сега какво ще правим? — питам аз.

— Утре ще дойдат от електрическата компания да пуснат тока. Водоснабдяването не би трябвало да зависи от него, но може пък да е това. Да изчакаме дотогава, chérie. Ако все още няма вода… е, ще видим.

Моите спокойни сутрешни плувания на плажа край казино „Палм Бийч“ са изместени от изнурителен, безумен маршрут на семеен излет ала господин Юло[35].

Сега дори Памела ни придружава. Няма ги бавните обиколки, които ми действаха като физическа медитация, като подготовка да посрещна трудностите по обновяването на къщата с ограничения ни бюджет. Те са заменени от багажник, пълен с влажни кърпи, мокри бански костюми и протичащи шампоани. Да не говорим за Памела, която носи още двайсет килограма пясък по влажната си козина. Сега, вместо да поплувам, да си тръгна от плажа в ободряващо уединение и да се върна в къщата в осем часа, за да взема Мишел, по времето, когато групата е станала от сън, събрала се е и пътуваме по булевард „Карно“, вече е настъпил час пик и аз съм ядосана.

— Не искам повече да го правя! — изкрещявам. — Това беше моето сутрешно плуване!

Налудничавият ентусиазъм в колата отстъпва пред неловко мълчание. Нашият излет е мрачен и никое от момичетата не отговаря, когато се обръщам към тях. И двете седят намръщени.

По-късно на чаша претоплено кафе — водата ни бе свършила и нямахме време да напълним дори една от пластмасовите ни туби по пътя обратно поради факта, че в десет и половина щяха да идват електротехник и представител на електрическата компания — Мишел ме укорява. Казва ми меко, че не се държа като член на семейството.

— Не си свикнала с това, chérie. Момичетата разбират.

И ме целува леко по носа. Но очевидно те не разбират. Смятат ме за побъркана и аз наистина съм готова да се хвърля в гъсталака от орлова папрат или да потъна в черната вода на езерцето.

Докато съм се отнесла в мисли, чувствайки се непълноценна, електричеството е пуснато — безболезнен процес, разбира се, в сравнение с ескалиращата водна сага. В присъствието на електротехника, мосю Долфо, Мишел отново отваря главния кран за водата, но по тръбите не потича нищо, дори не се чува гъргорене.

— Предполагам, не знаете нищо за това, нали? — пита той мосю Долфо, който поклаща отрицателно глава и повдига рамене.

За да не си разваляме настроението, в чест на нашата първа стъпка към по-комфортен живот, отскачаме до най-големия хипермаркет, който някога съм посещавала, и купуваме скромен малък хладилник. На връщане Кларис посочва серия от пъстроцветни плакати, разлепени по стълбовете на уличните лампи из цялото село. Те рекламират празничната заря, която ще се проведе на плажа в Кан същата вечер. Умолява Мишел да я заведе вечерта на брега. Той се опитва да я разубеди, напомняйки ѝ за хилядите хора, които ще бъдат там, като я уверява, че ще видим много повече от нашите тераси, но Кларис, а сега и Ванеса продължават да настояват. Така че заедно с Памела, която не смеем да оставим, да не би да се изплаши от гърмежите и да получи инфаркт или да избяга от ужас далече и да не успее да намери обратния път, се присъединяваме към колоната спускащи се по хълма автомобили и се отправяме към плажа, където гъмжи от летовници. Всички паркинги са препълнени, няма местенце, което да е по-близо до Кан от нашата собствена вила, където да оставя моя фолксваген. На този етап съм напълно готова да зарежа колата и да си тръгна, но Мишел предлага да излезем на километър-два от града, да намерим някой безлюден участък на плажа и да гледаме зарята оттам. Така и правим. След като паркирам автомобила, отивам до малък каменен вълнолом и сядам на него. Момичетата подхващат доста сериозен разговор с баща си и аз предпочитам да стоя на дискретно разстояние и да гледам морето. Така или иначе не чувам това, което обсъждат, а и след избухването ми по-рано се чувствам донякъде като оголен нерв. Пред мен вълните блестят като сребро на лунната светлина. Водата, която тихо се плиска в краката ми, е успокояваща, но не утолява дълбокия смут, който цари в душата ми. Надолу по крайбрежието започват фойерверките. Големи сини, бели и червени кълбета — цветовете на френското знаме — избухват в рояк искри, които безшумно угасват. Тук аз съм чужденка, аутсайдер. Това ми е добре познато. Пътувам много и често съм се озовавала сама в най-необичайни ситуации, но този път има и друг нюанс. Дадох всичките пари, които притежавах (вярно, те не бяха кой знае колко много), и свързах съдбата си с човек, когото едва познавам. Изгубена в розовия залез, без никаква представа накъде съм се отправила. Сега разполагаме с имение, което не можем да си позволим, без вода, без никаква перспектива, две момичета, които ме търпят…

Ръката на Кларис се опира на рамото ми, когато тя се отпуска тежко до мен. Сварва ме неподготвена.

— Tu est très pensive[36], Каръл. Двамата с татко ще имате ли бебе? — пита тя без предисловия.

— Не знам. Може би. Защо, това притеснява ли те?

Тя размишлява в продължение на минута и след това поклаща отрицателно глава.

— Не, просто с Ванеса си говорим за това.

— Така ли? Какво си говорите?

Тя отново се замисля. Чакам с трепет отговора ѝ.

— Ще бъде по-добре, ако е момиче.

— Защо?

— И двамата имате буйни къдрави коси. Такава коса може да изглежда глупаво на едно момче.

Колкото и невинен да е този коментар, ей богу, той ме ободрява.

По-късно, когато се събличаме, за да си лягаме, питам Мишел:

— Момичетата говориха ли с теб за това дали ще имаме бебе?

Той ме поглежда, развеселен.

— Не, защо си мислиш така? Те искаха да се осведомят за басейна. Смятат, че имаме нужда от съвет как да го поддържаме.

— Не трябва ли да изчакаме, докато го напълним с вода? — предлагам малко раздразнено.

— Обещах им това забавление. Искам да спазя обещанието си, ако мога, и да им дам нещо, което да очакват с нетърпение.

— Значи, за това разговаряхте толкова задълбочено, за басейна, така ли?

Той се взира учудено в мен с уморена усмивка на мургавото си лице и оставя ризата си върху картонената кутия, която играе ролята на тоалетка.

— Какво има?

Аз се покатервам на леглото. Една пружина ме бодва в гърба, изругавам и дърпам чаршафа над главата си.

Мишел приближава и го вдига от лицето ми.

— Хей, какво става?

— Нищо. Просто мразя този матрак и искам баня.

На следващата сутрин, дори и без моето ежедневно плуване, многообещаващо количество от доброто ми настроение се е върнало и целувам нежно Мишел, когато той се отправя надолу по хълма към горещия тесен офис, разположен край магистралата, в който се помещава „Писин Азюреен“ (Construction et filtration — Produits — Accessoires — Contrats d’entretien — Dépannage — Robots de nettoyage)[37], за да купи кофа хлорни таблетки и да вземе една-две полезни брошури. Понеже басейнът ни е бил празен дълго време, жената препоръчва непременно да извикаме специалист, за да го види.

След час един син като басейна ван заскриптява нагоре по автомобилната ни алея, като свири настойчиво с клаксона си, и спира. Аз изтичвам да погледна.

— Вържете това гадно куче или си тръгвам!

Това е начинът, по който се представя шофьорът. Клетата мила Памела, която си хъркаше щастливо и спокойно се наслаждаваше на деня си, е завлечена в една от конюшните, където я връзвам с парче връв за една от железните халки. Тя се разлайва чак сега.

Доволен, специалистът се измъква от вана. Той е едър мъж с доста торбести панталони, протрити обувки, с висяща от устата цигара, зачервени очи, голям черен и провиснал мустак и определено вони на алкохол, а е едва малко след 11 часа. Мъжът хвърля един поглед на басейна, вдига отчаяно ръце и възкликва подигравателно:

— Този басейн е построен в края на двайсетте години.

— Това проблем ли е? — питам рязко.

Той прави намръщена физиономия, поглежда ме остро и след това тръгва бавно, за да го огледа, като се навежда и изправя подобно на щраус, преценявайки го театрално.

— Басейнът е с голяма вместимост и солидно направен, но няма филтрираща система.

Истински късмет е, че двете момичета не са тук, защото знам, че предстои да чуя лоши новини. И е точно така. Три дни след като бъде напълнен, même pas[38] три дни, водата — ако изобщо намерим такава — ще се изпълни с бързо размножаващи се водорасли и ще стане яркозелена, което в тази жега ще бъде сериозна опасност за здравето.

Накратко казано, не можем просто да го напълним, както си мислехме, трябва да поставим пречиствателна система, цената на която, когато чувам предварителната му оценка, ме кара да отстъпя на терасата, залитайки.

Разочарованието на момичетата, когато Мишел им съобщава тази новина по време на обяда, е направо сърцераздирателно. Да не говорим за моето. Връщаме се към разчистването на земята ни, съвсем обезсърчени.

В опит да ни развесели, Мишел ни вика, като ни прави знаци от долния край на хълма.

— J’ai une bonne idée![39] — вика той.

— Повече никакви глупави идеи, моля те, папа — отвръща Ванеса, отказвайки дори да погледне в неговата посока. — Цялото това място е глупава идея — промърморва тя на сестра си и аз усещам как стомахът ми се свива на топка.

— Имам гениално хрумване, mes chéries — придумва ги той, — как да използваме празния басейн.

Но те даже не обръщат глави. Гледам го как се отдалечава, натъжен от поражението си. След това, чудно защо, той взема стария ни радиокасетофон, занася го до басейна и слиза по стълбата с него. Заинтригувана съм.

— Вижте баща си — казвам, но момичетата не отстъпват. Когато Мишел се уверява, че е застанал в центъра на празното пространство, слага на земята апарата — доста разнебитен голям касетофон — и пъха касета в него. Гласът на Стинг се отразява от стените, подсилен от отекващите бас и акустична китара, и достига до терасите в горния край на хълма, където аз и двете момичета се занимаваме с тежката и неприятна работа. Ядосаното изражение на лицата им бързо се сменя с възторг. Захвърляме сечивата и се затичваме към музиката. И ето ни, покрити с пръст и стръкчета окосени плевели, полепнали по изпотените ни тела, до Мишел, който пляска в такт с музиката.

— Всеки проблем има и добра страна — смее се той, като ми намига със сините си очи, а Памела ръмжи неразбиращо, докато ние танцуваме и надаваме крясъци като полудели индианки.

Насред тази странна сцена пристига малък бял ван „Рено“. Това е електротехникът мосю Долфо. Той ни поглежда подозрително, опитвайки се да не обръща внимание на радиокасетофона, поставен в средата на огромния празен басейн, и дебелата немска овчарка, която възбудено лае по нас. Прекаленото му преструване, че не ни вижда, ни кара да се разкикотим още по-силно.

Мосю Долфо отвежда Мишел настрана, сякаш няма смисъл да стоят в близост до три толкова истерични жени, и подхваща разговор, който изглежда сериозен и много потаен. Предната вечер, казва мосю Долфо на Мишел, разговарял на чашка със свой колега — водопроводчик и коминочистач. По една случайност му разказал за неволите на новите собственици на безводната къща на хълма. Quelle surprise![40]

Неговият колега, който бил роден и израснал в селото и като момче ловувал в нашите земи, знаел точното местонахождение на нашата помпена станция. Мосю Долфо предлага да се отбие в края на деня с водопроводчика мосю Ди Луцио. Настъпва голямо вълнение. Втурвам се към селото да купя бира — множество кенчета от нея, за да я изстудя в новия ни малък хладилник и да я поднеса на нашите спасители. Въпреки това, тъй като перспективата най-сетне да имаме вода е станала твърде малко вероятна, се старая упорито да не позволя да ме завладее оптимизъм. Никога не бях си представяла, че идеята за течаща от чешмата вода ще предизвика такива изблици на радост у мен.

Маранята, дължаща се на дневната горещина, постепенно изчезва. Мосю Долфо пристига по стръмната автомобилна алея в късния следобед със своя ван „Рено“ (който по-късно установявам, че не може да обърне), следван от пухтенето на много стар автомобил с размерите на малък автобус. Това е мосю Ди Луцио. Човекът слиза иззад волана, облечен в мръсен син гащеризон, покрит от глава до пети в сажди. Ходил е да почиства комини, обяснява той, като се смее гръмогласно, и бялото на очите му блести така, сякаш е член на трупа черно-бели менестрели[41].

Той веднага ми харесва, както и силният му провансалски акцент, който звучи като кънтри музика, и му предлагам студена бира. Мъжът я приема като немирен хлапак, оглеждайки се наляво и надясно като участник в пантомима, сякаш всеки момент ще го подгонят с точилка. Той потупва солидния си корем, изпива бирата на няколко жадни глътки и промърморва закачливо, че не слуша жена си и нарушава строгата диета, на която тя го държи.

Мишел ми разказва по-късно за случилото се, след като с двамата мъже потеглиха пеша. Пресекли пътя, граничещ с нашата земя, и навлезли в долината, която се намира между нас и тясната пътека, която се вие надолу към селото и към морето. Именно в тази долина стигнали до малка каменна къща с размерите на овчарска колиба.

— Вашата помпена станция! — заявил мосю Ди Луцио.

Както разбираме, тази къщичка е била построена от нашия прекрасен италиански предшественик, синьор Спиноти, в същата година като „Апасионата“ и остава част от имота. При създаването си имението включвало долината и хълмовете отвъд нея. Понастоящем този конкретен парцел е собственост на някакъв синдикат в Марсилия. Въпреки това, малката каменна къща, която разполага с електричество, водомер и електрическа помпа, си остава собственост на притежателите на вилата и те имат правото да ползват водата, както и правото да преминават през този парцел. Дебелата дървена врата е здраво затворена, но мосю Ди Луцио не губи време да влиза с взлом и за да успокои Мишел, посочва водопроводните тръби, разположени над земята отвън, които вървят успоредно на малък поток обратно към града.

Първо, тримата мъже пускат водата. Тя незабавно потича и влиза с плясък в помпената станция, пълнейки дълбокото около метър циментово корито.

— Сега включваме електрическата помпа — продължава мосю Ди Луцио, посочвайки своя колега, електротехника мосю Долфо, на когото отстъпва честта да го направи.

Помпата започва да вибрира като закръгления корем на изпълнителка на ориенталски танци.

— Оттук водата ще бъде изпомпана до резервоара на върха на хълма и оттам ще потече обратно към къщата — обяснява мосю Долфо. Мишел и двамата майстори до него наблюдават доволно, след това бързо затварят вратата и се изкатерват отново до вилата за втора, съвсем заслужена студена бира.

Мосю Ди Луцио отпива голяма глътка, като поглежда с присвити очи към върха на хълма. Ние стоим зад него като статисти — актьори от миманса, следим погледа му и чакаме с надежда. Една удивително голяма черно-бяла пеперуда прелита край мен.

— Deux heures[42] — заявява нашият нов водопроводчик с опита и мъдростта на Господ.

Два часа. Думите му се повтарят като при играта „Развален телефон“, сякаш чудото е твърде невероятно, за да се изрече на висок глас. След два часа ще имаме вода!

— Quelle heure est-il?[43] — пита Ванеса, стремейки се, както винаги, да бъде точна. Кларис вдига рамене. Тя е загубила часовника си някъде между късането на диви цветя и подбирането на клонки за аранжиране на букетите си сред купищата клони зановец[44], които двете с Ванеса бяхме окастрили.

— Шест и половина.

— Значи, в осем и половина? Урааа!

Става осем и половина и отминава. Водата не идва. На всеки половин час един от нас има задължението да се изкатери на върха на хълма в гаснещата вечерна светлина, за да потвърди дали водата е започнала да идва. Всеки се връща полумъртъв и поклаща отрицателно глава. Pas encore. Още не. Пет часа по-късно, докато се приготвяме да лягаме, все още няма и следа от нея.

На следващата сутрин мосю Ди Луцио се връща. Придружен от Мишел, който досега е успял да опознае всеки обрасъл квадратен сантиметър от тази земя, той тръгва с ножици и коса да обхожда хълмовете и терасите в търсене на спукани тръби и течове. Не откриват нищо. Така че — en principe — няма причина водата да не идва до басейна.

Накрая, при повторно посещение в каменната къщичка, се установява, че електрическата помпа, която се е включила с едно натискане на бутона, е изгоряла. След толкова много години бездействие очевидно усилието е било твърде голямо за нея. Имаме нужда от нова помпа. След консултация по време на обяда с мосю Долфо научаваме, че новата помпа ще струва заедно с труда за монтирането ѝ приблизително 10 000 франка. Това е лоша новина. Десет хиляди франка е повече от парите, които са ни останали, а още не сме уредили сметката с мосю Паркинг. Благодарим на мосю Долфо и мосю Ди Луцио за тяхната помощ и им казваме, че ще се свържем отново с тях при следващото ни идване на крайбрежието. Като се ръкуват с нас, те дискретно се изнизват. Ясно личи тяхното разочарование.

Приятели пристигат с две коли от Англия, носейки със себе си малко покъщнина: две големи теракотени саксии, които бях купила в Крит и които ще изглеждат чудесно от двете страни на стъпалата на басейна, както и други разнородни подаръци, плюс най-важното — моята поща. Не успяваме да прикрием тревогата си от фиаското с водата. Приготвям салата за обяд и Мишел разказва продължаващата сага по време на аперитива, докато аз се скривам в спалнята ни, за да прегледам купчината писма. Повечето от тях са безполезни, няколко са от живеещи далече приятели, до които е достигнала мълвата за новия ми живот — „звучи божествено, скъпа!“ — и копнеят да дойдат да ме посетят, и едно е от моята агентка. Писмата от агентката ми обикновено съдържат едно от двете неща: препратено писмо от някой случаен почитател или чек. Това е тънко, така че надеждите ми са големи. Отварям го с треперещи пръсти, молейки се чекът да не е за някаква смешна сума — като 47-те лири, които получих неотдавна от Би Би Си за продажбата на програма на някаква затънтена кабелна телевизия насред Ботсуана. Писмото съдържа уведомление за чек, който е бил изплатен директно по сметката ми в Лондон за поредица от продажби и авторски права за повторно излъчване на „Всички същества — големи и малки“[45].

Той далеч надхвърля цената на водната помпа. В действителност чекът ще покрие и първата вноска за така необходимата пречиствателна система за басейна. Нашият ден — не, нашето лято е спасено.

Изтичвам лудешки на горната тераса, размахвайки уведомлението като знаме на победата. Приятелите и семейството ми, седнали около масата на по-долното ниво, ме аплодират и вдигат чаши, когато им съобщавам новината.

Мишел потегля с пълна скорост с колата, за да се обади по телефона на мосю Долфо, докато останалите слагаме масата за обяд и сменяме касетата на касетофона в басейна. Склонът се оглася от фънк мелодии. Нашият проблем с водата е към края си.

Ах, каква голяма част от градския живот приемаме за даденост! Тук простичките действия за поддържане на хигиената ни — да си измием зъбите, да насапунисаме безгрижно тялото си, да натъркаме обилно с шампоан косата си, докато заприлича на тюрбан от пяна — ни карат да ликуваме. Ванеса открива цепнатина в една от тръбите, от която водата блика като гейзер. Прескача я насам и натам, джапа в образувалата се кал, като вдига пръски и се мие, смее се и крещи. Нейните жизнерадостни викове пронизват горещия застинал въздух, като заглушават дори цикадите.

— Виж, къщата има югозападно изложение. Гледа към залива на Кан, нос Фрежюс и големия залив Напул и ако се повдигнем на пръсти или вземем една стълба и се покатерим по задната стена на плоския ни, настлан с чакъл покрив, ясно можем да видим двата острова, спящи край бреговете на Кан западно от Антиб, известни като Леринските острови.

От нашата тераса след залез-слънце, когато уличните лампи засветят по протежение на крайбрежния път, виещ се като змия около носа, изглежда така, сякаш някой е изпуснал безценна диамантена огърлица, оставяйки я да блести по цялата западна половина на хоризонта. Понякога планината Естерел става тъмносиня и прилича на японска картина. Над нея залезът обагря небето в розово, което ми напомня за прелитащо като в мираж ято фламинги. Приятелите ни се влюбиха в тази порутена ферма също като нас. Така че не сме единствените, не сме толкова безразсъдни.

Благодарение на стаите, заети от нашите гости, сега хотелът на мосю Паркинг е пълен. Той поставя табелката Complet[46] и малката афера с незаконните душове се забравя с едно свиване на раменете и чаша вино. Уреждаме сметката си с него, докато момичетата опаковат багажа си, и след това ги откарваме вкъщи, за да останат с нас във фермата. При това те изглеждат въодушевени от тази перспектива.

— Papa! Papa, viens içi![47] — вика Кпарис. Всички захвърляме сечивата си и хукваме към терасата, където тя стои и маха с ръка. Ванеса е до нея. Двете коленичат и се взират в нашето езерце. — Il y a des poissons![48]

Знаех си! От онзи горещ, изпълнен с хапещи мушици следобед, когато за първи път открихме езерцето, периодично се връщах там, опитвайки се да проникна в тайната на живите същества под неговата приличаща на опушено стъкло повърхност.

Кларис, с обичайната си страст към малките представители на фауната, е прекарала последния час да пълни кани с вода от лукса на нашето водоснабдяване — течащата чешма! — и да ги излива в езерцето. Прясната вода е раздвижила жабуняка и живинките под него. Там, плуващи близо до повърхността на плискащата се в орловата папрат малко по-прозрачна вода, има три огромни риби, всяка от които дълга поне трийсет сантиметра.

— С’est incroyable![49]

Четиримата сме застанали на четири крака като жадни улични котки и наведени над водата, разглеждаме рибите. Те са шарани или огромни златни рибки. След това се появява още една. И още една. Преброяваме общо пет или шест. Може би дори седем — трудно е да бъдем точни, тъй като те се стрелкат и се гмуркат. Но първите три са най-големи.

— Как са живели през цялото това време? — чудя се аз.

— Чрез планктона, естествената растителност. Въпреки това си е до известна степен чудо.

Наистина е така. Другото откритие за живите организми в „Апасионата“ е тяхната издръжливост. Всеки ден сме очаровани от нови чудеса.

Неочаквано пристига един доста неприятен гост — възрастен неженен джентълмен търси Мишел. Той е писател, който е дошъл с надеждата да му продаде сценарий. Питаме се как ни е намерил, но не стигаме до никакво задоволително обяснение. За щастие нашите битови условия са толкова очевидно примитивни, че няма нужда да се извиняваме за липсата на легло, но вежливостта и безкрайната щедрост на Мишел повеляват да го поканим да остане за вечеря. Малката ни компания вече наброява единайсет души. Вечерята се пече на барбекюто. Приготвянето ѝ е общо дело и е много забавно.

Храним се под магнолията. Оттам имаме изглед към морето и планината. Златистата мека светлина на старинната газена лампа, която бях донесла от Англия, осветява нашата късна вечерна компания. Водата, която тече бавно в басейна, заплашва да заглуши „Лесен живот“ на Били Холидей. Нас това изобщо не ни тревожи. Шуртенето е истинска музика за нашите уши, макар да изчисляваме, че при това темпо ще са нужни три седмици, за да се напълни басейнът. Крис, един от най-старите ми приятели, предлага да инвестираме в няколко маркуча, както и да ни ги купи като подарък за новия дом. Пием за това и го уверяваме, че си е осигурил радушен прием при повторно гостуване.

Разказваме на новия ни неочакван гост за изпитанията и трудностите, с които сме се сблъскали при търсенето на водата. В отговор, като една озлобена стара Касандра[50], той прогнозира:

— След като веднъж има проблем с водата, винаги има проблем с нея. В къщата ми в Испания… — И продължава да разказва с голямо удоволствие за злочестините си, сякаш ни пожелава също толкова лош късмет. Хората около масата замлъкват и застиват на местата си, чува се само бълбукането на водата в басейна, далечното цвърчене на будни щурци и акордите на „Добро утро, тъга“.

— И все пак проблемът е решен. Сега имаме вода — вметвам весело.

— А и винаги има вино — присъединява се Мишел, като напълва отново чашите на всички.

По-късно, сити и добре почерпени с вино, многобройните ни гости тръгват надолу по автомобилната алея, отправяйки се отвъд хълмовете към задушевния уют, предлаган от мосю Паркинг, и може би за едно последно питие заедно в бара. Следват много целувки и прегръдки, много пиянски шеги, десетки пожелания за лека нощ, сърдечност и обещания за излети до плажа и до различни улични пазари през следващите няколко дни. И след това, когато заглъхва бръмченето на последния от автомобилите, оставаме сами. En famille. По семейному.

Преди да си легнем, за кратко сядаме заедно, загледани в звездния балдахин над нас, прегърнали се един друг: един мъж, двете му обожаващи го дъщери и новата му съпруга. Актриса, друга категория жена, нямаща нищо общо с маман. Малко се говори за това. От време на време долавям смущение или вина в държането на момичетата, особено днес, когато пристигна дебело писмо от маман и те го грабнаха като малки катерици и го отнесоха да го прочетат насаме в тяхната спалня. Наясно съм, че да ме харесат, в техните очи може би изглежда като акт на изневяра към майка им или към предишния живот на родителите им, но въпреки това усещам, че бавно се приближаваме едни към други. Смазана след изпълнените с труд дни, в горещите задушни вечери, в тишината или липсата на комуникация, сред бръмчащите като пикиращи бомбардировачи комари, смея да вярвам, че ние постепенно започваме взаимно да се приемаме. С по една целувка и прегръдка всички се отправяме към леглата.

Гърбът създава проблеми на Мишел, вероятно в резултат от катеренето по хълмовете и нощите, прекарани на стария, станал целия на буци дюшек. Но това явно не му пречи да спи, докато аз лежа будна, мислейки за милион различни неща, като например как ми се иска да можем да си позволим удобно легло. Въпреки това съм щастлива. Обичам добросърдечния мъж, който диша спокойно до мен. Обичам тази стара къща, макар че започвам да разбирам огромните мащаби на задачата, с която сме се нагърбили. Но ние не бързаме. Това е първото ни лято. Официално имотът все още не е наш. С това препятствие — о, господи! — все още ни предстои да се справим. За момента сме постигнали пускането на тока и водата. При наличието на тези две скъпоценни неща можем да живеем тук по някакъв приемлив начин. Утре ще започне работата по пречиствателната система на басейна. Имаме барбекюто за лятото и като добавим към това изобилието от свежа салата от богатия колоритен пазар в Кан, големия избор на чудесни сирена, прясно изпечения хляб и много бутилки с местно вино, колко по-добре бихме могли да се храним? Мишел казва, че когато се върнем по Коледа, ще ме научи как да готвя на открит огън. Размърдвам се, опитвайки се да избегна пружините, и се сгушвам до мекия му гръб, затварям очи и се приготвям да сънувам първата ни зима тук — горящи цепеници, печена пуйка и излети в търсене на манатарки, — когато чувам почукване над мен.

Вдигам глава в топлия звезден мрак, опитвайки се да установя откъде идва звукът. Покривът на къщата е плосък. Дали е някакво животинче, което тича напред-назад? Плъхове? После, когато звукът се ускорява и става по-силен, осъзнавам, че това е дъжд. Първият, който вали, откакто сме тук. Завивам се с тънкия летен чаршаф и се заслушвам в неговото трополене. Летен дъжд след толкова много сухи и безводни дни. С него ще се появят цяла плеяда нови ухания. Окъпана природа. Разполагаме със собствена тънка струя вода, която тече в басейна, и сякаш за да я подпомогнат, небесата се разтвориха. Заспивам, унесена от бързото трополене на поройния дъжд.

На следващата сутрин дъждът е спрял. Земята е влажна и мирише на пръст, въздухът е чист, измит от сухата горещина.

Както никога, аз ставам първа и се затътрям сънливо в кухнята да сваря кафе. Представете си изненадата ми, когато изведнъж осъзнавам, че подът под краката ми е мокър и студен. Поглеждам надолу и виждам три локви, които изглеждат като дъждоносни облаци върху настлания с плочки под. Отначало съм готова да обвиня клетата Памела, че се е промъкнала в кухнята посред нощ, за да търси храна, и се е изпикала там, но после ме обзема ужас. Вдигам глава към тавана и виждам сред напуканата и лющеща се мазилка три дупки. Малки дупки, колкото да провреш в тях молив, но те са фатални, защото пропускат дъждовната вода.

— Мишел! Имаме си течащ покрив!

Ваканционни глигани и Анри

Не сме оставили непретърсен нито сантиметър от течащия покрив или кухнята, нито сантиметър необследван за измазване или за включване в някои от останалите проекти, които ни чакат. Отгоре на всичко къщата все още предстои да бъде купена. Нощем се събуждам, плувнала в пот, преследвана от условието на мадам Б.: „Ако нещо се обърка, вие губите всичко“. На този етап със сигурност сме инвестирали повече, отколкото се бяхме договорили. Въпреки това първото ни голямо препятствие — водата, най-накрая е преодоляно, така че в компанията на момичетата, с Мишел решаваме да не обръщаме внимание на останалите и да не се притесняваме. Позволяваме си да бъдем en vacances.

Спим на отворени френски прозорци, готови да посрещнем следващата зора. Стаята гледа към занемарена задна тераса, частично засенчена от две приятно ухаещи евкалиптови дървета и един корков дъб — вечнозелен, чиито сребристи листа приличат по-скоро на тези на маслината. Тази тераса е мястото, където се усамотявам. Закусваме там, когато момичетата спят до късно: препечени филийки, пресни плодове, кафе. Въпреки че това е единствената тераса, която няма изглед към Средиземно море, аз я обичам — закътана в задната част на къщата, имам чувството, че тя е само наша.

Изгряващото слънце, което се процежда през върховете на дърветата, обещава още един топъл ден. Докато слагам кафето да се вари, Мишел слиза с колата по хълма около километър и нещо до селския хлебар, който е станал да пече хляба още от три часа сутринта. От него купува пресни топли франзели, pain an chocolat[51] — толкова пухкави, че на практика се смачкват при допир, и обикновено sablé — големи кръгли курабии с аромат на бадеми, които, въпреки моята постоянна грижа за теглото ми, поглъщам с такава страст, която би засрамила и Памела.

Вече съм прекратила сутрешните си пътувания до плажа. Вместо това се отправям към басейна, като влизам по стъпалата, понеже още няма достатъчно вода, за да скоча в него. Нивото в плиткия му край сега стига до бедрата ми. Гмуркам се там и кучешката стигам до по-дълбокия край, където мога да поплувам прилично, като правя една-две ширини. Опитвам се да не пляскам шумно, за да не събудя момичетата, които спят до обяд, когато отварят жалузите си за ослепителното, жарко слънце.

След напрежението през изминалите две седмици се установява един по-бавен ритъм, който приемаме с охота. Започвам да работя по нов роман, след като вече завърших първия. Мишел го представи на различни телевизионни мрежи и се опитва да осигури финансиране, за да го продуцира и да заснеме по него телевизионен сериал в Австралия по-късно през годината.

Сега не се разделя с фотоапарата си. Фотографията е неговата страст. Естествено, има снимки на къщата „преди“ и „след“ за бъдещите албуми, но Мишел снима най-вече растения, обикновено цветя. Прекарва часове да се взира през обектива в тичинките на това жълто цвете или онази дива роза. Изумително е колко много растителни видове са оцелели сред тази обрасла с трънливи храсти градина и са успели по един или друг начин да намерят нужната им светлина, да държат главичките си обърнати към слънцето и да цъфтят обилно.

Започвам да забелязвам приликите между Кларис и Мишел, като гледам баща и дъщеря да обсъждат сложното устройство на една пъпка, финия като власинките на перце рисунък върху дадено листо, формата на папратова клонка, дори стръкче трева. Двамата изчезват по невидими пътеки в продължение на часове, търсейки все повече природни пластове. Те са истински деца на земята. Всички ние, всеки посвоему, сме такива — и четиримата сме зодия Телец.

В тишината на горещия следобед, докато те изследват, а Ванеса хрупа ябълка след ябълка, прави слънчеви бани или свои проучвания, или мие косата си, и безброй пчели хвърчат насам-натам, заети да събират мед, решавам да направя опис.

Започвам с дърветата. Като начало, преброявам петдесет и четири маслинови дървета, които растат по протежение на предните тераси и от двете страни на къщата. Може да има и други нагоре по хълма, но на този етап е невъзможно да стигна до тях. Опитвам се да си припомня истории или митове, които съм чела или чувала за маслините — със сигурност най-древните от всички дървета. Мисля, че гърците са ги донесли в Прованс преди две или повече хилядолетия, докато са търгували по Средиземноморието.

Възнамерявам да се заема с отглеждането на нашите. Маслините са горчиви плодове и не могат да се ядат направо от дървото. Четирите начина за тяхното използване, които познавам, са: да се пресоват, за да се получи зехтин; да се консервират в саламура или да се мариноват и да се сервират с аперитив или сложени в салата; да се използват за готвене; да се направи от тях тапенада — пастет, създаден от господин Мение в Марсилия в края на XIX век. Името идва от tapéno, което е провансалската дума за каперси.

Тапенадата се прави от смачканите на каша маслини, смесени с каперси и аншоа. Може да се намаже върху топли препечени филийки и да се поднесе с изстудено вино — и е много вкусна. Но може би тези удивително древни дървета имат други дарове, които ми предстои да открия. Откакто съм тук, научих, че тяхната дървесина гори по-добре от много други, и ние ще се окажем с голямо количество дърва за огрев — всяко дърво се нуждае от резитба. Короните на маслините са прекалено гъсти и високи. Перфектно подкастреното маслиново дърво е това, през което може да прелети лястовица, без крилете ѝ да докоснат клоните.

Без да бързам, събирам такива откъси от информация. Докато обикалям из фермата със списък в ръка, си обещавам, че следващия път, когато отида в Кан, ще купя ръководство за отглеждане на маслини. И все пак, независимо колко ще науча, трябва да намерим някой човек с опит, който може да поеме тази високоспециализирана работа. Тук, на юг, това е много уважаван занаят. На този етап нямам представа как ще стане това, но съм уверена, че когато му дойде времето, подходящият за тази работа човек ще се появи.

Имаме четири бадемови дървета, най-голямото от които е на нивото на басейна, вдясно от къщата, от другата страна на осланената портокалова горичка. То е приведено напред под доста опасен ъгъл и ще се наложи да бъде подкастрено и подпряно, преди поривите на мистрала да го изтръгнат от земята с корените, отнасяйки и част от подпорната каменна стена. Ще ми бъде неприятно да го загубим. Мястото му е идеално, за да се виждат неговите опушенорозови цветчета от всички тераси с изглед към морето. Бадемите цъфтят по-рано от повечето овощни дървета, така че очаквам да видим първите му цветчета по някое време през февруари. По-късно ядките му — щом бъдат извадени от зелените им черупки, които приличат на меки, пухкави гъсеници — могат да бъдат изпечени на открит огън.

Портокаловата ни горичка е жалка гледка. Всичките шест дървета са мъртви. Ще ги отсека, преди да зазимим къщата.

Малко по-наляво и с изглед към морето забелязвам две черешови дървета. Те са развили големи корони, нуждаят се от подкастряне и най-вероятно ще дадат плод някъде по времето на филмовия фестивал в Кан. Бихме могли да си похапваме от тях вместо пуканки по време на прожекциите. От другата страна има високо лаврово дърво, до което не мога да се добера заради буйната растителност, но почти усещам вкуса на множеството бъдещи супи и печени ястия, подправени с розмарин, зехтин, добит от собствената ни маслинова реколта, и прясно набрани дафинови листа.

Досега съм преброила осем смокинови дървета, едното от които сигурно е най-голямото овощно дърво, което някога съм виждала. То ми напомня на праисторическо животно — стволът му е толкова дебел и чепат. Смокинята засенчва част от стръмната ни автомобилна алея и крие много грозен електрически стълб, от който веднага след като средствата ни позволят, ще се отървем, като прекараме подземни електрически кабели от пътя до къщата.

Няколко от клоните ѝ са се разпрострели над автомобилната алея и висят над басейна. Те са самото изкушение. Представям си как си почивам между две обиколки, протягам ръка за някоя узряла смокиня и я излапвам, докато бездействам във водата. В миналото никога не съм била особено голяма любителка на пресните смокини, но се чудя дали животът ми сред тях няма да промени моя вкус. Тъпченето с прясно набрани смокини ми се струва хедонистично. То извиква в съзнанието ми картини на римски бани с роби, поднасящи купи, пълни с презрели плодове. Смокинята е еротичен плод, сочен, богат на семена, с лепкав сок. Както стоя на алеята с вирната нагоре глава, придържайки с пръсти панамената си шапка, и се взирам в зелената необятност на дървото, внезапно осъзнавам, че по него няма цветчета. Чудя се защо. И как ли се опрашва. Толкова много сладка храна и бедните пчели да нямат причина да я посещават.

Свалих часовника си преди две седмици и оттогава не съм го носила. Слънцето се превърна в моя часовник. То изгрява зад нас, приветства ни в спалнята и закусва с нас. Оттам преминава към черешата, която е до къщата, и след това — високо в небето по пладне, описва дъга над предната част към проблясващото море, докато надвисне на запад, където бавно и грациозно потъва зад хълмовете, оставяйки небето обагрено в кървавочервено.

Сега е високо над нос Фрежюс. Четири часът е: време за чай. Тръгвам бавно, криволичейки, към къщата, за да се изправя пред проклетия нагревател за вода в примитивната ни кухня, като продължавам да размишлявам над моя списък и се чудя къде са другите.

Ябълки, мандарини, лимони, да се отсекат мъртвите портокалови дървета и да се засадят нови, круши… не, имаме круша. Зървам я на нивото под басейна, близо до мястото, където изграждаме пречиствателната система. На нея има малко плодове, но всички са уродливи и червиви. Дървото се нуждае от лечение. Винаги съм харесвала овощните градини. Когато бях малка, родителите ми купиха къща с овощна градина, но никога не живяхме в нея. А какво става със скромното лозе? Къде ли Спиноти е засадил лозите си?

Толкова много мечти. Но всъщност мечтите са храната на живота и аз се удивлявам колко много постигнахме това лято почти от нищо и с малко тежък труд. „Апасионата“ бавно се връща към живота. Къщата се събужда, нейната същност отново излиза наяве. Формите, цветовете, аспектите на светлината се разкриват пред нас.

С Мишел се запознахме по време на един филм в Австралия — страна, която и двамата обичаме изключително много. Нейните багри, светлината ѝ, огромните ѝ пространства ни покориха и ако нашият живот не беше толкова ограничен заради кариерата ни тук, в Европа, къщата, която купуваме сега, можеше да е някоя друга, някъде на Австралийския континент.

Всеизвестно е, че австралийските туземци предприемат ритуални пътешествия за посвещение в пустошта, но това, което не знаех, преди да прекося света, за да работя там, е, че една от целите на техните пътешествия е да призовават природата да се възроди. Намирам това за очарователна идея. Да обхождаш периодично страната, както аз обходих днес нашето парче земя, и да призоваваш планините, реките, потоците, пещерите, животните, насекомите, природата — в цялото ѝ многообразно великолепие, да се възродят. Смятам, че тази идея съответства на това, което ние се опитваме да постигнем тук. „Апасионата“ е била занемарена. Тя — възприемам къщата като тя, може би защото френската дума maison, къща, е в женски род — е била оставена да се руши. Плодовете на дърветата ѝ са падали на земята и са гниели. Растенията, всички по-малки или по-големи храсти, са били задушени. Къщата е загубила своя глас. Или по-скоро гласът ѝ е оставал нечут.

Според моето разбиране за ритуалните пътешествия на аборигените — не казвам, че това е истинската им цел, просто е моята интерпретация — всяка планина, хълм, водопад, мравуняк, пътека имат свой собствен глас. Да застанеш във всеки един момент пред чудото на която и да е частица от природата и да слушаш, наистина да слушаш, означава да чуеш нейната песен. Да чуеш нейната песен, означава да ѝ позволиш да пее. Така разбирам аз „да призовеш едно място да се възроди“, така определям „ритуалното пътешествие“.

Ние с Мишел се стараем да призовем тази малка ферма в Южна Франция да разцъфти отново. Ще се опитаме да чуем това, което тя има да предложи, за да изпъкне нейната уникалност. Разбира се, всичко това е субективно и всеки, който следи хода на моите мисли, може преспокойно да ме обвини, че съм превъртяла, че съм слънчасала от обедното слънце. Но от друга страна, откривателите на Австралия са гледали на аборигените като на невежа тълпа, която няма какво да предложи.

Другите не се виждат никъде. Отказвам се от идеята за чая, който и без това не обичам, и замъквам един ярко раиран шезлонг на горната тераса. Настанявам се там да съзерцавам морето. Много е приятно да прекараш часове наред, седейки неподвижно, и просто да наблюдаваш играта на светлината върху морската повърхност и на небето. Не бях го правила много отдавна. Твърде отдавна. Времето минава и аз се отпускам, като гледам и слушам. Дори когато е притихнала, земята е ужасно оживена. Мравки, гущери, гекони, цикади — всички те щъкат по своите обичайни дела, търсят храна, отблъскват врага, надават своите призиви за чифтосване, развивайки се бурно от горещината или оцеляващи в нея. Те не са на почивка.

Внезапно си спомням, че и аз не съм. За кратко — да, за няколко седмици с Мишел и дъщерите му, но не и в дългосрочен план. Завъртам кормилото, променяйки хода на живота си. Досега не бях мислила по този начин, но всъщност правя точно това, като вземам съдбата си в свои ръце, като превръщам мечтите си в реалност. И няма нищо по-свещено или по-ценно от това — да избереш посока, но колко често пропускаме пътепоказателите?

— Какво прави цял следобед?

— О, здравей. Броих дърветата.

Кларис и Мишел се завръщат. Те са прашни и зачервени от ходенето. Кларис ми показва малка графика с пастел, която е нарисувала този следобед. Тя е много впечатляваща и аз ѝ го казвам. Лицето ѝ радостно засиява.

— C’est la lumière[52] — отговаря скромно и Мишел разрошва косата ѝ.

Да, тук има едно особено качество на светлината, което, както е широко известно, е привличало толкова много велики художници. Като живея ежедневно с нея, нейните нюанси започват да привличат и мен. Някои дни блясъкът ѝ е ослепителен, в други цветовете ѝ се променят от облаците, от ветровете, от дългите часове, през които топлината се е просмукала в нея. Тук светлината е преживяване, каквото съм имала само веднъж преди, в Австралия. Тя подобрява качеството на всички снимки и заснети кадри във всеки момент от деня. Да седиш неподвижно и да я съзерцаваш или — като Мишел — да я възпроизвеждаш чрез цветята на фотографски филм, е духовно преживяване.

Съзерцанието през очите на Памела е съвсем друго нещо. Наблюдавам я с тревога как се мести от едно сенчесто място на друго, търсейки непрестанно отдих от палещото слънце. През целия си живот е живяла в покрайнините на Париж и се боя, че безмилостната горещина на Ривиерата ще я убие.

— Сърцето ѝ ще откаже — прогнозирам аз. Другите ме дразнят и се подиграват на моята склонност да драматизирам, но аз не им обръщам внимание и една сутрин, по време на закуската, обявявам, че ще поставя дебелото животно на строга диета.

— Каръл, защо трябва да си толкова строга? Пий си кафето и остави на мира la pauvre Памела! — смъмря ме Ванеса.

— Прибързана и глупава ли е намесата ми? — питам Мишел, който не слуша. Той е коленичил на земята като същинско куче и гледа съсредоточено в една стена.

— Ще ти се иска да не си го правила — предупреждава ме Кларис.

— Елате да видите тези малки калпазани!

Върволица от кафяви космати гъсеници, свързани една с друга като ученици, подредени в колона по двама, отклонява вниманието ни. Общата дължина на гъсениците е повече от метър.

— Изглеждат така, сякаш са се запътили нанякъде.

Те определено се движат с някаква цел и видима скорост. Дали са се насочили към подходящо скривалище, където на спокойствие и в уединение ще могат да се превърнат в пеперуди? И четиримата сме напълно погълнати, хипнотизирани от тяхната целенасоченост. Едно четиричленно семейство на четири крака, взиращо се в една стена, трябва да представлява любопитна гледка.

В часовете след закуската на нашата закътана тераса, където Мишел първи забеляза гъсениците да вървят надолу по една от каменните стени, да преминават през терасата и да влизат в къщата, тези същества погълнаха вниманието и на четирима ни. Гъсениците излязоха от къщата, след като прекосиха големия салон, оставяйки ясна следа в прахта на недокоснатите стаи, минаха по протежение на горната тераса и се спуснаха по една от колоните. Сега пълзят на нивото на басейна към избуялите папрати. Дали ще се изгубят в гъсталака? Или пък ще видят, че е пущинак, и ще се обърнат и ще тръгнат обратно към нас? Разстоянието, което изминаха от сутринта — вече е ранен следобед, цари палеща жега и аз съм сама, защото другите отидоха да подремнат, — е значително. Приличат ми на малък пухтящ влак, който се е отправил към голямото неизвестно. Трактор, пресичащ Русия на път за Сибир. Виждам, че стигат до обраслия с папрати участък и без миг колебание изчезват в него. Bonne chance!

Пеперудите тук страшно много ме привличат. Те са многобройни — различни видове, с различни окраски. През следващите седмици аз ще се вглеждам внимателно в очите на всяка кръжаща пеперуда и ще я питам: „Ти ли си една от посетилите ни гъсеници, която остави автограф в нашия прахоляк?“.

Намалила съм темпото почти до забавен каданс. Гледам как минава времето. Това е прекрасно упражнение, което ми позволява да се съсредоточа върху детайлите, за които в обичайния ми живот, в истинския ми живот, няма да отделя и секунда.

Кофата, която използвахме за измиване на тоалетната, когато нямаше вода, сега е в кухнята на горния етаж. Е, едва ли може да се нарече точно кухня: в нея има алуминиева мивка, част от кухненско оборудване, съдържащо вероятно първата произведена някога съдомиялна машина, която сега не работи, електрически чайник, който сигурно предхожда Лондонската електрическа компания[53], и мухлясал, надупчен от дървояди шкаф.

Сложила съм кофата под онези три проклети дупки, които се взират в мен всеки път, когато вляза там — трите еднооки циклопи, които изковали мълниите. Бяхме принудени да приемем, че засега това е най-ефективното решение, което можем да намерим за справяне с течащия покрив. За щастие след онзи голям порой не е паднала нито капка дъжд. Въпреки това се изумявам колко време мога да пропилея, за да стоя под три миниатюрни дупки и да ги гледам злобно.

Минавам безцелно през непроветрените, занемарени стаи, радвайки се на хладината, която държат дебелите по метър външни каменни стени на къщата, и излизам на горната предна тераса, където ме посреща вълна от горещ въздух и ярка слънчева светлина.

Отпускам се на един стол и се заслушвам. Тук има дребни птички, които кацат и излитат от храстите. Тяхната песен ми напомня за сладкогласната птица коримако, на която се натъкнах в Мелбърн миналата година, когато бях на снимки там. Нямам представа дали тя се среща в тази част на света. От време на време, когато птиците на терасата запеят, се втурвам вътре, мислейки, че звъни телефонът — моята агентка, — докато се сетя, че нямаме телефон!

Имам толкова много работа за вършене: да пиша романа, който съм започнала, да измия стените, да изстържа спечената мръсотия от дървената дограма, да се притеснявам за мадам Б. и дали изобщо ще приключим сделката, или дали аз — ние — не изживяваме една лятна фантазия, която ще ни отведе направо до финансова катастрофа. Но вместо това не правя нищо друго, освен да седя, да слушам и да съзерцавам.

Идва вечерта и се изправям уморено да нахраня Памела. Нейната купа стои до гаража, близо до конюшните с каменни стени, доста далеч от нашата кухня и от хранителните продукти. Тя излапва на две хапки вечерята, която ѝ давам, и след това ме гледа кръвнишки. Подценила съм силата на привързаността ѝ към храната, смисъла на нейното съществуване. Обаче се окуражавам от факта, че изглежда по-слаба. До снощи Памела прекарваше всеки ден, лежейки отпуснато и задъхвайки се на сянка, сякаш всеки момент ще спре да диша, а после, когато Мишел изнасяше кофите за смет в долния край на автомобилната алея, тя всъщност се влачеше след него. Слава богу, кучето става по-активно.

Въпреки че къщата ни е наречена „Апасионата“, в градината ѝ никъде не се вижда да расте пасифлора[54].

Поне досега не сме открили нито една. Може би по-късно ще намерим някоя да линее сред цялата тази избуяла растителност. Междувременно отивам с колата до местния разсадник, за да купя една пасифлора заедно с двайсеткилограмов чувал с terreau universel, универсална почва. Вниманието ми привличат малко нарово дърво, дълги ивици, покрити с къдрав здравец, и десетки различно обагрени рози, да не говорим за банановите и лимоновите дръвчета и палмите. О, списъкът е безкраен, но трябва да проявя сдържаност. Обичам разсадниците, les pépinières (неслучайно същото съществително се използва за назоваване на школа за млади актьори), обичам изобилието от растителност и влага, тропическите аромати, смесицата от ярко обагрени екзотични цветя, регулираната прохлада, а сега повече от всякога харесвам постоянното оросяване от пръскачките, което дискретно дирижира безшумния буен растеж. Щастливо прекарвам часовете, които би трябвало да употребя по-полезно — в косене на ширещите се гъсталаци от бурени например, бягайки в разсадника.

На път за вкъщи спирам в селото, за да взема свежа салата. Паркирам, пресичам улицата край площада, където половин дузина възрастни мъже с шапки и слънчеви очила, с вид на изхвърлени от мафията, играят петанк, и се отправям към crémerie-fromagerie, млекарницата. Там купувам две crottins, питки меко козе сирене, и две печени на грил органични пилета, богато подправени с билки, и пастет от печен чесън за нашата вечеря на терасата.

Когато си тръгвам, пристига един фермер. Вече го бях виждала няколко пъти и той бе събудил любопитството ми, защото в задната част на своя ван „Ситроен“, който сякаш се крепи да не се разпадне с помощта на ластици, винаги кара пъстра менажерия от домашни животни. Те крякат пронизително, но въпреки че мъжът оставя широко отворени задните врати на вана, никога не се опитват да избягат. Спирам се и го наблюдавам. Винаги следва един и същ установен ритуал: разтоварва три щайги с малки пластмасови гърнета. Те са пълни догоре със златист зехтин, подправен с провансалски билки, и в центъра на всяко гърне плуват едри бучки козе сирене. Фермерът ги доставя на crémerie-fromagerie. После идва ред на шунката, обикновено десет броя. Големи резени, увити в кърпи от фин муселин. Всеки от тях грижливо се претегля, когато се подава през тезгяха. Брадатият, с проницателен поглед собственик на тази модерна млекарница и приличащият на живо плашило фермер, чиято коса никога не е сресана и чиито дрехи изглеждат така, сякаш той и всички молци в Южна Франция са спали в тях, осъществяват своята търговия пред чакащите клиенти, включително пререждайки и този, който в момента е бил обслужван. Дебели пачки пари преминават от касата на магазина в джоба на земеделския производител и той се отдалечава с наперена походка, като шляпа по паважа с високите гумени ботуши, които носи дори в разгара на лятото. Защо ли пътува със своите животни? Първия път, когато го видях, с две бели кози, четири патици, няколко пилета и разнородни крякащи гъски — всичките наблъскани едни до други, като птиците се въртят между краката на козите, предположих, че кара пътниците си, за да бъдат заклани или продадени. Но очевидно не беше така. Те са му спътници и изглеждат напълно доволни, натъпкани едни до други, да пътуват с него. Няма ли си жена, която да се грижи за тях у дома? Ако се съди по външния му вид, предполагам, че не. Ако прасетата не бяха превърнати на шунка, щеше ли да ги кара и тях със себе си? Собственикът на crémerie е негов редовен клиент, така че трябва да има още свине в неговия дом, иначе как може да продължава да доставя jambon, шунка? По-късно научих, че шунката не е негова. Той я превозва и продава заради свой съсед, чиято ферма граничи с неговата. Уговорката им покрива разходите за бензина му. Собствените си оскъдни доходи припечелва от козето сирене и пътуващия си птичи цирк. Както подозирах, няма съпруга.

Като се върнах в къщата, оставих храната на импровизираната маса в кухнята на долния етаж. Уви, в нетърпението си да се върна до колата и да разтоваря чувала с плътната тъмна пръст, в която ще засадя моята нежна катерлива пасифлора, забравям да затворя вратата. Когато се връщам след едва десет минути, намирам двете торбички, в които бяха пилетата, разкъсани на парчета на пода. Даже сиренето е изчезнало. Кратка разузнавателна обиколка из градината ме отвежда до Памела, която похърква под кипарисите, заобиколена от натрошени кости и армия от мравки, които вече са започнали да оглозгват останалото по кокалите. Решавайки да не бия животното, още повече че то не е мое, се отправям обратно към селото, за да купя други две пилета и още две питки козе сирене. Младата двойка, която притежава млекарницата, ме гледа невярващо, когато поисквам точно същото, което бях купила едва преди половин час.

— Неочаквани гости — промърморвам, чувствайки се твърде глупаво да призная, че кучето е изяло вечерята ни.

Бледите лъчи на късното следобедно слънце се удължават. Истеричното жужене на цикадите става по-приглушено. Денят бавно клони към вечерния покой. Нощта се спуска. Ванеса запалва противокомарните свещи, както и моята газена лампа. Разположени равномерно по парапета на терасата, те създават блестящи сфери от златиста светлина. С чаши изстудено розе в ръка, с Мишел тържествено засаждаме пасифлората на терасата пред мецанина, близо до входната врата. Нежна млада пасифлора — нашата първа покупка за градината, идеалният ни дар за къщата. Кларис я полива обилно. Ванеса я снима с фотоапарата на Мишел.

Съвсем скоро първото ни лято ще свърши, но това са моментите, които ще останат живи. Ще се връщам към тях отново и отново в сигурното убежище на паметта си. Съвършено щастие. Дръпвам се назад, очарована от гледката на Мишел и двете му подрастващи дъщери, и се питам мълчаливо какво ли крие неизвестното бъдеще за нас.

Не бях подготвена за това. Когато става въпрос за пълненето на стомаха, у Памела се пробужда един енергичен и хитър звяр. Кроткото досега куче, което ме определя като свой враг — човека, който си присвоява неговата храна, ми е обявило война. Тази сутрин установявам, че казаните за смет — нашите, както и тези, които принадлежат на другите две къщи, разположени в източната част на хълма — са били преровени. По алеята се търкалят отворени консервени кутии, полуизядени стари франзели, празни пакети от храна, заедно с останалите разнородни боклуци, които се намират в кофата за смет на всяко семейство. Губя двайсет минути, за да събера всичко и да го хвърля в нашия казан. В бележката си, която единият от съседите ни е закрепил върху капака на неговия, той учтиво ни моли да държим животното си вързано, ако то не може да държи главата си извън кофите за боклук. Унижена, написвам извинителен отговор на непознатите съседи, който пускам в пощенската им кутия. Уверявам ги, че това няма да се повтори.

Проблемът наистина няма да възникне отново, защото момичетата си заминават, а с тях си отива и дебелата Памела. Каква олелия! Каква бъркотия от полуопаковани багажи, развалени ципове, изгубени гребени, бръмчащи сешоари, новопридобити бански костюми, подаръци за маман, които са très fragiles, твърде крехки, както и успокояване на най-разстроеното куче, което — клетото, нищо неподозиращо зверче — ще трябва да пътува в самолета, затворено в някаква мизерна клетка. Независимо от това, френетичната суматоха потиска тъгата ми. И когато всичко най-накрая е подредено, макар и по хаотичен начин, двамата с Мишел закарваме Кларис и Ванеса на летището и ги изпращаме. Днес е първата болезнена раздяла. Това пътуване до летището на Ница ще бъде първото от много такива. Оттук нататък животът ми ще се ръководи от пътувания дотам и обратно, от целувки за „добре дошли“ и болката от au revoirs, сбогувания. Ванеса, така страстно в противоречие с младото си тяло и засилването на цветовете на юношеската си сексуалност, и Кларис — деликатна, ленива, стремяща се към красотата и формата. Бях ги обикнала и копнеех и те да чувстват същото към мен. Надявам се, че тези седмици, това славно лято ни е сближило. Иска ми се те да ме харесват не като втора майка, а като приятел, като роднина. Нищо не бе казано, не бе показана никаква емоция от раздялата. И все пак те пристъпват срамежливо и ме прегръщат непохватно, след това се отправят, клатушкайки се, с многобройните си чанти, влачещи се кърпи и маратонки през паспортния контрол, като махат назад и отправят въздушни целувки на любимия си папа и може би на неговата нова жена.

Това отпътуване е първото напомняне, че лятната ваканция е към своя край. След една седмица Мишел също ще се върне в Париж. Мен не ме чака никаква актьорска работа, така че съм решила да остана, за да се справя с моя роман и защото все още не мога да понеса да се откъсна от това място. Мишел ще идва със самолета, за да прекарва почивните дни с мен.

Прекарваме последната ни седмица заедно на нашите бюра, подготвяйки се бавно за това, което на френски наричат la rentrée, тоест завръщане след лятната ваканция. Бюрото на Мишел е паянтова дървена маса, взета от едно от многото brocantes, магазинчета за стари вещи, край магистрала № 7, близо до Антиб. Бе я поставил на сянка под магнолията. Научих, че тези дървета произхождат от южните щати на САЩ, където са били открити от френския ботаник Шарл Плюмие, на когото Луи XIV заповядал да търси екзотични растения за кралските градини. Най-ранните образци са били донесени във Франция през първата половина на XVIII век. Наречени са на Пиер Магнол (1638–1715), директор на ботаническата градина в Монпелие.

За разлика от Мишел, аз не мога да се концентрирам в царящата горещина и предпочитам да се затворя вътре. Избирам една от стаите, която още не сме докосвали, освен че сме измили пода и сме я проветрили. Тайно си я бях заплюла за мое работно място — мразя думата „кабинет“, — защото е светла, но не прекалено слънчева. Има прозорци от предната страна, които гледат към автомобилната алея и ъгъла с кипарисите. Ако се наведа наляво, дори мога да зърна плиткия край на езерцето, което сега е пълно с чиста вода. От задната страна френските ѝ прозорци водят към терасата, където закусваме. Оттам, ако погледна навън, виждам грубо издяланите каменни стъпала, които се изкачват през боровата гора до върха на хълма и прословутия ни резервоар за вода. Тук, в тази стая, си направих маса от дървено магаре и дъски и струпах върху нея лаптопа си, различни справочници, нахвърляните бележки за моята фабула, карти, научна литература и всичките ми други книжа. Като приключа работа, за да ги предпазя от прахта и падащата мазилка, завивам всичко с чаршаф. Когато Мишел си тръгне, ще отърва стаята от нейните отвратителни розови тапети на цветя, ще ги сваля и ще варосам стените. Имам добро усещане за това помещение, тук мога да се потопя в моя собствен свят. И понеже има изглед към двете посоки, не изпитвам клаустрофобия. Единственото нещо, което ме смущава, е едно спорадично шумолене, което не мога да проследя или да определя какво е. Струва ми се, че идва от продълговатото тяло над предните стъкла, в което вероятно някога е бил механизмът за навиване на щорите, но всеки път, когато извиквам Мишел да чуе, шумът мистериозно спира.

По време на една следобедна почивка от писането правя разходка в долината отвъд нашата земя, където срещам странен мъж, който ми напомня на минотавър или на Голиат. Представя се като нашия съсед Жан-Клод. Боже мой! Това е мъжът, който е написал бележката с оплакването от Памела. Усмихвам се мило. Не бих искала да ядосам този тип — телосложението му е като на вол. Има остра черна брада и черна, вързана на опашка коса, която се спуска до несъществуващата му талия. Облечен е само с червени поплинени къси панталони със странна кройка и високи до прасеца черни гумени ботуши и носи две празни кофи — по една във всяка ръка, като доячка. Едва съм споменала нашите имена, когато той изстрелва въпроса си:

— По кой воден план сте вие?

Нямам абсолютно никаква представа и се въздържам да призная, че дори не съм наясно, че човек има избор по този въпрос.

— Попитайте съпруга си, моля, и ме уведомете.

Чинно обещавам да направя това и доволен от отговора ми, той предлага да се отбием за по един apéro, аперитив, с него и съпругата му Одил в седем часа вечерта. Приемам. Любопитна съм.

— Донесете сметката си за вода! — подвиква съседът след мен, когато отново поемам по ухаещата на орлови нокти пътека.

Потънала още час-два в моята работа, преди нашия apéro отделям време да потърся „маслина“ в Оксфордския речник и с изумление научавам, че съществуват много различни видове маслини.

Вечнозелено дърво, Olea Europaea, европейска маслина, особено културната Olea Sativa, с тесни листа, зелени отгоре и сивкави отдолу, и аксиларни съцветия от  малки белезникави четирилистни цветчета; отглежда се в средиземноморските страни и други топли райони заради плодовете и получавания от тях зехтин. Общият термин Olea се прилага и за различни дървета и храсти, свързани с обикновената маслина или приличащи на нея по външен вид, или по това, че дават масло.

Американски османтус, Фалшива маслина, Черна маслина, Калифорнийска маслина, Бял канариум, Ароматен османтус, Дива маслина.

Плодът, или зърното на Olea Sativa, е малък овален костилков плод, който става синьо-черен, когато узрее, с горчиво плодово месо, богато на масло, и твърда костилка. Той е ценен като източник на зехтин, а също така се яде маринован в неузряло състояние.

В речника също така се казва, че колкото са по-узрели плодовете, толкова са по-черни на цвят. Предполагам, че нашите дървета са от сорта Olea Sativa, но ще трябва някой да ми го потвърди. Къде ли човек може да потърси Терминалия амазония, Остролист османтус или всъщност който и да е от другите видове? Ако ги засадим, дали ще виреят в нашата ферма? Какви плодове, ако изобщо родят такива, ще дадат? Лично аз намирам прилагателното „сивкави“ за твърде слабо, за да опише очарователно съблазнителния седефен цвят на долната страна на листата.

В уречения за аперитива час двамата с Мишел поемаме бавно по пътя, хванати ръка за ръка. Високи кипариси го охраняват от двете страни като загадъчни центуриони, докато насекомите дрезгаво скриптят във вечерната тишина. Мишел заминава за Париж на сутринта и аз съм нещастна. Пред портата на величествената каменна къща, на чиято табела пише „Овощната градина“, дръпваме синджира на камбанката. В чантата си съм напъхала бутилка от най-доброто бордо, което имаме. Носим го като подарък за помиряване — чувствам, че този човек ще ни натяква за нашето зле възпитано куче. След секунди един набит ротвайлер с голяма и кръгла като автомобилна гума глава се хвърля срещу желязната порта. Дум-дум. Ръмжи и лае като куче пазач пред портите на ада. Отстъпваме назад. Казват, че кучетата приличат на своите стопани, а това създание е яко и страшно като самия Жан-Клод.

Гърлен рев прозвучава от една тераса отвъд плувния басейн. Ротвайлерът мигновено се оттегля като наказано пале и се скрива зад паркираната на алеята каравана. Портата се отваря и ние пресичаме застлания с чакъл паркинг, минавайки край няколко доста внушителни столетника — от средата на единия се извисява като гигантско копие съцветие с жълти цветове. Караваната, зад която кучето още се крие, може да се мери по количество ръжда само със стария ван на мосю Ди Луцио. Появява се Жан-Клод, все така облечен само с червени къси панталони, но без гумените ботуши, и ни кани на долния етаж на къщата.

Чудовищният ротвайлер се изправя и тръгва дебнешком по петите ни. Страхувайки се за нашата безопасност, поглеждаме назад на всеки няколко стъпки, за да го държим под око.

Жан-Клод, следван от пъпчив юноша, ни поканва да влезем. Младежът, представен ни като неговия син Марсел, кима и се оттегля бързо, сякаш дори само този кратък човешки контакт го е изтощил. Стоим в сумрачна, но просторна кухня, обзаведена с мебели от тъмнозелено дърво с доста екстравагантни метални дръжки.

— Триста хиляди франка — обявява гордо Жан-Клод, като добавя към тази астрономическа цифра името на фирмата, отговорна за това, което мога да опиша само като уродливост. Няма съмнение, че целта е името да ни впечатли, но то не ми говори нищо.

Една жена влиза забързано в стаята с цигара в ръка.

— Ma femme[55] Одил — с боботещ глас съобщава Жан-Клод.

Косата на Одил е дълга и занемарена като тази на Жан-Клод, но за разлика от съпруга си, тя е облечена в странен костюм, ушит от ефирни пъстри парчета плат, и носи голямо количество скъпи, макар и доста крещящи златни бижута. Одил е изключително слаба и много експанзивна личност и човек не може да не си помисли, че е избягала от „Семейство Адамс“.

— Ah, les jeunes[56] — възкликва тя с гърлен смях и се спуска да ни разцелува.

Аз съм изненадана от поздрава, защото не мога да повярвам, че е дори с ден по-възрастна от някого от нас. Жан-Клод ѝ казва, че тъкмо ни развежда из кухнята. Тя вдига ръце, сякаш дълбоко съжалява, че е прекъснала един толкова важен сценарий.

— Носите ли сметката си за водата?

Изваждам я от чантата си заедно с виното и му я подавам.

— Съжалявам за казаните за смет — промърморвам.

Жан-Клод взема сметката, без да обръща внимание или не забелязва поднесената бутилка, разглежда я намръщено и изчезва някъде да размишлява върху нея в пълно уединение. Одил поема щафетата в показването на кухнята. Светват лампички на най-необичайни места: при издърпване на чекмеджета и стелажи за зеленчуци, при отварянето на шкафове, пълни с консерви, при пускането на електроуреди. Всяка джаджа се показва, изпълнява своята част от програмата и автоматично се плъзга обратно на мястото си. Ние съответно охкаме и ахкаме. След това някъде дълбоко от вътрешността на къщата ни призовава ревът на Жан-Клод. Жена му скача като нервна катерица пред нас и ни повежда по късо стълбище, после по много тъмен лъкатушещ коридор до салона, който след кухнята направо ни слисва.

Той е огромно помещение с висок таван, което се простира по цялата дължина на тази, както ще открием по-късно, триетажна къща с осем спални. Въпреки че е топла вечер в края на лятото, електрическа печка с два реотана е включена в средата на великолепна каменна камина. Един поглед около нас показва, че стаята е, меко казано, оскъдно обзаведена. Съдържа четири бели пластмасови градински стола, маса от същия вид, под която се крие ротвайлерът, и роял в единия от ъглите.

В съседната стая зазвънява телефон. Жан-Клод, бос, отива да го вдигне.

— Цюрих! — изревава той и Одил хуква към телефона, като затваря сгъваемите врати зад себе си. — Тя никога не спира да работи. Asseyez-vous[57] — махва ни с ръка Жан-Клод, използвайки сметката ни за вода като диригентска палка.

Започвам да си го представям на кастинг за ролята на някакъв доста ексцентричен магьосник: с шантавата му прическа, босите крака и леките поплинени панталонки — единственото, което му липсва, е наметалото. Дръпваме два пластмасови стола и сядаме. Досега никой не е приел виното, което на няколко пъти се опитах да подам, така че поставям шишето на масата, където има пакетиран нарязан бял хляб — първия, който виждам във Франция, — бутилка с портвайн, още една с уиски, празна кофичка за лед, четири водни чаши и голям буркан с някакъв мръснокафяв пастет. До него са оставени и три ножа.

— Марсел! — изкрещява Жан-Клод на сина си. Над нас рок музиката, която едва бях регистрирала, замлъква. Чуват се стъпки по площадката, след това по стълбите и Марсел се присъединява към нас, явно против волята си. Той и Жан-Клод заемат другите два стола, макар че Жан-Клод става в момента, в който е седнал, очевидно неспособен да стои неподвижно. — Какво ще кажеш за това? — пита той сина си, говорейки за нашата сметка за вода. После отваря бутилката с портвайн и налива на всеки от нас повече от щедро количество. Портвайнът не е предпочитаната ми напитка, а още по-малко бих избрала тройна доза от него, какъвто е лепкав и възтопъл, в седем часа в една топла лятна вечер. Преди да бъде дадена каквато и да е възможност на Мишел да отговори и за щастие, преди да сме отпили повече от глътка от отвратителната течност, на младежа е наредено да ни заведе на обиколка из къщата. Жан-Клод се връща към сметката за вода, докато Одил остава затворена извън салона. Гласът ѝ достига до нас през вратата. Позвънилият не може да каже и дума, защото Одил говори, без да си поеме дъх.

Изпълнена съм с любопитство. Кои или какви са тези странни, темпераментни хора? Следвайки Мишел, дълго се влачим от стая в стая, всяка от които е толкова бедно обзаведена, колкото и предходната.

— И вие ли се нанесохте скоро? — питам аз.

— Не. Защо?

Има спални чували на пода на всяка от осемте стаи, с изключение на родителската спалня, която се перчи с пердета на жълти и сини райета, вградени шкафове, лампи с подвижно рамо, няколко огледала от пода до тавана и богато украсена с позлата тоалетка. Сигурно е от фирмата, която е обзавела кухнята.

— Това стаята на вашите родители ли е? — питам аз, изказвайки на глас очевидното, повече за да завържа разговор, отколкото по друга причина.

— Да, но те не спят тук.

— Защо?

„Да не спят в ковчези?“ — питам се мълчаливо. Мишел ме побутва. Постоянното ми желание да задавам въпроси и да установявам всички факти е склонност, която той смята, че трябва да овладея, но аз съм изстреляла въпроса, преди да осмисля неговата неуместност. Обаче Марсел изобщо не изглежда подразнен.

— Те спят в караваната с кучетата — обяснява простичко той.

Дори и аз замлъквам при този отговор. След влаченето надлъж и нашир из къщата се връщаме в салона точно когато Одил се появява отново иззад сгъваемите врати. Следва я второ куче — малък ротвайлер, който има всички признаци, като порасне, да изглежда също толкова зъл, колкото своя другар.

— Уиски — помолва тя. Жан-Клод ѝ налива изключително щедро и долива нашите чаши с портвайн, което, имайки предвид, че едва сме ги докоснали, предполага всеки от нас да се справи с по около триста милилитра от рубинения алкохол. Марсел разопакова хляба и започва да маже масло върху анемичните на вид филийки.

— Santé![58]

Вдигаме чашите си за тоста и отпиваме от портвайна. Телефонът звъни. Този път отива Марсел.

— Амстердам! — извиква той към майка си. Одил пали цигара, въздиша уморено, грабва пакета „Камел“ и с уискито в ръка, изчезва.

— Изпразнете чашите! — извиква възторжено Жан-Клод, действие, което смятах да избегна. Тук сме вече почти един час, това е последната ни вечер от лятото и искаме да си тръгнем. Но сега се обявява, че ще ядем, когато Одил приключи телефонния си разговор. Притичвайки ми се на помощ, Мишел осведомява бащата и сина, че вкъщи ни чака ядене. Жан-Клод не ще и да чуе. Със сигурност можем да хапнем у дома по-късно, но първо трябва да опитаме с тях пастета, чиято основна съставка той лично е застрелял и приготвил. Sanglier. Глиган. Питам къде в този край може да е попаднал на дива свиня. Този малък хълм може да е последното неоткрито кътче селски рай по крайбрежието на Приморските Алпи, но все пак сме само на десет минути от Кан.

— Из нашата градина не подскачат диви прасета — шегувам се аз.

— Mais, si, si[59], в далечния край на вашия хълм — казва Жан-Клод. — Има цели семейства.

Жан-Клод не ми прави впечатление на веселяк, макар че не мога да определя точно на какъв ми прави впечатление. Вглеждам се в лицето му, за да видя дали ме занася. Не забелязвам и следа от хумор.

— Има ли наистина? — питам с изтънял глас.

— Разбира се, че няма, chérie — казва Мишел.

— Да, има и змии, и скорпиони — настоява Жан-Клод.

Изпивам на една глътка половината си чаша портвайн. През времето, което отнема на Одил да говори надълго и нашироко с Марсилия, Париж и накрая с Женева, Жан-Клод заставя Марсел да седне пред пианото, като завлича там и нас. Сега сме въвлечени в най-фалшивото и неловко колективно пеене, в което накрая се включва и сияещата от щастие Одил. Тя ни информира, че обича музиката (музиката!), като си налива нова чаша уиски и вади втори пакет цигари.

— Le boulot est fini! — надава вой Одил. Работата ѝ за вечерта е приключила.

Белият хляб и глиганският пастет се услаждат на кучетата, които са се качили на столовете, с предните лапи и муцуни на масата, като ближат, мляскат и се лигавят в хаотичния безпорядък от храна (и тези хора се оплакват от безобразното поведение на клетата, послушна, макар и лакома Памела!). Изглежда, никого не го е грижа за това. Двамата с Мишел вече сме напълно пияни. Виждам шест Жан-Клодовци в стаята и всички те мучат и реват като стадо разгонени слонове. А когато песента свършва, той се смее гръмогласно, пляска по пианото, изпълвайки просторното помещение с чудовищното си щастие.

В сегашното ми състояние откривам, че настроението ми е приповдигнато от заразната му енергичност.

И така, ние оставаме.

Когато се заизкачваме, залитайки, обратно по нашата алея, като се препъваме поради липсата на фенерче, небето е среднощно синьо покривало, на което луната и блестящите звезди изглеждат като изрязани от детска ръка. Твърде късно е да ядем, а и сме твърде пияни, за да готвя, така че се мотаем известно време на двора, като плуваме, за да проясним главите си, след това се строполяваме един до друг на шезлонгите, заслушани в нощта, която се върти ли, върти пред нашите пиянски очи.

— За какво ти говореше Одил толкова сериозно? За сметката ни за водата ли? — изпелтечвам, без да обръщам глава и да отделям поглед от звездите. От движението ще ми се завие свят.

— Не, нито един от тях не даде никакво обяснение за нея. Тя описваше работата си — отвръща Мишел.

— Която е?

— Тя е ясновидка. Клиенти ѝ телефонират от цяла Европа, плащат ѝ с кредитна карта и тя им гадае по половин час. Любопитно е.

— Значи, представата ми за Жан-Клод като магьосник не е толкова далеч от истината — казвам провлачено.

— Жан-Клод ли? О, не. Той е агент по недвижими имоти.

Страдащ от махмурлук и с ужасно главоболие, Мишел заминава с ранния сутрешен полет за Париж. Обхваща ме странна пустота. Смяна на сезоните. Във въздуха се усеща първият полъх на есента. Лястовиците летят ниско, събират се близо до къщата, приготвяйки се за пътуването си до Африка. Цветовете се променят. Появяват се жълти и червеникавокафяви оттенъци. Един прелестен отрязък от време върви към своя неизбежен край. През целия си живот винаги се оказвам неподготвена да се справя с такива моменти на загуба, но после си напомням, че това е временна промяна. Животът е пред нас и къщата още не е съвсем наша. Очакват ни предизвикателства, а и Мишел ще се върне в петък. Настроението ми се подобрява.

Отърсвам се от самотата, като отлепям тапетите в моя „кабинет“. Шумоленето все още се чува, съпроводено от време на време от някакво особено цвърчене. Дали не се е родило някакво странно животинче? Въображението ми скача към трейлърите на холивудски филми на ужасите, които съм гледала, където малки пластмасови същества започват да бродят безшумно в мазето на някое нищо неподозиращо американско семейство. В началото те са мили и писукат, след това стават по-големи и докато се обърнеш, вече заплашват да господстват на земята. Изкушавам се да откъртя корниза от стената, но се страхувам от това, което може да открия. Най-добре да го оставя така, както си е. Може да е някой гекон, който е бил обезпокоен от пристигането ни тук. Те са плахи мъничета и изглежда, са най-щастливи, когато са смушени в тъмните ъгли, далеч от ярката слънчева светлина.

Някои дни горещината е толкова голяма, така екстремна, че сутрешната роса направо окъпва растенията и те остават клюмнали. Влагата е навсякъде. Предполагам, че това е начинът, по който природата ги предпазва от изсъхване. Мисля, че точно затова решавам да поливам вечер неотдавна посадения в саксии здравец.

Слънцето клони към залез. Това е първата ми самотна вечер. Аз съм в градината с маркуча. Над мен кръжат два мишелова. Вдигам глава (все още доста замаяна от портвайна) и ги гледам как се вият, чудейки се какво дебнат. Чувам единия от тях да надава крясък — далечен, кънтящ вик, който отеква в неподвижния въздух. После внезапно се чува друг шум — тропот от тежки стъпки. Някой идва зад мен. Замръзвам намясто. Чувам ясно нечие тежко дишане. Цялата се вледенявам. Как бих могла, съвсем сама, да се боря с крадец в това пусто място? Поглеждам преценяващо маркуча в ръката си. Мога да насоча струята към нарушителя, да го намокря и объркам за няколко секунди, докато избягам. Поемам си дълбоко дъх и бавно се обръщам. На няколко крачки зад мен на терасата стои диво прасе с чудовищни размери.

Няма съмнение, че е женско, по-смъртоносният от двата вида. Трябва да е дошла да търси храна за малките си, иначе никога нямаше да се приближи толкова много до къщата. Чувала съм колко опасни могат да бъдат дивите прасета, ако се ядосат или се почувстват застрашени. Може да ме нападне, ако мръдна или я изплаша. Самото ѝ тегло може да ме убие или да ме осакати. Стоя замръзнала на мястото си и почти ми се иска да беше крадец. При нарушител има възможност да го убедиш да се вразуми, но не и при този голям космат звяр. Не смея да помръдна, но нямам желание и да протакам нещата. Бавно, почти недоловимо, завъртам накрайника на маркуча, за да спра водата, и като прикляквам, го оставям на земята. После правя първите си стъпки към къщата.

Гигантското прасе не помръдва от мястото си и ме наблюдава. Какво ли си мисли? Жан-Клод с пушката си може да ѝ бъде достоен противник, но не и аз. Хвърлям поглед към горната част на хълма, вглеждайки се в боровата горичка, за да видя дали ще съзра нейния партньор или малките ѝ. Не виждам глиган. Така че трябва да надвия само тази женска. Стигам до къщата, затварям бързо вратата и се облягам на нея, заслушана в бесните удари на сърцето си. Дори скъпата стара Памела щеше да се уплаши. Трябва да призная, че ми липсва тази дебела немска овчарка. Убеждавам се, че имам нужда от собствено куче. Пазач и другар в самотните вечери.

Мишел пристига. Отиваме с колата направо в местния кучешки приют и избираме едно пъргаво яко куче на име Анри. То изглежда по-скоро като едър червен сетер, с изключение на това, че козината му е смолисточерна. Чудя се защо е бил изоставен. Козината му лъщи като добре излъскана лимузина и по всичко изглежда, че е бил добре обгрижван. Според досието му, Анри е само на три години и бележката във ветеринарния му картон потвърждава, че е в отлично здраве. Когато питам госпожата, която се грижи за приюта, тя неохотно признава, че е непокорен. Интересувам се в какво се изразява непокорството му.

— Бяга. Постоянно.

— О!

— Да, но вие казвате, че разполагате с много земя — вдъхва ни тя увереност. — Той може да изразходва цялата тази излишна енергия. Кучето идеално подхожда на вашите нужди, а вие — на неговите.

Мишел не е убеден.

— Нека да помислим за това, chérie. Ние все още нямаме ограда — прошепва той.

Ала изражението на Анри направо ми къса сърцето — погледът му сякаш казва „не ме оставяйте тук“, освен това диша задъхано с такъв силен копнеж, че не мога да си тръгна и да осъдя бедното животно да остане пак в тази клетка.

— Може ли да го изведем само за пет минути… за да сме сигурни?

Тя поклаща отрицателно глава. Било в разрез с правилата. Пораждало надежда у кучето, често напразна.

Като истинска търговка, жената се възползва от моята добросърдечност.

— Имате един месец. Ако не се получи и го върнете в рамките на месеца, ще го приемем обратно. Но съм сигурна, че няма да е необходимо. Той ще свикне с вас.

Задъханото дишане на Анри показва нетърпеливото му съгласие.

Плащаме, подписваме разрешителния документ, купуваме му нашийник и го завеждаме до колата. Или по-скоро той ни завлича дотам. Трудно го удържам. Анри притежава силата на мечка гризли.

Тази първа вечер Мишел настоява да завържем Анри със синджир — достатъчно дълъг повод, за ствола на магнолията. Той може да седи с нас, докато приготвим и изядем скарата за вечеря, но в същото време ще започне да придобива навика да стои спокойно наоколо. Анри трябва да се научи малко на дисциплина, обяснява Мишел. По този начин ще свикне да не ходи да скита. Анри слага глава върху лапите си и се цупи.

Остава в тази поза през цялата събота.

— Не мисля, че е много щастлив — казвам аз.

— Приспособява се.

Черните очи на Анри ме гледат с болка и обвинение: „Ти ме освободи само за да ме направиш затворник“ — сякаш казва той. Не мога да понеса това. Прекарвам часове да го галя и да му говоря, но Анри не отстъпва. Той отказва да яде. О, какъв контраст с Памела!

Имаме гости за вечеря. Италиански художник и датската му съпруга. Très chic. Търсеща внимание двойка, която се стреми да бъде видяна на точните приеми и в компанията на богатите и известните. Той е нисък и закръглен, и ужасен женкар, който понякога — след бутилка-две — ме кара да се чувствам неудобно, но под маската на обичайния Казанова откривам сърдечен и щедър човек.

Бях се запознала с тях в началото на 80-те години, когато играех в един театър в Копенхаген. Сега те са си купили къща тук, в Южна Франция, в Био, и в известна степен се оказваме съседи. Двамата пристигат със закъснение, което не е необичайно, въоръжени със записи на самба, които искат да слушаме по време на вечерята. „Почакайте да видите нашия окаян малък касетофон“ — мисля си, докато вземам касетите с широка усмивка.

Той, както винаги, е облечен от глава до пети в мрачно черно. Тя, датчанката, е висока и стройна като върба. В пълен противовес на това, е хладна и резервирана и носи дълга, падаща на дипли, безупречно бяла ленена рокля. Художникът не е любител на кучетата, макар че притежават две.

Анри, все още вързан, ги надушва и се изправя, за да ги приветства. Той е оживен и развеселен за първи път от повече от двайсет и четири часа и започва да размахва опашка и да скимти радостно.

— Защо е вързан? — пита нашият приятел.

— Едва вчера го взехме от кучешкия приют и за да не избяга…

Говоря безсмислици във връзка с проблема на Анри, докато нашите приятели с тропически загар отварят с пукот бутилката, която толкова щедро са донесли за вечерята.

От другата страна на покритата с пръст площадка Мишел разпалва барбекюто. В нощния въздух се издига дим, разнасящ аромата на провансалски подправки и печено на скара месо. Отварям бутилка червено вино „Сен Жозеф“ от Сен Дезира.

— То ще се укроти само ако го оставите свободно. Трябва да развие чувството си за граници в свободно пространство.

Казаното от Олга има смисъл. Във всеки случай аз умирам да си намеря повод да го освободя. Изтичвам при Мишел, който ме вика, и докато напълвам отново чашата му и поставям изпечените на скарата резени агнешко в едно блюдо, повтарям това, което каза Олга.

— Щом смяташ, че е така — отговаря той, макар да усещам, че се съмнява в собствените си думи.

Втурвам се нагоре по стълбите и отвързвам Анри. Той е на седмото небе от радост. За едно денонощие кучето е имало четири почивки за пишкане и една дълга разходка на каишка, по време на която ме влачеше нагоре-надолу по склона. Опашката му се върти като лудо махало.

— Хайде, момче — казвам ласкаво, очаквайки да ме последва на долната тераса, където нашите приятели посръбват шампанско и поглъщат с очи гледката. Но той не помръдва. Скоростта, с която размахва опашката си, се увеличава. Боя се, че това не предвещава нищо добро, но преди да успея да последвам инстинктите си, Анри прави огромен скок и се приземява на гърба на двамата ни гости. Те се озовават проснати на нашата несъществуваща морава. За щастие чашите им не са счупени, но двойката е обляна в шампанско и роклята на Олга е нацапана със зелени петна от малкото оцелели туфи трева.

— Какъв извънредно дружелюбен приятел — казва художникът, като става от земята и се изтупва от прахта. — Точно така насърчавам да ме посрещат моите любовници.

Следващият петък получавам телеграма от мадам Б. Имало грешка в цената на имота. Направо изстивам. Знаех си! През цялото лято се страхувах от новини като тази. После продължавам да чета. Поради факта, че втората половина от земята, известна ни сега като „втория парцел“, е с 1350 кв. м по-голяма от парцела с къщата — половината, която в момента купуваме, — ние имаме право да ни бъдат възстановени няколко хиляди франка. Надавам радостни възгласи на пътя, докато гледам нашия дебел брадат пощальон, който преди малко ми е дал телеграмата, да се скрива зад завоя. Не мога да не отбележа, че той и неговият мотопед представляват рискована комбинация между едър мъж и скромна машина. Когато стига до нас, дневният му товар е почти доставен. Как се справя с първите обиколки от пътуването си, като потегля от пощата, натоварен с всичките сутрешни писма и колети? И как този малък жълт мотопед успява да превози неговото тегло и това на пакетите му нагоре и надолу по стръмните и криволичещи хълмисти пътища?

Но за момента имам по-важни въпроси, за които да мисля. Отпрашвам с колата до местната телефонна кабина, за да се обадя на Мишел в кабинета му в Париж.

— Или казано накратко — заявява той, — можем да си купим легло.

Да!

Преди да е изтекъл и час, вече съм в Кан и поръчвам най-голямото легло, което предлагат. Оставям капаро, останалата част от парите ще бъде платена, когато леглото пристигне след два месеца. Излизам от магазина, зачервена от вълнение. Изхарчихме цялата възстановена сума само за тази мебел.

При звука от мотопеда на пощальона, който се движи бавно по пътя, Анри се втурва по алеята и застава на завоя, за да пожелае добро утро. Когато пощальонът забавя, за да завие, Анри скача във въздуха пред него с разперени лапи, като лае бясно. Уви, неговият възторжен поздрав изпраща пощенския раздавач, le facteur, във въздуха.

Чувам викове и лай, скачам от бюрото си и изтичвам навън да разбера какво става. На асфалтирания път, застанал на четири крака, клетият пълен човек се тресе от ужас и се мъчи да събере своите писма и колети, които са се разлетели във всички посоки. Анри все още е наблизо, лае и ръмжи. Пощальонът е трепереща развалина, която ломоти нещо пред оголените зъби на кучето, и предното колело на мотопеда му е силно повредено.

Анри тържествува.

Издърпвам големия пес далеч от заплахите на пощальона за действия от страна на пощенската служба.

— J’avais presqu’une crise cardiaque![60] — вика яростно той след мен.

Поемам по крайбрежния път, който минава през стария град на Антиб и край Залива на ангелите, за да посетя, пазара за антики в старинната част на Ница. Откривам го в стария Италиански квартал, където сградите са боядисани в охра и тъмножълто. Там намирам сергии, отрупани със старинно спално бельо от лен и украсени с дантела калъфки за възглавници. Те са толкова големи, квадратни, евтини и изглеждат като нови. На някои от тях има монограми, избродирани с бяло памучно мулине — бяло върху бяло. Чудя се за кого са били избродирани толкова грижливо и какво е станало с първоначалните им собственици. Какво в техния живот е попречило да бъдат използвани тези разкошни изделия? Изоставена любима, смърт? Докато очаквам доставката на нашето огромно ново легло, искам да ги купя всичките. Мечтая да го застеля с прясно колосани, ухаещи на лавандула чисти чаршафи. Чисти, бели, съблазнителни. Да лежим заедно на тях в горещите следобеди. А в зимните нощи, сгушени един в друг, да слушаме пращенето на огъня.

Собственичката на сергията — дребна жена, скрита зад купчини чаршафи и покривки за маса, седи заедно с мъж и дете. Те обядват. Прави ми впечатление, че трапезата включва топло ястие от пилешко в гъст доматен сос, няколко бутилки червено вино, плодове, две франзели и разнообразни сирена. Изглежда забележителна за един пазар, но си напомням, че това е Франция. Храната е на първо място. Сключваме сделка, която, изглежда, радва и двете ни, и тя напъхва ленените чаршафи, калъфките и покривката за маса в няколко найлонови торбички, взема скромната сума и се връща към обяда си. Докато съм тук, започвам да разглеждам различните сергии, търсейки големи стъклени буркани, гарафи или дамаджани, които мога да използвам по-късно за съхранение на нашия зехтин. Не намирам никакви, но винаги има следваща седмица.

Когато се връщам, набирам цветя от градината. Жълти маргаритки, листа от евкалипт и палмови клонки, които откъсвам от шест малки саксийни палми, които открих в разсадника — по 20 франка саксията. Направих от тях красиво аранжирани букети и ги сложих в буркани от конфитюр до нашия матрак на пода и в камината.

Мишел си идва тази вечер. Не си спомням кога за последен път съм се чувствала така развълнувана. Подготвяйки се за това, пълня пиле. Внезапно чувам Анри да лае като бесен. Боя се да не е друг sanglier. Надниквам през прозореца на кухнята към боровата гора и за мое учудване виждам група хора, които се движат сред дърветата, обикалят около тях и вършеят из храсталаците. Изкачвам се на хълма, трънливите къпини дерат кожата ми, и се представям. Обясняват ми, че са гъбари. Аз, от своя страна, ги информирам любезно, че се намират в частен имот. Те ми отвръщат, че са брали гъби на този хълм през целия си живот и не възнамеряват да спрат сега.

Нахокана и разстроена, се връщам в къщата и ги оставям да продължават. През следващата година ще отида там първа и ще обера гъбите, но на този етап рискувам да отровя и двама ни, защото не различавам един вид от друг.

По-късно следобед, когато отивам в селото да купя прясно изпечен хляб, виждам, че на витрината на местната аптека са изложени голям брой постери с цветни изображения на различните видове гъби. Научавам, че тук се предлага такава услуга. Всеки може да занесе в аптеката пълните си кошници с набрани гъби и le pharmacien, аптекарят, ще отдели ядливите от негодните за консумация или отровните. Така че ще можем напълно безопасно да събираме нашите гъби. Разглеждам внимателно цветните постери. На тях, сред десетки други, са нарисувани обикновени манатарки, пачи крак и борови манатарки, които, както прочетох по-късно, първоначално са били отглеждани от италианците. Има и друга, брезова манатарка, която расте по стволовете на дърветата и гуглата ѝ става голяма като главата на дете. Не съм убедена, че това ми звучи много вълнуващо.

По време на вечерята край огъня се чувствам длъжна да споделя с Мишел за подвизите на Анри. Той не е доволен. Но лошото тепърва предстои, защото пощальонът спазва обещанието си. В събота сутринта пристига официално съобщение от пощата, което ни предупреждава, че ако не обуздаем нашето куче, ще бъдем изправени на съд и животното може да бъде задържано или — по-лошо — да бъде убито. Взирам се ужасено в писмото, докато Анри пъхти радостно до мен.

— Той ще трябва да си отиде, chérie — казва Мишел.

— Но откакто Анри е тук, в градината ни не са бродили глигани, а и той ми прави компания. Моля те, нека да го задържим.

Мишел се мръщи.

— Трябва да обмислим сериозно този въпрос — отговаря той.

Този следобед ни сервира и последната горчива капка: Жан-Клод пристига с новината, че един полицай от централния полицейски участък в Кан му е позвънил по телефона, за да каже, че голямо черно куче, известно като Анри (от приюта са го идентифицирали по името на нашийника му и са се свързали с тях), тероризира гостите, които правят слънчеви бани на частния плаж на хотел „Мажестик“. Мишел благодари на Жан-Клод, задето си е направил труда да дойде и да ни каже. След това трябва да отиде с колата до Кан, за да прибере кучето и да плати голяма глоба — Анри е обвинен в нарушаване на спокойствието.

Отивам у Жан-Клод с бутилка вино и многословно се извинявам, че се появявам без покана. Гръмогласният му смях ме успокоява, че всичко е съвсем наред. В действителност той ни кани на свой ред на още един apéro. След като едва съм се възстановила от предишния, не определям конкретна дата, но приемам да му звънна по телефона, добавяйки, че при следващия повод те трябва да дойдат у нас. На вечеря двамата с Мишел обсъждаме проблема с Анри и аз със съжаление признавам, че ще е най-добре за всички, в това число и за кучето, ако го върнем.

В понеделник сутринта жената в приюта видимо негодува, докато подписваме още един набор от документи, този път освобождаващи ни от всякаква отговорност за горкото животно.

Разплаквам се, докато го целуваме за довиждане, и той, объркан, е отведен отново в ужасната си клетка, но трябва да призная, че бях действала прибързано. „Следващата година — казвам си аз, — когато бъдем по-добре организирани, обещавам да се върна за теб, Анри.“

Островите на съкровищата

Навън е кристално ясна слънчева есенна утрин. Вчера валя за първи път от повече от два месеца. Днес във въздуха се долавя мирисът на дъжд, което предсказва смяната на сезоните и ми напомня, че тези дълги сухи лета не са наистина безкрайни. Само още няколко дни и ще трябва да затворим къщата. Двамата с Мишел ще летим за Австралия, за да снимаме филм по сюжета на моя роман, в който играя главната роля. Това е вълнуващо предизвикателство. Въпреки това, за мен ще е много болезнено да се откъсна от „Апасионата“. Австралия е на другия край на света и няма да има прескачания до дома за събота и неделя.

— Ако сюжетът ми се развиваше тук… — мънкам, докато сгъвам спалното бельо, което прибирам заедно с торбички лавандула в един шкаф в антрето.

Независимо от всичко, което остава да се направи — имам да опаковам романа и книжата си, да наредя багажа си, а и все още се опитваме да накараме най-неуловимия notaire да определи твърда дата за окончателната сделка, — Мишел обявява:

— Остави всичко, отиваме на лов.

— Какво? — питам със смях.

— Ще вземем ферибота до островите, за да търсим съкровище.

Съгласявам се с готовност, защото перспективата за каквато и да е разходка с лодка винаги ми доставя детинска радост, а и идеята за една тайнствена обиколка е твърде неустоима. Освен това, никога не съм посещавала Леринските острови.

— Какво съкровище ще търсим?

— Ще видиш. Първо ще посетим най-далечния остров, ще се върнем на по-близкия, където можем да обядваме, а след това ще отпътуваме за къщи с ферибота в късния следобед.

Купуваме си билети от будка, сгушена до офиса на началника на пристанището и митническия кей в старото пристанище на Кан. Докато чакаме ферибота, се разхождаме по съседния кей и от тази издадена точка поглеждаме назад към величествената Тур дю Сюке — устоялата на времето кула, кацнала на самия връх на скалата, известна като Сюке, върху която е разположена старинната част на Кан.

Първоначално тук е било построено рибарско селище, наречено Каноа, което означава „тръстиково пристанище“ — заради тръстиките, които растели в изобилие преди толкова много векове на това място, което тогава не било нищо повече от едно блатисто крайбрежие. В наши дни изглежда почти немислимо да си представим Кан като дива пустош. Извръщайки поглед към морето край кея, отново се озоваваме в XX век — подухва ветрец и наредените като мъниста на огърлица перленобели яхти се поклащат безшумно в края на водата.

— Кой притежава всички тези яхти? — питам, изказвайки на глас мислите си. Не мога да си представя колко милиона трябва да натрупа човек, за да може да плаща за един от тези шикозни плавателни съдове. Няколко от корабите са с дължината на железопътен вагон и със сигурност са стрували повече от приходите за цял живот на средностатистическия трудещ се.

— Тук има много чужди пари. И голяма корупция също. Един от бившите кметове на Ница например избяга в Уругвай.

— Защо?

— Ако беше останал във Франция, щеше да бъде хвърлен в затвора за корупция и укриване на данъци. Както изглежда, той е присвоил значителни суми от град Ница и е прехвърлил парите в Южна Америка в готовност за пенсионирането си.

— Съвършено вярно! Жак Медсен, разбира се! — засмивам се, повече невярваща, отколкото развеселена от размаха и самоувереността на такава измама на Ривиерата. — Обаче накрая го хванаха, нали?

— Да, хванаха го.

Спомням си, че Греъм Грийн, който живееше в Антиб и когото бях срещала няколко пъти, през 1982 г. публикува книга, озаглавена J’Accuse, „Аз обвинявам“. Тя разкриваше корупцията в Ница и прякото забъркване на господин Медсен с италианската мафия. Имаше скандал, свързан с казино. Грийн смяташе, че тревожно голям процент от служителите в полицията и правосъдната система са в порочни връзки с le milieu, престъпния свят. По-късно Медсен бе успял да избяга от страната.

— Смяташ ли, че цялата поквара и низост на Ривиерата са свършили с неговото бягство и по-късното му лишаване от свобода? — питам Мишел.

— Някак си се съмнявам в това.

— Възможно ли е някъде на тези острови да има заровени милиарди мафиотски франкове, които никога не са били изнесени тайно от страната?

— Кой знае?

— Значи, ще ги изкопаем и ще се разплатим с мадам Б., така ли?

— Не. — Той се усмихва на моята шега. — Това не е съкровището, което търсим.

— Ами тогава какво е то?

— Ще видиш.

Усмихвам се, наслаждавайки се на играта. Като се оглеждам, забелязвам множество загорели от слънцето, боси млади мъже с шорти, които се занимават с такелажа на яхтите. Няколко се изкачват по алуминиевите мачти като маймуни, катерещи се за банани, докато други търкат палубите от тиково дърво, мият, обливат с маркуч или бършат впечатляващите корпуси от стъклопласт. Излъскват и без това лъскавите повърхности. Всички са заети като мравки, потънали в мечти за морски приключения.

— По-добре да вървим — казва Мишел, като ме хваща за ръката.

Часовникът на кулата върху скалата Сюке отбелязва десет часа и фериботът се готви да потегли. Обаче разпръсната група от закъснели пътници се стича по кея, като всички крещят и ръкомахат. Капитанът се усмихва. Корабът чака. Всички се ръкуват приятелски с него и се качват на борда.

По време на това кратко забавяне аз се оглеждам наоколо. Трябва да призная, че в това старо пристанище все още има голямо очарование. Например хотел „Сплендид“ — с живописния си набор от международни знамена и семпла бяла фасада. Но след това вниманието ми привлича надпис с големи черни букви — „Клубът на Джими“, над безлично бежова сграда, и надпис със сини букви, който гласи: „Казино“. Трудно е да си представиш по-грозна гледка.

Фериботът потегля и ние излизаме от пристанището. Облягам се на парапета, обхваната от внезапно вълнение. Водно чедо по природа, аз съм най-щастлива, когато съм в морето или край него. Над главите ни кръжат чайки, бели като яхтите пенести пръски се издигат, за да ни разхладят, докато фериботът пори повърхността на иначе спокойното море. Минаваме край закотвен петмачтов луксозен лайнер с надпис на корпуса „Клуб Мед 2“ и пълно с пенсионери екскурзионно корабче.

Гледан от морето, Кан все още създава илюзията за аристократизъм, но при по-внимателно вглеждане този луксозен курорт винаги ми напомня на доста отчаяна застаряваща проститутка. Спомням си за една отдавна забравена група травестити, с които прекарах известно време, докато работех в Бразилия. По на четиресет-четиресет и пет години, всички те вече не бяха млади, но с много грим, при леко приглушена светлина и от известно разстояние, успяваха да изглеждат добре. Усмихвам се на себе си, припомняйки си тяхната повишена от кокаина енергичност, някои от дивите места, на които ме мъкнеха, и скандалните истории, които разказваха. Допускам, че Кан също има много лица.

Хотел „Карлтън“, разположен точно по средата на булевард „Кроазет“, властва над залива. Той веднага привлича окото със свежата си бяла елегантност. Нито един елемент от неговата външна показност не може да се различи от това голямо разстояние. Чувствайки как усилващата се слънчева топлина прониква в тялото ми, засенчвам с ръка очите си, за да видя наблюдателната кула, издигаща се високо над града. Разглеждам вилите от fin de siècle, края на века, чиито прозорци блещукат на слънчевата светлина като пирати, даващи сигнал за отбой на своите събратя, които чакат в открито море. Пръски от есенни цветове — червено, жълто, златно — изпъстрят обраслите с палми хълмове, докато десетки загорели тела в разноцветни оскъдни бански костюми лежат на винаги оживените златисти плажове. Това пътуване с кораб е възхитително. На борда на ферибота има само шепа пътници и повечето от тях изглеждат местни жители, които призори са отишли до континенталната част, до пазара за зеленчуци и риба Форвил — грубовати на вид жени, стискащи платнени пазарски торби, натъпкани с плодове и зеленчуци с ярки цветове. Две стари беззъби бабки, прегърнали плътно с ръце своите трофеи, са седнали една до друга и доволно клюкарстват. Телата им може да са сбръчкани, кожата им може да е потъмняла и загрубяла от слънцето, но очите им лукаво блестят.

— Колко хора живеят на тези острови? — питам Мишел.

— Остров Света Маргарита е населен. Не знам колко са жителите му. Може би двайсетина домакинства. Вторият — Свети Онора, е необитаван. Е, с изключение на една общност от цистерциански монаси и един много скъп ресторант край водата с изглед към канала, който разделя двата острова.

— Кой го посещава?

— Ресторантът ли? Братството на ветроходците. Той е любимо модно място за уикендите. По време на сезона тук си правят среща яхти чак от Монте Карло или Сен Тропе. Пускат котва между двата острова и се придвижват с моторници от една яхта на друга, а като се събере компанията, отиват на брега, за да обядват печени омари.

— Това не звучи много страшно.

— Каналът става толкова претъпкан с яхти, че едва може да се плава по него — казва със смях Мишел.

Приближаваме Света Маргарита.

— Pour St. Honorât, la deuxième île, vous restez abord[61] — оповестява глас от високоговорителя. Вниманието ми е привлечено от бастион на върха на една скала, както ми се струва, в най-източния край на острова.

— Това крепост ли е?

Мишел се усмихва закачливо.

— Кралската крепост. Знаех си, че ще разпали въображението ти. Тя е построена от Ришельо да защитава острова от испанците, които така или иначе са го завладели. Но ще ти разкажа всичко за нея по-късно.

— Там ли лежи нашето съкровище? Или там, в онази сграда на брега на морето? Какво представлява тя… изоставен хотел?

— Всичко това остава за по-късно. След като обядваме.

Мишел знае, че няма лесно да изтрая до завръщането ни, и се наслаждава на няколкото минути, с които разполага, за да отложи своята изненада. Усмихвам се и му позволявам да запази тайните си, като решавам да не настоявам. Поне засега. Той ме прегръща по-силно през раменете и докосва с устни галената ми от морския бриз буза.

— Jet 'aime.

— Moi aussi. [62]

Всички пътници, освен нас и членовете на екипажа, се приготвят за слизане на дъсчения кей, който се издига над плитката кристална вода, където се стрелкат насам-натам пасажи от малки сребристи рибки. Няколко туристи с издути пътни чанти в краката са се струпали на пристана, нетърпеливи да се качат на борда. Но не го правят, защото са се запътили към Кан. Така че фериботът остава само за нас. Той обръща, като се накланя леко настрани, и се отправя бързо към морето, преодолявайки скалното дъно под нас. Малки лодки се припичат като тюлени на слънцето и множество дребни жълти шамандури се поклащат на повърхността като захвърлени бурканчета с горчица. Пинии и няколко наблюдателни бункера, изоставени от времето на Втората световна война, ограждат западните плажове на острова. Въздухът е чист и уханен.

Мисля си, че съм на петнайсет минути от дома си. Обръщам се и с поглед изучавам профила на Мишел, който е потънал дълбоко в мислите си, загледан в морето. Дори по време на това кратко пътуване слънцето е придало лек златистокафяв тен на кожата му. Той бързо хваща равномерен загар. Соленият попътен вятър развява къдравата му коса. Мишел има толкова волево, красиво лице. Жаждата му за приключения, радостта му от търсенето на тайнственото, от откриването на непознатото, са същите като моите. Ние сме късметлии.

Между двата острова има малък брой яхти, хвърлили котва в тесния пролив. Стройни, остроноси като зъби на акула плавателни съдове със също толкова стройни жени на борда, които лежат намазани със слънцезащитно мляко и без горнище на банския, поемайки слънчевите лъчи. Шкембести мъже гледат самодоволно преминаващия ни ферибот и размахват чаши с уиски и лед. Поглеждам часовника си. Десет и половина е. Подминаваме луксозния ресторант, който изглежда безлюден. Може би вече е затворен извън сезона или е зает с приготовления за друг доходоносен обяд.

Пътуването до втория остров не отне почти никакво време. Преодоляваме поредица от големи, доста опасно назъбени скали и ето че пристигаме, акостирайки безопасно в пристанището. Мишел ме хваща за ръка и ме повежда към брега. В момента, в който стъпвам на сушата, ме посреща, не, обгръща ме наситена с боров аромат тишина, деликатна като човешки пулс. Мястото излъчва хармония и покой. Поемам дълбоко дъх и се обръщам. Не се вижда нищо друго, освен борова гора, бреговата линия и бистрото Средиземно море — смесица от синьо и млечно тюркоазено. Солената вода залива пясъчния плаж, облизва избелелите скелети на изхвърлените от морето парчета дърво и плавей и след това леко се отдръпва като задоволен любовник. Като изключим заминаващия ферибот, ние сме като изоставени на пустинен остров. Трудно е да се повярва, че сме толкова близо до дома ни и че този рай от евкалипти и алепски борове се вижда от нашата тераса. Съзирам статуя на Дева Мария. Високо сред върховете на дърветата тя е разперила ръце, загледана към пролива, и го благославя.

— Хайде, ще посетим Леринското абатство, ще купим лавандулово масло от неговия магазин, ще обиколим острова и по обяд ще хванем ферибота обратно за Света Маргарита.

Обръщаме се към вътрешността и обградени от двете страни от лозя, се отправяме към абатството — центъра на острова, намиращ се само на пет минути път, където попадаме на църква и сводеста каменна алея, която води до магазина и градините. На стратегически места край пътеката са поставени каменни пейки, за да може човек да поспре за размисъл и молитва. Искам да удължа момента, за да пообщувам с естествената красота тук, да поема аромата на боровете и евкалиптите, но Мишел ме подтиква да продължа напред.

Докато наближаваме абатството, той ми разказва набързо една сбита история. Двата острова някога били най-могъщите религиозни центрове в южната част на Франция. Този бил първият, който бил зает през V в. от отшелника свети Онора (откъдето идва името му), когато епископът на Фрежюс го насърчил да дойде и да създаде място за свещено уединение. Манастирът бил построен и под покровителството на свети Онора се превърнал в център за обучение на начинаещи свещеници, както и в школа за изучаване на християнската философия. Свети Онора — по-късно епископ на град Арл, починал през 429 г., но традициите на манастира се запазили дълго след него и продължавали и до днес, с изключение на един кратък период в края на XVIII и началото на XIX в., когато островът е бил експроприиран, предложен на търг и купен от една актриса от „Комеди Франсез“.

Представата, че е бил собственост на актриса, ме кара да се засмея от удоволствие. Според Мишел, носещата екзотичното име госпожица Алзиари дьо Рокфор била голяма приятелка на художника Фрагонар. Копнея да науча повече. Била ли е така очарователна, както внушава името ѝ?

През 1869 г. — Мишел не знае по каква причина — островът бил върнат на цистерцианските монаси, които го обитават, обработват земите му и се трудят за него и за обновяването на неговия укрепен манастир и досега.

— О, виж, пристигнахме.

В Цистерцианския орден се съблюдава мълчание. Има дискретни табели, приканващи ни да говорим шепнешком, да бъдем облечени подобаващо и да зачитаме традициите на жителите на острова. Неуместна гледка в тази историческа обстановка представлява обществената телефонна кабина, разположена на мястото, където се кръстосват два прашни пътя, обградени от борови дървета. Секунди по-късно виждаме пред нас група дебели американци, без ризи и по къси панталони, които са се струпали пред портите на абатството, снимат с фотоапарати и си подвикват високо едни на други да дойдат и да видят това или онова. „Не могат ли да четат?“ — питам се ядосано, или просто пренебрегват тези порядки с убеждението, че не са предназначени за тях? Но после си напомням, по-малко осъдително, че табелите, разбира се, са написани на френски език. Може да не са разбрали посланието. От външната страна на манастирските стени високи палми хвърлят сянка и украсяват подхода към него. Дърветата са отрупани с гроздове от тъмнорубинени плодове, напомнящи прекалено големи череши, а не фурми. Пътеките са обградени от двете страни с прецъфтели африкански лилии и с високи като дървета кактусови смокини, които изпълват цветните лехи. Те също са отрупани със своите узрели, керемидени на цвят бодливи круши.

На входа за абатството и неговата църква има порта от ковано желязо, която грее от ярките съцветия на бугенвилиите. Прочитам гравирания надпис на един крайъгълен камък, който гласи, че свети Патрик е учил тук под ръководството на свети Онора, преди да отпътува на север за Ирландия. Като ирландска католичка, тази информация ме радва. Свети Патрик е пристигнал в Ирландия, а аз — тук.

Магазинът се стопанисва от две дами на средна възраст, едната от които ни продава лавандуловото масло, както и голям буркан с розмаринов мед, който усърдно ни препоръчва. В помещението тихо звучат григориански песнопения, които могат да бъдат закупени на компактдиск. Американците пристигат. Купуват бутилки с известния ликьор на монасите. Един от тях веднага изважда своята от хартиената торбичка, отвива капачката и отпива жадно от нея.

— Исусе! — изкикотва се той. — Това много ми харесва!

Шишето преминава сред другарите му и скоро вече е празно.

Жените гледат учудено. Ние излизаме отново под яркото обедно слънце, оставяйки ги в недоумение от случката.

В далечния край на острова, на ветровития бряг, се издига укрепеният манастир. Неподвластен на времето, уединен, внушителен. Висок аскетичен паметник, той е изграден от изсечени каменни блокове. Построен в самия край на малкия нос, манастирът гледа през морето, както си мисля, към Калви — градче на северозападния бряг на Корсика.

Поради откритото си местоположение той целият е брулен от вятъра, което прави нежния прасковен цвят на камъка някак още по-очарователен. Забелязвам морски копър да расте по стените, които са от страната на водата, както и непознати лилави цветя, избуяли като дръзки маргаритки. На този открит бряг вълните се плискат в скалите с неукротима, съкрушителна сила. Плащаме по 15 франка на човек на самотна студентка — русокоса девойка, която седи спокойно на ръждясал железен стол и чете книга, чиито страници се развяват насам-натам. Това ни дава достъп до руините.

Докато се качваме по каменните стълби, аз — каквато съм си безнадеждна любопитка, хвърлям бърз поглед назад към жилищните помещения на абатството. Не се вижда нито един монах. Какво бях очаквала — да ги видя да надничат като любопитни съседи? Изненадана съм от мръсотията на прозорците им, докато не осъзнавам, че разстоянието ме е заблудило. Техните килии са защитени със същите противокомарни мрежи като тези, които заварихме по прозорците на нашата къща. Мястото излъчва спокойствие и почти пълна изолация. Представям си самотните монаси как се молят на колене в килиите си. Заинтригувана съм от силата на мисълта, от дълбочината на духовните размисли, които се стимулират отвъд тези стени. Това са тайни, които завинаги ще останат скрити за мен. Никога няма да узная какво налага такъв живот — животът на посветилия се на монашеството, нито смелостта и саможертвата, безрезервната отдаденост, които подобно призвание изисква. Цистерцианският орден е основан в края на XI в. в опит за връщане към по-строго, по-дисциплинирано послушание към Бога. Правилата на свети Бенедикт — основателя на този орден, са обобщени в мотото Ora et Labora, „Молете се и работете“. Казано на глас, това звучи приятно постижимо.

Отново насочвам вниманието си към укрепения манастир. Колко различна трябва да е била енергията на острова, когато тази сграда е била построена, за да защитава нейните обитатели от мародерстващите сарацини. Вътре — трябва ли да кажа вътре, когато покривът е просто отворено пространство към синьото небе? — може да се види малко, освен древните стени, които датират от XI и XII в., както и неголеми участъци, където се извършва реставрация. La salle du chapitre, заседателната зала на монасите, е тъмно влажно помещение, натъпкано със счупени дървени седалки и захвърлена дървена икона на Мадоната с младенеца.

Има някои чудесни мраморни и каменни колони и арки, както и мраморни стълби, но като цяло, внушителното величие на укрепения манастир се крие в спиращите дъха гледки, които предлага неговото местоположение. За съжаление, човек не може истински да ги оцени или да им се наслади, защото на всички отвори са поставени стъкла с метални рамки, приличащи на безобразни, второкачествени стъклопакети. Това допълнение е ужасно неуместно и съвсем не е в хармония с реставрираната зидария, което ме изумява. Защо са били запечатани отворите? За да се предотврати самоубийственото скачане на съкрушени туристи върху коварните скали долу ли? Или за да се обезкуражат монасите, които вече не могат да преглътнат самотата на живота, на която са се обрекли?

Придвижвам се бавно от salle du chapitre до cloître du travail[63].

По средата на двора виждам нещо, което вземам за кръщелен купел, докато не надниквам в него и не откривам, че е дълбок кладенец. Отначало предполагам, че водата дълбоко под нас е морска, но въпреки че сградата е построена pieds dans l’eau, това изглежда съмнително. Тя е твърде неподвижна. От това разстояние изглежда непроницаема и застояла. Мушици или комари се плъзгат по нейната повърхност, кръжейки около дузина изхвърлени кенчета от кока-кола. Оглеждам се за Мишел, но той не се вижда никъде.

Намирам го да чете исторически справки, главно дати, изписани на табела на една от вътрешните стени на обителта. През 1073 г. започнал строежът на този укрепен манастир. През 1635 г. островите били завзети от испанците, а през 1791 г. — информира ни табелата — островът бил продаден на публичен търг на актрисата Мари-Бланш Сенвал, която го притежавала до 1810 година. Тогава коя е била Алзиари дьо Рокфор? Може би това екзотично име е бил сценичният ѝ псевдоним? Какъвто и да е случаят, Алзиари ми звучи по-добре. Документите за продажбата може да са били издадени на името на Мари-Бланш Сенвал, но аз ще продължа да си мисля за тази актриса като за Алзиари. В представите ми тя е енергична, пламенна червенокоса жена, une femme d’un certain âge[64]. Господ знае защо.

Като наближаваме най-горния етаж, влизаме в клоатъра за молитви, le cloître de la prière, където ни е казано, че стените датират от XII и XIII век. Тогава е отнело сто години, за да издигнат още един етаж. О, ако съвременните строителни предприемачи можеха да бъдат толкова упорити! На същото ниво преминаваме в параклиса „Светият кръст“, който според данните е бил осветен през 1088 година. Това обърква чувството ми за логика.

Тук има поставени под ъгъл дървени пейки, които гледат към каменен олтар, където виси картина, изобразяваща разпнатия на кръста Христос. За пореден път околната среда и стратегически разположените пейки подтикват към съзерцание. Така че се настанявам на една от тях и се заслушвам в плясъка на вълните, които се разбиват в скалите три етажа под мен. Вирвам лице към откритото небе. Синевата му е омиротворяваща и просторна, балсам за очите.

Ехото от стъпките ни се връща при нас, докато изкачваме още един, последен участък от все по-тясната виеща се мраморна стълба до върха на кулата, чиято обходна пътека е опасана с изящен метален парапет. За предпазване от инцидент или самоубийство? Там, от тази най-горна тераса с каменна камбанария, имаме 360-градусов изглед, който е направо божествен.

„Господ често е карал пророците си да изкачват планини, за да разговарят с него. Много пъти съм се чудил защо го е правил, но сега знам отговора: когато сме нависоко, можем да видим всичко останало като мъничко.“ Думите са на писателя Паулу Коелю, който е прекарал първите си години в йезуитско училище и с когото веднъж имах привилегията да вечерям в Рио. Всичко останало е малко, да, включително и ти самият. Как може да не си близо до Бог на това място?

Лекият бриз на тази височина е много приятен. Отивам до металния парапет. Макар че обикновено не се страхувам от височини, бистрата, но изобилстваща със скали вода далеч под краката ми предизвиква студени тръпки по гърба ми. Въпреки това изпитвам копнеж да скоча от десетките метри в морето и да плувам, и да лудувам като безгрижен делфин.

Страхотен двумачтов кораб пори вълните на хоризонта. Закъде ли се е запътил? За Сен Тропе или за Марсилия?

— Отлично местоположение, прекрасно място за снимане на филм — отбелязвам аз, като поглеждам към Средиземно море и после назад към далечните провансалски хълмове. В монашеските зеленчукови градини са построени две соларни системи.

— Ако живееше тук, щеше ли да искаш някакъв филмов екип да наруши това спокойствие? Бих казал, че това ще е почти същото като с онези диви сарацини! — Часовникът на облицованата с теракота кула отбеляза обяд. — Трябва да продължим.

Аз се усмихвам и кимам в знак на съгласие.

Обиколката ни по брега на острова е ужасно романтична. Водата ближе краката ни и се просмуква в обувките ни, които събуваме. Риба с размера на сьомга се шмугва под скалите, играейки на криеница с нашите сенки. Катерим се от ухаещо на евкалипт заливче до изпълнена с аромата на лавандула сянка, като забиваме пръсти в пясъка, принуждавайки миниатюрни раци да се разбягат, хващаме се за ръце, докосваме се по гърба, врата и косата. Кожата ни е топла и влажна. Стъпваме с мокрите си, покрити с пясък стъпала върху приличащата на гъба възглавница от изхвърлени на брега изсъхнали водорасли, влачим мокрите си плажни кърпи като лениви хвърчила, а солта изсъхва по отмалелите ни влажни тела. Закачаме се, целуваме се, вкусваме солта, облизваме я цялата, а след това вървим в блажено мълчание. Или пък крачим бързо и бърборим като изпаднали в еуфория маймуни. Падаме един върху друг. Падаме в прегръдките на любовта — свободно и открито. Не се знае къде, ако изобщо се случи, ще се приземим, но днес ние сме в рая.

Като цяло, обиколката на острова е около три километра и ни отнема, като се шляем и правим почивки, за да поплуваме, малко по-малко от час и половина. Възнамерявахме да се къпем голи, или поне такова бе моето намерение. Винаги, когато е било уместно, сме го правили. Тук, въпреки че не зърваме нито един монах, не мога да се отърва от чувството, че те ни виждат, където и да сме на острова. Тяхната духовност е вездесъща.

Това място е пропито със спокойствие и хармония. Чува се ритмичното плискане на водата, тихият плясък на далечни платна, шумът от бриза, срещащ вълните, и птича песен. Чайки и лястовици кръжат в небето, скорци цвърчат като малки стъклени камбани, възхитително електриковосиньо колибри профучава край нас, прелитайки покрай брега със скоростта на светлината. Мислите ми се връщат към актрисата от Париж, размишлявайки за седемдесетте години, през които мястото не е принадлежало на монасите. Дали госпожица Дьо Рокфор е канела тук свои приятели артисти и бохеми, за да споделят с нея насладата от природата? Дали е била вдъхновена от оброчните вибрации, създадени през вековете чрез молитви и медитация, това, което днес можем да наречем „фъншуй баланс“, или се е отдавала на необуздани раблезиански пиршества, тънещи в изобилие от домашно произведено вино? Тъй като самата аз съм актриса, тази представа ме забавлява. Или може би Алзиари е мечтала да създаде на Свети Онора това, което ние мечтаем да създадем в „Апасионата“? Да преобразим нашата обрасла джунгла и да възстановим първоначалното ѝ предназначение, като ѝ позволим да бъде отново плодородна маслинова ферма. Стопанството ѝ, разбира се, е било с много по-големи мащаби. Защото на този остров има лозя, уханни лавандулови полета и пчели за производство на мед. Може ли този остров да е бил нейното убежище, нейното бягство от света на драмата и илюзията? Без силата на телевизията била ли е Алзиари (или Мари-Бланш) известна на хората в Кан? Дали те са завъртели ужасено очи, когато е пристигнала тук, като са видели лекомисленото ѝ поведение? Театрални представления! Дали е предизвикала същия интерес, какъвто би предизвикала Катрин Деньов например, ако сега закупеше тези акри? Дълбоко се съмнявам, но все пак си отбелязвам наум да разбера повече, ако е възможно, за тази дама, която е действала енергично и е придобила земята на монасите. Любопитна съм да науча дали и тя като мен е мечтала да живее друг живот. Дали любовта я е примамила на юг? Може би това обяснява двете различни имена.

— Когато се върнем от Австралия, искам отново да дойдем тук и да си направим пикник на тревистия бряг с изглед към тюркоазеносинята вода.

Мислите ми се връщат към търсенето на нашето съкровище, когато пухтящият ферибот ни докарва обратно на Света Маргарита точно за обяд. Изгладнели сме и не се мотаем по кея.

— Ресторантът е ей там.

Мишел сочи към боядисана в бяло веранда досами водата, намираща се на няколкостотин метра по-нататък по брега. Зад него, скрити между дърветата, половин дузина къщи със светлотюркоазени или бледолилави жалузи надничат към Кан от своите орлови гнезда. Забелязвам ранните есенно жълти, топчести съцветия на мимозите. След това погледът ми отново е привлечен от хълмистия склон и кралската крепост, която бях напълно забравила.

— Обяд! — казва с усмивка Мишел.

Щом наближаваме ресторанта, си даваме сметка, че е затворен, и спираме на алеята, за да обмислим какво да правим по-нататък.

— Има още един — казва той. — Забравил съм името му. Намира се на плажа зад крепостта. Трябва да се изкачим и после да слезем от другата страна на скалата. Не е далече, но трябва да побързаме. Става късно. Ще го видим от скалния връх, така че, ако и той е затворен, няма да си правим труда да се спускаме до него. По принцип той работи само през сезона.

Поемаме бавно нагоре един до друг и стигаме до изоставена сграда, която бях забелязала рано сутринта от ферибота. На мърлява табела, изработена от керамични парчета, пише: Hôtel du Masque de Fer. Хотел „Желязната маска“. Интригуващо име. Приближавам до високата остъклена двукрила врата и надниквам вътре, смятайки, че мястото е необитаемо. Обаче виждам прегърбена белокоса жена да върви несигурно през слабо осветената трапезария с висок таван.

— Вътре има някой.

Мишел е решен да стигнем до ресторанта. Той протяга ръка, сякаш да ме насърчи да продължа напред.

— Можем да погледнем по-късно.

— Мисля, че е отворено. Може би сервират обяд.

Мишел се връща до мен и надзърта край рамото ми.

— Наистина ли искаш да ядеш тук?

Изпитвам фанатично привличане към порутената сграда.

— Хайде да попитаме.

Отваряме вратата и един старец се появява иззад нещо, което прилича на твърде стара фурна за пици. Отначало на него не му се иска да ни приеме и заявява, че обядът е приключил и няма нищо, което да ни предложат. Приемаме любезно отказа му и се обръщаме да си ходим, но тогава той добавя:

— Обаче, ако не желаете нещо прекалено изискано, мога да ви предложа…

Обстановката е много занемарена, но въпреки това е така живописна! Съгласяваме се да поръчаме от предложените от него пици, заедно със салата и местно розе, което според нашия плешив домакин произхожда от лозята на съседния остров Свети Онора. Идеално. Настаняваме се на мърлява маса до прозореца и се взираме през него в един залив, където никой вече не акостира. Водната повърхност е накъдрена като гофрирана ламарина чак до претъпканите ресторанти на плажовете в Кан. Гледката е изумителна. Виното ни пристига.

— Ако не бяхме намерили „Апасионата“, това място щеше да ни заинтригува. Не е ферма, но… Защо е наречено хотел „Желязната маска“?

— Защото крепостта на върха на скалите има подземия, дълбоко вкопани в скалата, и в една от тези килии е бил затворен мъжът с желязната маска.

Очите ми се разширяват до размера на нашите приближаващи пици.

— Героят на Александър Дюма?

— В продължение на триста години много писатели са били вдъхновени от неговата история.

— Той реална личност ли е бил? Не знаех това.

Господинът ни сервира обяда и се оттегля.

— Бил е затворен тук единайсет години и лицето му никога не е било разкрито.

— Разкажи ми за него. Добър апетит!

— Според легендата е бил брат близнак или незаконен брат на Луи XIV.

— Значи, е бил хвърлен в затвора от Луи XIV, така ли? Колко разочароващо! Мислех, че старият Луи е бил от добрите момчета. Той е кралят, който е изпратил на експедиция ботаника Плюмие да търси нови видове растения, както и да прочисти долината на Рона. Без него никога нямаше да имаме нашата едролистна магнолия.

— А какво е станало с Рона?

— Речните корита постепенно започнали да се заблатяват. Те се замърсявали още от древността и заради заразите населението в градовете намалявало. Много от крайречните градчета западнали, превръщайки се в заразени с треска коптори, така че Луи наредил да бъде извършено инженерно проучване на областта, което довело до решението му да бъдат укрепени речните брегове. Винаги съм му се възхищавала за това. Значи, брат му е бил затворен тук, така ли?

— Има много теории. Някои предполагат, че маскираният мъж е бил Молиер. Други твърдят, че е била жена, дегизирана като мъж. Единственото, което изглежда сигурно, е, че който и да е бил той, определено е бил известен.

— Защо?

— Логично е. Защо толкова продължително е трябвало да бъде крито лицето му, ако не е било лесно разпознаваемо? Когато е бил затворен в Бастилията в Париж, дори на лекаря му не е било разрешено да види чертите му.

— Как се е бръснел? — питам аз. Донасят нашата гарафа с вода и аз напълвам чашите ни, очарована от тайната на тази личност.

— Il vous plaît, le déjeuner, Monsieur, Madame?[65]

— Много е вкусен, благодаря — отвръщаме c ентусиазъм, въпреки че е малко по-добре от задоволителен. Тестото е доста глетаво, а салатата, сервирана в нащърбена чиния, изглежда толкова свежа, колкото водораслите, които видяхме изхвърлени на брега на другия остров. Но всъщност изобщо не ни пука. Денят е прекрасен и Мишел знае, че е изострил апетита ми с тази история. После си спомням, че бях също толкова очарована от този хотел, в който няма други гости освен нас.

— Хотелът затворен ли е? — питам нашия домакин.

— Той е продаден и ще се превърне в прекрасен нов „Карлтън“ с малко яхтено пристанище за частни яхти — отговаря ни господинът, гледайки с копнеж към силуета на реално съществуващия „Карлтън“ на сушата отвъд морето. Сърцето ми се свива, като си представям гледката. — Има само един малък проблем — добавя старецът.

— Какъв е той?

— Жителите на острова подписаха петиция. Възнамеряват да блокират разрешителното, което се надявам да получа за изграждане на хеликоптерна площадка.

„Браво на тях“ — мисля си, но не казвам нищо. В този момент вратата се отваря и влиза висок тъмнокос мъж в началото на четиресетте, носещ костюм „Черути“ и лъснати до блясък италиански кожени обувки. Придружен е от осем или девет мъже, явно платени лакеи, които задоволяват всичките му желания. Нашият тътрещ краката си съдържател веднага ни изоставя, пресича бързо салона и едва не превива коляно пред новодошлия. После идва госпожата, изпълзяла от някой хванал паяжина ъгъл, покланя се и го приветства със същата сервилност. Ние сме силно заинтригувани. Съединяват се маси, придърпват се столове оттук-оттам. Застилат се хартиени покривки и се приглаждат с алчни ръце. Гостите са настанени. Започват да пристигат бутилки вино. Розе, червено, бяло, последвано секунди по-късно от чинии, препълнени с местни маслини и нарязан saucisson. Блюда с мариновани патладжани, поръсени обилно със зехтин и подправки, се приземяват, разплисквайки се на масата. Гарафи с вода и чаши почти по собствено желание изскачат от мръсната кухня. Нищо не представлява проблем за тази компания, която яде и пие с удоволствие. Ние сме напълно забравени. В действителност не съществуваме за никого в помещението, освен един за друг. Всичко е съсредоточено върху дендито с пригладената коса, което ми напомня за второразреден филмов кумир: според мен всичко, което прави, всеки негов жест е преднамерен и преувеличен.

— Дали е от местната мафия? — шепна на Мишел, надявайки се, че е така и че мога да подслушам някоя от отвратителните истории за тукашната корупция. Наблюдавам зорко мъжа, опитвайки се да бъда дискретна, но безнадеждно се провалям, запленена от маниерите му, които бих могла да използвам ползотворно в някоя бъдеща роля — начина, по който той постоянно приглажда назад безупречно поддържаната си коса или подръпва маншетите на ръкавите си, факта, че никога не докосва виното си, дори когато се вдига тост. Той вдига чашата си, допира ръба ѝ до устните си и след това я поставя обратно на масата. — Винаги е нащрек — заключавам аз и в този миг мъжът поглежда в нашата посока, като сдържано ни кимва. Наясно е, че го наблюдаваме, и изглежда, се наслаждава на всяко внимание. Мишел е готов да си тръгваме, тъй като много иска да започнем разглеждането на крепостта и да посетим подземията, но аз не мога да се измъкна от комедията, която се разиграва пред нас. Обаче в интерес на истината нямаме избор по въпроса. Съдържателят дотолкова ни е зарязал, че гостите на другата маса свършват обяда си и се приготвят да тръгват, а ние все още сме длъжни да седим, надявайки се да ни донесат сметката.

Съдържателят и съпругата му с кърпа в ръка — в неговия случай метната през рамо — стоят търпеливо като кучета, които очакват някаква мръвка или жест. Някаква благодарност? Признателност? Бакшиш? Клиентът се ръкува с тях и им благодари. Усмивката му е неискрена като в американски сапунен сериал, разкрасена с хилядадоларови коронки. Съдържателите се покланят и благодарят на уважавания гост за времето и труда, който си е направил, да ги посети. След това всеки член на групата се ръкува със стареца и съпругата му. Тази продължителна церемония Merci, merci beaucoup. Non, non, merci à vous[66] най-сетне е последвана от тръгването на компанията.

Удовлетворени, нашите домакини се заемат да разчистят остатъците. Сега Мишел успява да привлече вниманието им и да поиска l’addition, сметката.

Без да каже и дума за извинение, господинът кимва и се затътря настрани, за да я изчисли.

— Видя ли това?

— Какво?

— Тези типове не платиха нищо.

Мишел се усмихва.

— Права си. Може би имат отворена сметка тук.

Това ни кара да се изкикотим. Когато съдържателят се връща, не мога да устоя да не попитам за самоличността на високия, добре облечен господин. Сълзящите очи на нашия домакин засияват от гордост, докато ни информира:

— Mais, с’est Michel Mouillot.[67]

Двамата в един глас питаме:

— Кой?

— Той ще е новият кмет на Кан и ни обеща разрешението за строеж, от което се нуждаем. С това разрешително ще получим много по-добра цена за хотела.

В далечината се виждат сиво-сините хълмове. Обядвали, водени от желанието да продължим нашето малко приключение, поемаме бавно, хванати за ръце, нагоре по зеления склон под следобедното слънце, като насочваме мислите си към мистерията на маскирания.

— Виктор Юго казва за него: „Този затворник, чието име никой не знае, чието лице никой никога не е виждал, остава жива мистерия, неясна, загадъчна и неразрешена“.

— Чудя се как ли е бил вписан в регистрите на затвора?

Погледът ми се спира на прекрасен стар кораб. Брегът, на който е изтеглен и повдигнат с лебедка за ремонт през зимата, се спуска стръмно под нас. Четири величествени палми го обграждат като стражи. Спираме да си поемем дъх и да се насладим на великолепието на пейзажа и бреговата линия.

— Ако неизвестният затворник е бил жена, тогава несъмнено някой от служителите на затвора, както и парижкият лекар, е щял да разбере. Мисля, че тази хипотеза е малко изсмукана от пръстите, но ми е любопитно как се е бръснел и се е хранел. Ако маската би могла да се сваля, някой друг трябва да е държал ключа за нея. От това определено следва, че поне още един човек е знаел неговата самоличност. В днешно време щеше да продаде своята история на вестниците.

Стигаме до стените на крепостта. Върху паянтова дървена караулка има надпис: Billets, но е затворена, тъй като сезонът е свършил, и ние продължаваме. Посрещат ни калдъръмени алеи, обширни пространства и казармите за гарнизона. Редици от двуетажни обветрени каменни сгради, всичките с еднакви жалузи в цвят бордо, обграждат калдъръмените улички и водят до площадчета, където не се вижда жива душа, освен някой пробягващ да се скрие гущер. Обектът, изглежда, е само наш. Чайки и рибарки кръжат в небето. В това селище няма нищо от днешния свят и на практика то е пусто, ала въпреки това ми се струва, че тук има някакъв живот.

— За какво се използва сега това място?

Шумът от стъпките ни отеква край нас. Въздухът е чист и уханен, светлината е ярка. Подухва вятър, който донася звуци от морето, птиците крещят.

Мишел не знае. Стигаме до боядисана табела, която ни насочва към Океанографския музей. Тръгваме натам. Вътре, зад отрупано с брошури бюро, седи жена с очила и плете.

— Съжалявам, затворено е.

— Не може ли само един бърз поглед? — помолвам аз, но тя непреклонно поклаща прошарената си глава.

— Тогава може ли, ако обичате, да ни упътите как да стигнем до подземията?

— Те също са затворени. Много рядко се отварят за посетители. Обикновено само за гости.

— Гости?

С каменно лице тя се връща към своите куки и кълбета с вълнена прежда, без да каже нищо повече, и ние си оставаме в неведение. Спомням си за онази героиня, която винаги плете в… коя книга беше това? Червеното огнивче?[68] Излизаме навън под лъчите на късното следобедно слънце, където внезапно дочувам музика — ритъм на далечен рок, и съм благодарна за нейната нормалност.

— Чуваш ли това?

Решаваме да отидем да я потърсим. Пътеката ни води през огромен двор, където фугите между паветата под обутите ни със сандали крака са изпъстрени с жълти алпийски растения и ароматни зелени подправки. В тази безплодна среда те са нежни и привлекателни. Обаче тук усещам някакво обезпокоително присъствие — неясна, незабележима опасност, която все повече ме обгръща и от която не мога да се избавя.

— Музиката трябва да идва от някое радио или касетофон.

Дрънкането на китара ни отвежда до прашна задънена алея.

В края ѝ има рушаща се каменна стена и обрасъл с трева насип. Обръщаме се, объркани. Мелодията продължава да се носи в следобедната горещина, но откъде? Връщаме се по стъпките си и след това поемаме в друга посока — все още в околностите на крепостта, — като бродим по по-широк път, успореден на музея, и стигаме до дървена порта, която изглежда древна колкото основите на самата крепост. Бутвам я с ръка. Тя е заключена. На нея има стар надпис, чиято бяла боя се лющи: Plongée. „Гмуркане.“

— Тук трябва да има водолазна база.

Музиката все още се чува, но остава изкусително, необяснимо далечна. Мъкнем се от едно празно пространство до друго, привлечени от призрачната мелодия. Мястото изглежда безлюдно, но въпреки това, макар и по по-различен начин от другия остров, имам чувството, че ни наблюдават, че ни шпионират. Крепостта е пуста, но в нея не е спокойно; тя излъчва потискаща, тревожна енергия. Внезапно орляк дребни черни птици — според мен скорци, излитат незнайно откъде и се разпръсват като дим в яркосиньото небе. Неочакваната им поява ме стряска и откривам, че треперя.

Споменавам за безпокойството си и Мишел ме прегръща още по-здраво, като се усмихва. Той е свикнал с моите драматични тълкувания или с шестото ми чувство, независимо кое от двете.

Вляво от нас виждам бронзово оръдие — страховито оръжие. Насочено е над крепостната стена към открито море. Няма съмнение, че в апогея си е имало капацитета да вдигне във въздуха всеки нежелан посетител на водите, отделяйки крайници от торса, със своите солидни снаряди с размера на съвременните плажни топки. Навеждам се през крепостната стена и виждам папрати и храсти, растящи по обветрения крепостен вал, и къдрещите водната повърхност вълнички, които искрят под слънчевите лъчи. Въпреки това, при срещата си с острова, вълните се блъскат безмилостно в него. Имам чувството, че сме насред буря. Вълните се разбиват в издигащите се над морето огромни скали, върху които е построено това място.

— Изглежда, там има много опасни течения.

Навсякъде по стръмните крайбрежни скали растат брулени от вятъра дървета с мършави клони и различни храсти. Въпреки това стръмният терен е неприветлив. Като се навеждам още повече, усещайки как кръвта и изпитото розе се качват в главата ми, забелязвам отвор, изсечен в скалната стена под мен.

— Виж, това трябва да е един от прозорците на тъмницата.

Разбира се, той е твърде тесен, за да може който и да е мъж или дори дете да се промуши през него. Прозорецът не предлага никаква възможност за бягство. Чувствам се замаяна и се отдръпвам назад към солидната, покрита с калдъръм земя.

— Колко години каза, че е бил затворен тук тайнственият мъж?

— Единайсет.

Замислям се над този факт. Докато монасите от един орден по собствена воля са били затворени, за да работят и се молят на съседния остров, отдалечен на по-малко от половин миля, друг човек е бил насилствено затворен тук, лишен дори от своята самоличност. Заключен във влажна подземна килия само с един тесен отвор за свежия морски въздух и гледка към света извън тази крепост. Изпитвам дълбоко съчувствие към този непознат човек, който в продължение на три века е бил вдъхновение за писатели и кинодейци. Животът му трябва да е бил непоносим. Как се е справял? Как е понасял самотата, как е успял да не полудее? Дали този затворник е поискал изповедта му да бъде изслушана от някой монах от ордена, живеещ отвъд водата? Дали е имал възможността да излее душата си пред някого, научен на състрадание? Дали е помолил отците да го споменават в молитвите си, да му помогнат да носи бремето, в което животът му сигурно се е превърнал, докато е крачел из килията си с оковани във вериги с топуз крака и скрито зад желязна маска лице? И после си напомням, че дори и днес има места по света, където подобно варварство продължава да съществува. Където свободата се отнема без основателна причина. Лишаване от свобода заради вяра, цвят на кожата, политически убеждения или — както изглежда, е било в случая с този нещастен човек — заради първородство.

— Възможно е също така клетникът да е бил прокълнат с някакъв отвратителен недъг. Бил е заключен, защото се е смятало, че е твърде отблъскващ за гледане, нали се сещаш, като Човека слон — казвам замислено.

— Защо не напишеш роман, чието действие се развива тук?

Засмивам се на предложението на Мишел.

— Мисля, че далеч по-талантливи от мен автори вече са го направили.

— Не, някаква съвременна история. Детски телевизионен сериал. Постави част от действието тук, направи проучвания на място и можеш да работиш от къщи. Напиши роля и за себе си и тогава можеш да работиш от къщи два пъти!

Това е примамка, която ме съблазнява. Замислям се за нашата маслинова ферма, както и за работата и времето, което ще трябва да ѝ се посвети. Щом започнем възстановителните работи, единият от нас ще трябва често да остава в нея.

— Развий фабулата в Германия, Англия и Франция. В тринайсет епизода, моля.

Усмихвам му се, докато обмислям казаното.

— Значи, сме били на лов за история, така ли?

— Да, ако си получила вдъхновение. Но дори и да не си, смятах, че островите ще те очароват.

Те го бяха направили. Но този остров специално ме беше запленил. Беше ме обезпокоил. И да, беше ме вдъхновил.

Последният ферибот тръгва от острова в 18:00 часа. Ние сме на него. По време на краткото пътуване през залива избледняващата светлина придобива опалов оттенък под гълъбовосиньото като уеджудски порцелан небе. Облаците са белите шарки на чаените чаши. Прекрасните италиански багри на имотите по крайбрежието към нос Антиб… Мислите ми са прекъснати от нещо, което вземам за писък на момиченце, последван веднага от възбуден мъжки вик някъде зад нас:

— Regardez, là-bas![69]

— Où?[70]

— Dans la mer![71]

Обхваща ме страх, че някое дете е паднало зад борда, въпреки че нямам спомен да съм забелязала деца на плавателния съд. Обръщаме се и виждаме екипажа и шепата пасажери, които пътуват с нас, да се навеждат над парапета откъм подветрената страна на ферибота, като сочат с пръст и крещят.

Какво става? Отиваме бързо дотам, стомахът ми се свива от страх пред вероятността някое безпомощно дете да се дави, ала във водата, на двайсетина метра от ферибота, виждам лъскаво сиво създание да подскача в спокойното бистро море. После още едно.

— Делфини!

— Oui, ce sont les dauphins. Regardez comme ils jouent![72]

Стадо делфини подскачат и се премятат, като се издигат на метър, дори метър и половина над водната повърхност. Късоноси атлети с лъскави тъмносини перки правят салта. Променят посоката си, изпреварват нашия кораб и плуват пред носа му, сякаш ни водят към брега. После един от тях се отделя от групата, описва кръг, променя рязко курса си и се понася бързо край нас, яхнал вълната, образувана от порещия морето ферибот. Той се преобръща игриво, разкривайки белезникавия си закръглен корем, и отново се преобръща. Почти мога да доловя палавата му усмивка. Каква гледка! Каква искрена радост!

Докато наблюдавам тези митични същества, разказвам на Мишел историята на един удивителен американец — Чарли Смитлайн, с когото се бях запознала преди години на Карибите. Точно той ме бе обучавал за получаването на моя водолазен сертификат от PADI[73].

Няколко пъти се бяхме гмуркали заедно с афали, което според мен е сравнително необичайно, защото те рядко допускат да ги доближават хора. Обаче Чарли бе редовен посетител сред тях и те му вярваха. Спомням си, от него научих, че делфините издават и долавят звуци с честота, по-висока от тази, която ние, хората, сме в състояние да чуем. Всъщност човешкото ухо изобщо не може да чува във водата.

Морският ни спътник се засилва напред и се обръща, като поклаща глава над повърхността. Поглежда в нашата посока и след това, без почти никаква подготовка, прави скок във въздуха и извивайки се като дъга, се гмурва обратно във водата.

— Погледни го!

— Знаете ли, те могат да изскачат от водата със скорост 50–60 км/ч — казва ни капитанът.

Гаснещата светлина озарява лицето на Мишел. Той изглежда оживен и спокоен, отметнал глава назад, докато се смее. Аз също се засмивам. Хората около нас ръкопляскат и снимат с фотоапарати. Дори членовете на екипажа и старият морски капитан, стиснал цигара между устните си, са очаровани. Невъзможно е да не изпиташ радост при вида на тези същества. Всеки скок, направен просто за удоволствие и като прослава на самия живот, те наелектризира. Какъв финал! Какво спускане на завесата ти поднася природата за завършек на най-прекрасния, макар и странен ден, на най-прекрасното лято.

Ужасяваща покупка

Отпаднала след продължителния полет от Австралия, където бях прекарала последните девет седмици, пристигам в Лондон. Градът е обхванат от треска за пазаруване, а температурата явно се е установила някъде около нулата. Букмейкърите приемат залози, облози 50:50, за това дали Коледата ще е снежна, или не. След палещата горещина на Сидни и изнурителния снимачен график ми се вие свят и не искам нищо повече от това да напусна веднага града и отново да поема на път на юг, към вилата, за да прекарам първата ни Коледа у дома. В продължение на седмици, докато гледах Тихия океан от моята хотелска тераса с неизменния сценарий пред мен, докато копнеех за Мишел, който се върна в Париж, докато гледах някой изрусял от слънцето сърфист след поредното деветчасово висене на снимачната площадка, пристегната в корсет и викторианска рокля, при температура на въздуха 40°C, мечтаех за печена на нашето барбекю пуйка. Единствената сянка в тази въображаема идилия бе, че все още не сме законни собственици на фермата и двамата сме все по-загрижени от това. Покупката не върви гладко и докато нервно си гризем ноктите и чакаме, притеснявайки се за парите, които вече сме инвестирали, курсът на британската лира спрямо франка пада рязко.

Доколкото разбираме, защото никой не ни държи в течение, закъснението, изглежда, се дължи на le bureau des impost, данъчната служба. Очевидно френските данъчни власти оспорват правото на мосю и мадам Б. да се разпореждат с имота. В момента се води проучване на техния нотариален акт, както и на този на наследниците им. Чрез френска нотариална кантора белгийските собственици бяха декларирали писмено своя статут на чужди поданици и бяха предоставили писма от дъщерята, за която първоначално е била купена фермата, за да подкрепят този факт и да се откажат от всякакви претенции върху имота. Доколкото можахме да установим, те бяха попълнили и предоставили всички документи, които френската данъчна система за наследствени имоти някога е изготвяла по този въпрос. Сега, изглежда, чакаме само одобрение на обстоятелствата от този непроницаем орган.

Двамата с Мишел бяхме получили уверение, че като се изключи евентуалната смърт на клетия болнав мосю Б., която би усложнила ужасяващо нещата, всички недоразумения най-накрая са изгладени, всички пречки са премахнати и дори подялбата на земята е вписана удовлетворяващо — без никакви инфарктни ситуации, в общинския кадастър, le cadastre. Нищо друго не може допълнително да затрудни или забави продажбата. Всички ние се нуждаем от официалното одобрение на декларирания от белгийците статут, а след това от уговорена дата, на която трите страни — le notaire, мосю и мадам Б. и ние самите — да се срещнем, за да подпишем документите и да уредим въпроса. Имайки предвид, че за разлика от Великобритания, Франция и Белгия не почиват две пълни седмици за Коледа, Мишел се обади по телефона да предложи това да стане на 28 декември. Помощник-нотариусът отговори по факса, че ще поддържа връзка с нас. Това остави въпроса открит.

Хващаме някакъв среднощен ферибот, който ни докарва в Кале преди зазоряване. Отиваме с колата директно в Париж, където Мишел трябва да прекара няколко часа в продуцентския си офис, и после се понасяме като ракета, за да стигнем до къщата преди сутринта на следващия ден. Този самоналожен маршрут, колкото и смахнат да изглежда, всъщност ме устройва, защото биологичният ми часовник все още е настроен на времето в Сидни.

Няколко дни по-рано Мишел се бе обадил на един арабин, с когото се познавахме от кратка среща през лятото, който притежаваше провансалска фирма за градинарски услуги — в действителност Амар, изглежда, участва в умопомрачителен брой неща, — с молба да ни снабди с коледна елха. Предпочитаме хималайски бор, но не е задължително. Когато пристигаме — доста след полунощ, откриваме дървото на горната тераса, подпряно на една от външните стени на вилата. По височина и размер то е по-подходящо за Трафалгарския площад и ние трябва да окастрим почти метър от короната му, преди да го извлечем като труп през френските прозорци. Като се смеем лудешки, откачили от изтощение и от удоволствието отново да сме заедно, прегладнели, защото не сме яли нищо, откакто хапнахме в Бон[74] рано вечерта вкусна, но лека закуска, двамата режем с триона и кастрим нашето дърво на лунната светлина.

Имаме украшения от магазин „Бон Марше“ — парижкия „Хародс“, които бях купила, докато Мишел тичаше от една среща на друга. Предлагам да останем будни цяла нощ, за да украсим нашия колос. Мишел препоръчва да поспим.

— Имаме си ново легло — напомня ми той.

Бях забравила. Отиваме, залитайки, до спалнята, за да видим на пода стария ни дюшек на бабуни, сега омотан в паяжини, както и покрит с натрупания през месеците прах и изпражнения от гекони. Какво, по дяволите… Стоварваме се на него като застреляни войници.

На следващата сутрин Мишел тръгва за пазара, докато аз отивам до телефонната кабина, за да се обадя в магазина за мебели в Кан. Информирана съм от най-надменната vendeuse, продавачка, че техният шофьор е спазил уговорената среща, като се е бъхтил със своя товар по целия лъкатушен път нагоре през хълмовете, но е бил принуден да откара леглото обратно в склада, защото във фермата не е имало кой да го получи. Нашите съседи Жан-Клод и Одил, които бяха обещали да бъдат в къщата за доставката, ги нямало, изчезнали били, човек не можел да се свърже с тях дори по телефона.

Извинявам се многословно, опитвайки се да обясня проблема, но продавачката остава непреклонна и froide, студена. Това вече не е нейно задължение, казва тя. Те са спазили своята част от споразумението. Нашата доставка, която следващия път ще ни струва 400 франка, ще трябва да почака чак след Нова година. Датата, която накрая успявам да изкопча от нея, е седмици след планираното от нас затваряне на къщата. Така че няма ново легло за Коледа. Но не сме много разочаровани.

Толкова е освежаващо просто да сме пак тук. Бродя из стаите, като отново ги правя обитаеми, вдишвайки емоционално наситения аромат на бор и цитрусови плодове, който се носи в топлия въздух. Поглеждам през прозореца към гледката, която съм съхранила в паметта си по време на седмиците, прекарани надалече. Огън от борови, дъбови и маслинови дърва пращи в камината. Прясно приготвена супа къкри в импровизираната кухня: цяло, отгледано на свобода пиле в бульон, подправен с букет от провансалски билки, праз, кромид лук, моркови и дафинови листа, откъснати от нашето дърво в градината. Ранди Крауфорд пее тихо от касетофона — високи, жални тонове се носят из почти празните стаи.

Хванати за ръка, ходим от място на място, качваме се по каменните стъпала, спускаме се по скалистите пътеки, срещаме се отново с нашия имот и запазваме оптимизма си въпреки гъсто избуялите плевели, храсталаците и трънливите пълзящи растения. В участъците, които бяхме разчистили, всичко е израснало високо колкото слънчоглед. Толкова много работа през лятото за нищо!

Поглеждам назад към къщата. Зад отворените френски прозорци внушителната ни коледна елха е украсена с гирлянди от мигащи бели лампички. На една маса сияещата ваза от синьо стъкло, за която се бях пазарила в старата част на Ница след посещението на Музея на Матис в Симие, е пълна с жълтите гладиоли, които Мишел е купил на безценица на пазара тази сутрин. Тя блести на зимното слънце. Крушки с нежни цветове светват и угасват лениво край басейна, където бях закачила наниз от тях. Блещукащите светлинки щяха да ми доставят простичко удоволствие часове наред. Този мизансцен, създаващ усещането за ранен артдеко, ми напомня на занемарен, но все пак елегантен лайнер, който се готви да отплава още веднъж в открито море.

— Това място ми харесва толкова много — казвам на Мишел. — От една страна, съчетанието на ферма и природа, от друга, потъмнелият блясък на една отминала епоха — един Холивуд просто отвъд възможностите ми.

Моята замечтаност е прекъсната от сподавен рев, идващ някъде в близост до паркинга. Втурваме се да проверим и откриваме котка, свита в тъмния ъгъл на една от конюшните.

Като я приближавам, тя изсумтява злобно, предупреждавайки ме да стоя настрана. Мишел стиска дланта ми и ме дръпва назад. Недоверчивата твар е слаба като клечка, проскубана бяло-оранжева дива котка, която защитава новородените си слепи котенца с розови муцунки. Може да се ожесточи, така че отстъпвам назад, като съзерцавам нея и малките ѝ. Какво да нравим? Котките са добри ловци, а наоколо има изобилие от плъхове и мишки — или поне така предполагаме, макар че не сме виждали нито един техен представител. Обаче сме виждали издайническите черни топченца — изпражнения от гризачи, оставени по терасите и стъпалата. Дали да опитаме да опитомим едно или две от котенцата? Сякаш в отговор на незададения ми въпрос котката изсъсква неодобрително срещу нас. Не, да оставим тези космати оранжеви топки на съдбата им, нека водят същия див живот като майка им. Освен това след скъпия, толкова липсващ ми Анри, как мога да поема отговорност за което и да е друго животно?

И тогава си спомням за нашето езерце с бъбрековидна форма и праисторическите шарани, които го обитават, и съм убедена, че тази котка нарушител ги е изловила. Но когато отиваме бързо да погледнем, преброяваме не седем, както ги бяхме преброили през лятото, а единайсет риби. Изравяме две парчета от навитата на руло противокомарна мрежа, захвърлена в гаража, и покриваме с тях цялото езерце. Дебнещите котки могат да се погрижат сами за себе си.

Мишел бе отишъл до рибния пазар в Кан, за да търси стриди. Тук те са едно от основните ястия на традиционната трапеза на Бъдни вечер и Нова година и са невероятно евтини: приблизително 30 франка за две дузини. Аз работя упорито на бюрото си, опитвайки се да се преборя с моите идеи за романа, чието действие искам да се развива на Леринските острови, когато чувам звук от клаксон. Поглеждам през прозореца. На автомобилната алея виждам пожарна кола. Това, естествено, ме притеснява и аз се втурвам на долния етаж, за да бъда посрещната от петима зашеметяващо добре сложени, красиви млади мъже, облечени в плътно прилепнали тъмносини униформи.

— Има ли някакъв проблем? — питам, опитвайки се да устоя на изкушението да флиртувам.

— Bonjour. Nos meilleurs voeux. [75]

Всеки от тях ce здрависва c мен, преди един член на екипа с нежно лице да ми подаде купчина календари и да ме попита кой от тях бих искала да си купя. Тъй като не си падам по календарите, не искам нито един, но предполагам, че това трябва да е местна традиция — може би в замяна на дарения, направени от местна благотворителна организация, — така че избирам един и всичките пет мургави лица грейват, като мъжете остават да стоят очаквателно, а аз изтичвам обратно нагоре по стълбите, за да намеря дамската си чанта. Казват ми, че няма определена цена, така че им предлагам сума, която явно е подходяща, защото всеки от тях се ръкува с мен още веднъж. Те отново ми отправят топли félicitations, благопожелания, за празниците. После си тръгват, а аз се връщам към работата си. Но не задълго. Сега е ред на господин le facteur, който се изкачва по алеята, яхнал жълтия си мотопед. Той натиска клаксона, маха с ръка и спира. Слизам пак и ме посреща още една купчина календари.

Тъй като през целия си съзнателен живот съм живяла в голям град, никога не ми е била известна никаква традиция за раздаване на календари. Питам се дали тя съществува в селата и малките градчета в Англия. Отказвам предложението на пощальона, като отговарям:

— Merci, вече имаме един.

Предполагах, че всички те продават в полза на една и съща благотворителна организация, но бързо разбирам от намръщеното изражение на брадатото му лице, че този отговор просто е pas acceptable, абсолютно неприемлив. Пред очите ми проблясват картини на триумфиращия Анри, повалящ на колене този дебелак, както и купчината заплашителни писма от пощенската служба. Най-добре да не превръщам в свой враг този fonctionnaire, чиновник, или всички ще изпаднем в немилост. Усмихвам се глупаво, чинно избирам друг календар и се втурвам отново нагоре по стълбите, за да взема чантата си. Подавам последните си налични пари — банкнота от 100 франка, която явно задоволява нашия едър приятел. Сега той ми пожелава всичко най-добро за празниците, настанява се някак си на претоварения си мотопед и потегля, като се спуска по алеята, наклонен под опасен ъгъл.

Следващите, които пристигат, са от службата за чистота. Разменяме си същите празни приказки. За съжаление, вече не разполагам с пари в брой, което изобщо не им харесва, така че трябва бързо да се кача в салона на горния етаж, където почти разпердушинвам багажа ни в трескаво търсене на моята френска чекова книжка. Избирам моя календар, написвам чек и весело им махвам за сбогом. Хвърлям трите календара — всичките с еднакви изгледи от нашето село, върху импровизираната кухненска маса, наливам си голямо питие и започвам да приготвям обяда.

Мишел се връща, като си подсвирква и се усмихва, натоварен със салати във всички нюанси на червеното и зеленото и клементини от Корсика, все още с клонки със силно ароматни листа. Те са толкова набръчкани и деформирани, че ми напомнят на дребни грозни плодове[76]. Притискам нос към оранжево-зелената им кора и вдишвам острия им аромат.

— Коледа! — извиквам възторжено. Разопаковам няколко пластмасови кутийки с провансалски маслини. Тъмни месести костилкови плодове, мариновани в саламура, други, мариновани със зехтин и чесън или чушки, а след това нашите стриди, все още затворени в своите солени набръчкани черупки — дузина chanteclairs[77] от Бретан.

Слагаме ги с цялото внимание, нужно за прясно снесените яйца, в най-тъмния и студен ъгъл на малкия ни хладилник, за да чакат вечерята. Бъдни вечер е времето, отредено по традиция за френската семейна коледна трапеза, и тъй като момичетата прекарват ваканцията си с маман в Париж, ние очакваме с нетърпение нашата вечеря на свещи à deux, за двама. Докато се занимаваме с разтоварването на покупките, разказвам за множеството посетители, които съм имала. Мишел, който отваря бутилка свежо младо „Шабли“, се смее от все сърце и пита:

— Значи, още не са идвали от полицията, така ли?

Тези зимни вечери са изкусително меки. В синьото като метличина небе изгрява нова луна, тънка като перлена детска шнола. Обменям идеи с Мишел, споделям намеренията си за телевизионния сериал, докато си говорим на терасата, като се пазим от спускащия се с гаснещата светлина студ, притискайки се един в друг, облечени с дебели вълнени пуловери. Обрисувам главната си героиня, така както се оформя в моето въображение, докато се наслаждавам на чаша вино на открито, преди сребристият блясък на водата да изчезне в синьо-черната нощ. Приятно ухаещи струйки дим от горящи дърва се носят към нас в застиналия вечерен въздух. Общителен бухал надава своя бдителен поздрав. Прилепи прелитат ниско, профучавайки точно пред нас, преди да започнат да кръжат и да се реят като възбудени птици. После до нас долита далечният призив на мюезина. Арабите се молят. Млъквам и се заслушвам.

Въпреки че нашата къща и нейната скромна маслинова ферма се намират в район, определен като zone verte, зелена зона, в далечния край на долината, закътано отвъд високите като върлини и гъсторастящи борови дървета, има селище. То е построено върху земя, закупена принудително от собствениците на „Апасионата“ преди трийсет или повече години. По онова време местният съвет, успявайки да си затвори очите за една малка подробност от статута на земята, издал разрешително, което дало право на консорциум от предприемачи, работещи извън Марсилия, да строят в зелената зона.

Макар че тогава не е имало непосредствени съседи, хората от местната общност се вдигнали на протест, както само французите могат да го правят, когато се ядосат и почувстват, че правата им са нарушени, и както чухме, лобирали яростно, но загубили. Човек може само да предполага как е било договорено това разрешително, щом за да се построи градинска барака или дори прост навес в тази зона, се изисква попълването на куп формуляри и месеци ходене по мъките. Подобно крещящо пренебрегване на закона за поземлената собственост, разбира се, е допринесло за ширещите се расистки настроения в Южна Франция срещу всички чуждестранни работници, особено срещу арабите. Югоизточна Франция е сърцето на избирателния район на Льо Пен. А всъщност фирмата на предприемачите е френска, както и професионалните домоуправители, следователно облагодетелстваните от всички печалби от елементарните жилища са французи.

Но ние нямаме възражения срещу арабите и обичаме техния звънлив призив към молитва. Намирам го едновременно за меланхоличен и екзотичен. Той подхранва въображението ми, моето влечение към разнообразие, и събужда мечти за камилски кервани, преходи на кон през мистичната Арабия, следвайки новата луна. След това, когато молитвените призиви замлъкват, се връщам към живота в Южна Франция и очакването на нашата вкусна вечеря със стриди.

Събуждаме се от далечния рев на магаре — още един нов звук на нашия хоризонт — и цвърченето на ята дребни птици. Тези зимни утрини са прекрасни, спокойни и изпълнени с мирис на бор. Кехлибареното слънце блести ярко, румено като есенно листо, но погледнато от горните тераси, то шари морето със студени сребърни ивици. Морето е със зимна украса, която никога досега не съм виждала. Ала срещата с нашия бъдещ дом през друг сезон разкрива и някои неочаквани отговорности. По време на отсъствието ни, при липсата на някого, който да чисти и да се грижи за басейна, водата в него е станала наситено изумруденозелена. Дъното му е покрито с килим от разлагащи се смокинови листа. Не може да бъде оставен така в продължение на месеци. Басейнът се нуждае от регулярни грижи: скимерите трябва да се изпразват, тръбите да се прочистват, филтрите да се измиват, стените и дъното да се изчистват с подводна прахосмукачка — в противен случай пречиствателната система, в която инвестирахме, щеше да бъде загуба на ценни средства. Добавяме грижата за басейна в нашия нарастващ списък със задачи, които трябва да свършим.

Въпреки че ме очакват най-арктичните условия и най-жабунясалата вода, решавам да поплувам. Водата е толкова ледена, когато скачам в нея, че надавам силни крясъци. Движението на кръвта ми се ускорява. След това тичам и подскачам из градината като луда, а по босите ми пулсиращи ходила полепва пръст. Мишел, който минава край мен, поклаща глава и отива да събира дърва и шишарки за камината. Бързо запалва огън, който стопля премръзналото ми, настръхнало тяло. Огънят фучи в камината като сибирски вятър. Топлината на пламъците ме обгръща и ме сгрява, горещината им кара влажните ми бузи да поаленеят.

Зимният ни живот се съсредоточава в просторната всекидневна. За този сезон тя се превръща в сърцето на къщата. Часове наред седим в нея с нашите книги и лаптопи — аз работя над бъдещия си сценарий, разположена върху възглавници край камината. Светлината от пламъците хвърля сенки по лицата ни и лющещите се стени. Спокойствието, хармонията, която бяхме открили помежду си, ни дава много енергия за работа, която ще ни е необходима, ако искаме да се справим успешно с това място. Очаровани от него, се втурнахме в тази придобивка на крилете на романтиката. Покупката на „Апасионата“ няма никакъв смисъл от практическа гледна точка и ние, живеещи от един договор до следващия, се борим здраво с пречките. Въпреки това не съжаляваме ни на йота — все още не, — но мащабите на предизвикателството ни стават все по-ясни. И поради това работим усърдно в нашите отделни творчески светове до късно следобед, когато изключваме компютрите, затваряме книгите си и оставяме настрана сценарии и моливи. Те ще останат там до сутринта, струпани до купчината нарязани дърва.

Залезите — края на деня, и вечерите посвещаваме един на друг и на света, който се опитваме да изградим тук. Това е върховно щастие — две души в отличен синхрон.

Без средства за кухня, приготвяме нашите коледни ястия, както Мишел бе обещал, на открит огън. Когато натрупаната жарава се превръща в хълмчета от трептящо оранжево и алено, кърваво-оранжево като залезите, той слага месото да цвърчи на импровизираната скара. Храната ни е скромна за този празник: крехки пържоли от faux-filet[78] с хрупкава свежа салата от удивителния пазар в Кан, придружени с пресни картофки — кръгли и гладки като речни камъчета, задушени на туристическия газов котлон на Мишел в бакърения тиган, който купих в Ница.

Вместо коледен пудинг или десерт имаме сирене — ронлив пармезан и меко сирене „Сен Марселен“, съхранено в зехтин с билки, — което се полива с чаши тъмночервено вино. Топлината на огъня, бордото и храната ни запленяват и опияняват. Никоя друга храна не ми се е струвала така разкошна.

Стаята ухае на зърната карамфил, които посипах върху жаравата, и кората на изядените корсикански клементини, която пращи и съска, потъмнявайки и извивайки се като картофен чипс. Те отделят остър, сладък аромат и извикват спомени от Коледите в детството и натъпканите чорапи, които лежат отворени в подножието на елхата. Мушкаме се рано в леглото, за да се насладим на радостите на любовта. Дори нашият неравен дюшек, който сме довлекли от стаята, която бяхме избрали за наша спалня, при топлината на подскачащите пламъци, не може да намали очарованието на тези дни за мен. Сгушени един до друг, преброяваме пет гекона върху рамката на камината.

— Чудя се дали те са наясно, че сме тук? — питам Мишел.

— Със сигурност. Те са пазители на дома. Те бдят над нас.

Нелогично, но звучи правдоподобно. Всеки отворен шкаф или врата разкриват гекони, които се разбягват от светлината, за да намерят тъмнина и анонимност, но сега в нашата семпла празнична всекидневна те са се настанили на топлата рамка на камината, за да споделят Коледата с нас.

— Съмнявам се, че някога ще бъдем отново толкова щастливи — прошепвам, когато затваряме очи и се заслушваме в пращенето на горящите маслинови клони. Това е мимолетен коментар, казан в момент на блажено задоволство, но никога не трябваше да бъде изричан на глас, защото се оказва плод на смътно, подсъзнателно предусещане.

На следващата сутрин Мишел най-накрая успява да се свърже с госпожа Бланко в нотариалната кантора. За съжаление, документите не били пристигнали от данъчната служба в Централна Франция, пък и така или иначе мосю и мадам Б. я били уведомили, че не са свободни да пътуват през този период. Като затваря телефона, Мишел се усмихва окуражително и аз, от своя страна, се опитвам да изглеждам радостна. Проблемът ще бъде разрешен, успокояваме се един друг, но безпокойството ни нараства.

Маслиновите дървета са обгърнати от плевели и треволяк, паяжини и заплетени пълзящи растения. Изобилните им плодове капят от неподкастрените им клони и изчезват сред буците пръст и тревата на земята. Скрити в избуялата растителност, те кротко изгниват. Тези плодове се връщат неизползвани в почвата, оставяйки като свидетелство за себе си само твърдите си костилки. Боли ме да гледам как се пропилява такъв силен еликсир.

Споменавам на Мишел, че е много важно веднага след като приключи продажбата, да наемем специалист, който да подкастри дърветата и да почисти целия терен. Амар изглежда подходящият за нас човек, стига да се договорим за цената. Той е тунизиец, който живее в Южна Франция от юношеска възраст. За разлика от много чуждестранни работници, които прекарват определени периоди от годината във Франция и след това се връщат при семействата си в някоя от северноафриканските страни за останалите месеци, Амар се е оженил тук и отглежда децата си като млади френски граждани. Той е мошеник, но е симпатяга, който не желае да навреди на никого. Лицето му е кръгло като на новородено бебе. Като се добави към това и по-тъмният му африкански тен, то ми напомня на лъскав кестен. Обаче на тази лъскава невинност са разположени две хитри очи, които гледат изпитателно.

Амар ни посещава същия следобед след обаждане от Мишел. Факт, който тепърва ще научим, е, че всички чужденци, които купуват имоти в тази част на Франция, са считани автоматично за богати и следователно лесна плячка за огромния брой работници — мошениците, както и истинските занаятчии, — които живеят от търговията с вили край брега. Амар оглежда изучаващо терена надлъж и нашир, като мълчаливо изчислява стойността на имота, а след това и виделия много път очукан автомобил, паркиран на алеята, който съвсем не предполага богатство. Въз основа на оценката си той преценява докъде може да стигне и след това говори с нужната предпазливост, опипвайки почвата, като съобщава възнаграждението си. Цифрата е астрономическа. Амар вижда нашия шок и веднага дава заден ход.

— Но това е пазарната цена, cher Monsieur. Очевидно за вас ще обмисля специална оферта.

Мишел свъсва вежди, гледа изучаващо земята, рови пръстта с обувката си. Той сякаш преценява предложението и след подобаващо размишление прави контрапредложение, с деветдесет процента по-ниско. Амар се усмихва като закачливо дете, оценявайки дързостта на противниковата игра. Пазаренето е започнало. Двамата мъже си разменят предложения, докато не постигат съгласие: една пета от първоначално поисканата сума. Всички си стисваме ръце. Амар приема безалкохолната напитка — като практикуващ мюсюлманин, никога не докосва алкохол — и се готви да поеме към дома си, но щом стигаме до паркинга, се обръща и се усмихва широко.

— О, господине…

— Да?

— Забравихме за коледната елха.

И наистина е вярно. Извиняваме се многословно.

— Да, така е. Колко ви дължим? — Мишел рови в джобовете на дънките си за пари в брой, защото тези въпроси винаги се уреждат в брой.

Амар, чиято усмивка все още е широка като на Чешърския котарак[79], иска 2000 франка, които при поевтиняващата лира се равняват на около 236 британски лири.

Сега е началото на март. Най-сетне ни е предложена дата да се съберем пред le notaire в кантората му с панорамна гледка, високо сред хълмовете над „града на парфюмите Грас, за да подпишем документите за закупуването на къщата. За съжаление, аз съм в Англия за репетициите на нова пиеса, която трябва да се открие извън столицата, да се играе в продължение на три седмици и след това да отиде направо в лондонския Уест Енд за един сезон от най-малко три месеца. Датата, определена от мадам Б., е един понеделник в края на март — единствената дата, на която тя е на разположение през този век. Това е седмицата след премиерата на пиесата в Бромли, където аз в момента репетирам.

— Не мога да бъда там — казвам по телефона на Мишел. Той е в Париж. — Ще трябва да ти извадя пълномощно.

— Би ли предпочела да изчакаме до премиерата на пиесата в Лондон?

— Не. Ако го направим, може да мине още една година, преди да станем собственици на къщата.

— Навярно си права — съгласява се той. — Ще опитаме с пълномощно. Това предполага отиването ти до френското посолство в Кенсингтън. Ще можеш ли да го направиш при твоя репетиционен график?

В сравнение с искането на разрешение да летя до Франция, един час в Кенсингтън не изглежда толкова нереалистична молба и аз уверявам Мишел, че кратко пътуване до Лондон е напълно осъществимо.

Два часа по-късно помощник-нотариусът, госпожа Бланко, позвънила на Мишел, за да го уведоми, че le maître[80] не одобрява този начин на действие.

— Защо не го одобрява? — простенвам аз, когато той ми съобщава новината.

— Защото не сме женени, а във Франция, където са в сила Наполеоновите закони, дъщерите ми имат определени наследствени права. Нотариусът заявил, че подписването ще се извърши, когато и само когато ти можеш да бъдеш тук. Госпожа Бланко ме уверява, че той иска да защити твоите интереси.

— Разбирам. — Мисля за перспективите. — Смяташ ли, че би могъл да омаеш мадам Б. да изтегли напред датата? Защо не предложиш седмицата преди да вляза в графика на представленията?

— Ще се опитам, но… Chérie, има още едно дребно нещо, изтъкнато от le maître, което сме пропуснали.

— Какво е то?

— Нашият promesse de vente изтича в началото на април.

Моментално се сещам за последиците от това. Договорът, който подписахме в Брюксел, ни задължава да купим имота преди 4 април. Ако покупката на къщата не се осъществи до тази дата, ще загубим големия паричен депозит, както и всички средства, изразходвани за вече извършени или договорени строителни работи. Нещо по-лошо, ще изгубим всички преференциални права за закупуване на имота и той ще се върне на свободния пазар. Тази мисъл е непоносима.

— Но причината за това закъснение не е в нас. Френската бюрокрация е достатъчна да изпрати някого в лудницата.

Мишел ми припомня факта, че мадам Б. ни беше предложила дата в средата на февруари, която ние трябваше да откажем, защото двамата се бяхме върнали за месец в Австралия за постпродукцията на сериала, който бях заснела преди Коледа, така че всички основания за оплакване, които смятаме, че имаме, ще бъдат счетени за неприемливи.

Казано накратко, двамата рискуваме да изгубим всичко. Седя мълчаливо в задната част на задимената репетиционна — църковна зала, за да бъдем точни, — преценявайки възможностите над стиропорена чаша кафе, което е толкова отвратително, че може да е било приготвено с вода от нашето езерце в „Апасионата“. Щом нотариусът не приема Мишел да действа от името на двама ни, значи, принудена съм да намеря начин да се измъкна и да отида във Франция. Но как?

Според мен нещата не вървят много добре. Режисьорът пуши петдесет и деветата си цигара от сутринта. Опасявам се, че главният актьор, който играе ролята на психопат — пиесата е трилър, — е на ръба да премине границата между актьорската игра и истинския живот. Другият актьор (актьорският състав е само от трима души) — приветлив, сговорчив човек, изглежда готов да загуби самообладание заради необузданите изблици на колегата си. Репетираме едва от осем дни и вече има ежедневни сблъсъци между тях двамата, освен това има признаци положението да стане още по-зле. Аз съм обхваната от депресия и сега, в светлината на собствените ми затруднения, ми се иска повече от всякога да не бях приемала тази работа. Понеже пиесата е нова, има вероятност да ни викат на репетиция всеки ден, докато мине премиерата в Лондон, когато критиците ще са направили своите рецензии и всички щети на нашите чувства и на боксофиса, ако има такива, ще са нанесени. Дотогава ще има съкращения на сценария, пренаписване, нови сюжетни обрати, различни постановки, множество режисьорски и административни отговори на реакциите както на извънстоличната публика, така и на вестниците. Всичко това е съвсем нормално и може да се очаква при нова пиеса, но не помага за решаването на сегашната ми дилема, а пък и няма сцени без мое участие. Единствената причина да не съм точно сега на репетиционната сцена е, че двамата мъже „обсъждат“ подробностите за използването на пистолета. Тонът на разговора, който се води в този момент, е нещо от рода на: „Не завирай това шибано нещо в очите ми!“.

Синхронът е от съществено значение както в реалния живот, така и в театъра. Ще трябва да се възползвам от подходящия момент, за да говоря с режисьора, който е очарователен и разумен човек. Решавам засега да изхвърля проблема от съзнанието си, да изчакам, докато нещата добият малко по-оптимистичен вид, и да се съсредоточа върху работата си.

По време на обедната си почивка се обаждам на Мишел в Париж от една телефонна кабина, намираща се на дискретно разстояние от театъра.

— Потвърди датата — казвам му — и аз ще се договоря с ръководството тази седмица.

— Сигурна ли си?

— Да.

Истината е, че изобщо не съм сигурна, но нямаме друг избор.

Остават ми още петнайсет минути от почивката, така че, вместо да се върна да седя прегърбена в гримьорната и да уча репликите си, което обикновено правя, избирам да позяпам из главната улица на предградието. По случайност бях прекарала много от младежките си години в Бромли, така че в неговата стерилна, хомогенизирана модернизация има известно угнетяващо очарование за мен. Ходя безцелно, опитвайки се да си спомня как изглеждаше, когато бях момиче, и какви формиращи характера преживявания съм имала тук, когато, минавайки край една от кръчмите на главната улица, зървам актьора, изпълняващ второстепенната роля в нашата пиеса, да седи сам, облегнат на бара. Той е свел глава над чашата си и изглежда отчайващо мрачен. Въпреки че двамата се познаваме съвсем отскоро, тъй като се срещнахме едва преди осем дни на първата репетиция, решавам да му натрапя компанията си.

— Хей — казвам едновременно като поздрав и да го предупредя за присъствието си. Прави ми впечатление, че питието му е тоник с нещо. Джин? Водка? Той се обръща към мен и веднага си давам сметка, че това не е първото му питие. В кървясалите му очи се чете объркване, обида и отчаяние. — Как си? — питам. Въпросът е излишен. Барманът бавно идва към мен и аз си поръчвам кафе. — Ти искаш ли едно?

Колегата ми мълчаливо клати отрицателно глава.

— Не мога да работя с него. Той е шибан мръсник.

Разбирам основанията на актьора, но няма да му го кажа. В края на краищата ние сме само трима и ни предстоят пет месеца работа в пиеса, която е трудна и сериозна.

— Предполагам, че той е нервен. Вероятно възлага много на това. Голяма роля…

Кафето ми пристига, за което съм благодарна, защото не вярвам на нито една дума от това, което изричам. Моят колега се възползва от присъствието на бармана да си поръча още едно двойно. Поглеждам го въпросително. Той казва:

— Слушай, защо не отидеш да попазаруваш? Ще се видим направо там.

Аз кимам, оставям кафето си, няколко монети на бара и моя клет колега на тревогите му и на алкохола.

Когато се връщам на работа, главният актьор седи с режисьора в репетиционната, където си разказват вицове, като се редуват светкавично. Установила съм, че това е често срещана практика сред актьорите по време на репетиции, но така и не съм съвсем наясно защо го правят. Това е спектакъл в рамките на спектакъла. Съсредоточавам се върху сценария си. Следващия път, когато вдигам поглед, са минали петнайсет минути след обедната почивка, а моят приятел от кръчмата още не се е върнал. Изпълнителят на главната роля е започнал да крачи нервно. Лицето му се е зачервило — сигурно му се е повишило кръвното. Става все по-неспокоен. Режисьорът пали цигарите една от друга. Няколко минути по-късно помощник-продуцентката — сърдечна млада жена в средата на трийсетте, влиза с бележка, която подава на режисьора. Той я прочита, намръщва се ядосано, смачква я на топка и я хвърля на пода.

— Тони си е отишъл у дома. Не се чувствал много добре.

Главният актьор избухва като флакон със спрей, оставен твърде близо до източник на топлина. Всички сме отблъснати от яростната му реакция и нецензурния му език. Обръщам се към помощник-продуцентката, която отвръща на многозначителния ми поглед. Режисьорът се изправя и обявява, че може би най-добрият план е да прекараме остатъка от деня със завеждащата гардероба, която ще вземе мерки за костюмите ни.

Когато Мишел ми се обажда вечерта, не му споменавам нищо за проблемите, пред които съм изправена, и само го уверявам, че всичко е наред и че ще бъда във Франция, за да подпиша документите. Спя на пресекулки.

Часът ми за репетиция на следващата сутрин е малко по-късно от този на другите. Когато пристигам, заварвам същото трио, което оставих предната вечер — всичките с издължени, свирепи лица. Преди да имам възможност да кажа „добро утро“, ме уведомяват, че Тони е напуснал пиесата. Тогава в мен се прокрадва коварна непрофесионална мисъл: само с двама души, останали в актьорския състав, и само седмица преди да започнем техническите репетиции, производствените дни и т.н., разполагаме с твърде малко време. Ръководството ще трябва да отмени или поне да отложи премиерата и аз ще бъда свободна да отида във Франция! Но по очевидни причини сдържам своя нарастващ възторг.

Сутринта преминава в звънене на агенти, кастинг режисьори и близки приятели, за да се намери заместник на Тони. Не правя никакви предложения, защото не мога с чиста съвест да препоръчам никого от моите приятели за това, което започвам да усещам като присъда, а не като работа. Нашата звезда е разгневена и непрекъснато псува. Изведнъж той се нахвърля срещу мен.

— Предполагам, че ти ще си следващата! — изсъсква жлъчно, така че останалите не го чуват.

— За какво? — питам спокойно, но с треперещ глас.

— Да ме зарежеш.

Въздържам се да му изтъкна, че пиесата не е за него, а колективна работа.

— Не, няма — отговарям.

Никога не съм зарязвала работа, но в този момент няма нищо, което да желая повече. Въпреки това, поради много причини — на първо място сред тях е цената за ремонта на къщата и техниката за поддържане на земята — това би била глупава и нерационална постъпка. Така че оставам на мястото си и продължавам с ученето на репликите си, като се притеснявам как сега ще убедя ръководството да ми даде почивен ден в понеделник след по-малко от две седмици, за да летя до Франция.

— Значи, ще издържиш докрай, нали?

— Моля те — казвам аз. — Нека просто да оставим тази тема.

Заместникът е намерен. Весел симпатяга, жизнерадостен и добродушен. Мъча се да не се чувствам разочарована, че продукцията не е отменена. Имам нужда от тази работа, освен това актьорът е човек, с когото съм работила преди и който ми харесва. Той ме разсмива. Той е точно това, от което имаме нужда, и за всеобщо изумление научава репликите за два дни. Що се отнася до всички останали, те са доволни, че отново работим по график. Другата клета жертва е забравена, отписана като непрофесионалист. Интересното е, че главният актьор си намери майстора — всеки път, когато започне да се държи дори и малко неприязнено, новият колега му отвръща с остроумна забележка или шега и звездата ни няма сили да развихри злобата си. Или пък има? Докато дните до извънстоличната премиера бавно изтичат и нервността му нараства, той съсредоточава вниманието си върху мен. След една от ранните репетиции на цялата пиеса ме обвинява — пред актьорския състав, техниците, ръководството и обслужващия персонал, — че нямам никакъв талант и чувство за синхрон. Когато оставам сама в гримьорната си, проронвам няколко сълзи. След това, като всяка актриса в прилив на отчаяние, звъня на моята агентка, която ме утешава с думите: „О, скъпа, той е известен с това. Когато еди-коя си приключи да работи с него, беше на легло цяла седмица!“.

Единственият хубав момент през моята седмица е радостната и неочаквана новина, че няма да репетираме в понеделника след премиерата. Смята се, че той е много необходим почивен ден. В светлината на това развитие на нещата и всичко, което се случва, вземам рисковано и много непрофесионално решение да отида до Франция, без да споменавам на никого. Подобен ход би могъл да ми коства работата, но на този етап бих била почти благодарна. Въпреки това не ми е в характера да се държа толкова непочтено, затова решавам от приличие, а и за да намаля малко чувството си за вина, да доверя плана си на помощник-продуцентката, която, когато го чува, се взира в мен, пребледняла от ужас.

— Вие нямате дубльор, докато не отидем в Лондон! — изскимтява тя. — Ще трябва да отменя спектакъла.

— Ще се върна, не се притеснявайте — успокоявам я. — Подписването е в девет и половина. Ще свърши най-късно до единайсет часа. След това има два самолета на „Бритиш Еъруейс“, които излитат от Ница. С всеки от тях ще кацна на летище Хийтроу съвсем навреме и като хвана такси до театъра, няма начин да пропусна спектакъла.

Тя става по-отстъпчива. Какъв ли избор дадох на бедната жена? Единствената ѝ молба е, ако се случи най-лошото, никога, ама никога да не споменавам, че е имала представа за моя план, или кариерата ѝ ще се сгромоляса заедно с моята. Сделката изглежда справедлива. Съгласявам се.

В неделя Мишел, чийто самолет от Париж е кацнал по-рано от моя, ме посреща на летището в Ница. Прекрасна пролетна утрин е. Въпреки напрегнатата седмица и тръгването в зори от Лондон, перспективата за пътуването през деня до хълмовете ме ободрява. Освен това, след безкрайното чакане, най-накрая юридически ще притежаваме нашия дом, нашата ферма. Когато пристигаме в къщата, издигаща се на върха на своя хълм, покрит с тъмни маслинови дървета, след като не сме я посещавали почти три месеца, тя е неузнаваема. Амар е разчистил цялата площ наоколо. Виждаме съвсем нов ландшафт. Обраслите с дръвчета декари, шубраците и тръните, цялата заплетена растителност е окастрена, натрупана на купчини, готови за горене. От това разчистване „Апасионата“ изглежда гола и уязвима, пуста, рушаща се черупка, но и възродена, с много неща за откриване и за научаване. Преброяваме шейсет и четири маслинови дървета (десет от тях не бях виждала преди) и виждаме пространство на горните тераси за още десетки дръвчета. Терасите са разчистени изцяло за първи път от много години. Свободни да дишат, на тях да растат нови дървета и да дават реколта.

— Мислех, че си се разбрал с Амар да изчака след…

— Така и направих — отвръща Мишел.

Това посрещане е едновременно прекрасно и тревожно, защото ние, разбира се, нямаме порти, нямаме стобор, нито каквито и да било ограждения на имота. Това ще бъде следващото, с което трябва да се заемем. За съжаление, има толкова много неща, с които ще трябва да се занимаем по-късно…

Но като изключим всички бъдещи грижи, правим откритие, което е твърде прекрасно, за да се опише. Разчистването на терена е разкрило невероятно каменно стълбище. Незабелязано от нас, то е лежало под гъстите трънливи храсти, забравено и неизползвано. Сега, когато тайната му е разкрита, то се издига като птица от подножието на хълма до самата къща. Мишел предполага, че е било първоначалният подход към къщата, преди да бъде направена асфалтираната алея, преди да се появи необходимост от път за автомобили, преди дори да е помислено за тесния път, който води от нашия вход до къщичката на пазача. Съдейки по серията от малки правоъгълни дупки, издълбани в камъните, изглежда, доста голяма част от него — разстояние от около 300 метра — е била покрита с аркада от рози. Когато са цъфтели, стълбището трябва да е било впечатляваща гледка, а и какъв благоуханен вход!

Докато приближаваме по алеята, пред погледа ни се разкриват бледорозовите цветчета на бадемовото дърво, които са прецъфтели и сега вехнат, а навсякъде около нас, показали се от клоните на листопадните дървета — смокини, череши, сливи, круши, — нови, лъскави зелени филизи, както и стотици, буквално стотици, цъфнали диви ириси, бели и лилави, които растат край терасите на всяко ниво. Бледорозово, зелено, бяло, тъмнолилаво: палитра, която никога не съм свързвала с Южна Франция. Напредваме бавно с колата, съзерцавайки тази гледка, тази експлозия от неочаквани цветове. Какво ли освобождение трябва да е било това за природата? Кога тази земя, почвата на тези тераси, за последен път е усещала преките слънчеви лъчи? Мисля си за милионите животинки и насекоми, които са останали без дом, които са изгубили своите ориентири, и заедно с тях за растенията, на които е върната светлината.

Сякаш за да потвърди нашата предстояща собственост, в къщата ни очаква новото ни легло. Каква ненадейна радост!

След като обядваме на горната тераса, небето се покрива с облаци.

Прекарваме в труд по-голямата част от студения неделен следобед, като се сгряваме от работата. Такова удоволствие е да бъдеш на открито, да се занимаваш с физическа дейност, толкова е ободряващо и успокояващо. Аз плевя цветните лехи, Мишел измита стъпалата, които са покрити до коляно с полуразложени листа, след това подготвя градинските столове да бъдат боядисани в комбинация от люляково и охра. Откривам малки пролетно зелени филизи, показващи се в основата на отсечените стволове на — както бяхме смятали — мъртвите портокалови дървета. Някъде в далечината чувам изстрели — ловец, преследващ зайци или дребни птици. Чувствам как кожата ми, която е уморена и изопната от слоевете театрален грим, започва да диша и да руменее от резливия и свеж въздух. Докато денят напредва към ранния здрач, започва да вали. Скачам в малахитовозеления басейн и плувам отчаяно в ледената вода, обикаляйки и гребейки като видра под ситния дъжд, докато Мишел подготвя огъня — сега имаме неограничени запаси от дърва — за вечерта. Много подходящ момент. Последната ни вечер като официални заселници, защото утре ще станем les propriétaires.

Изтегнати на възглавници пред огъня, слушаме дъжда, който барабани силно и бързо по стъклата на прозорците и пада с плясък в нашата стара кофа в импровизираната кухня. Но не ни пука. Утре всеки теч и всяка лющеща се люспа от мазилката ще ни принадлежат.

Дъждът става проливен като на тропиците. Цяла нощ шиба и плющи по плоския покрив и когато се събуждаме сутринта — радостни и готови за нашата екскурзия сред хълмовете, по алеята шурти вода. Тя тече като ручей, носейки пръчки, мъртъв заек и гниещи листа. Само през дъждовния сезон на остров Борнео и при последните пристъпи на един ураган във Фиджи съм била свидетел на такъв проливен дъжд. Когато се втурваме към колата, целите подгизваме. Чистачките едва успяват да се движат наляво-надясно — почти без резултат. За щастие Мишел познава пътя. Пристигаме навреме, но мокри като мишки. Мадам Б. ни очаква, съвсем суха и безупречно облечена. Робер не е с нея. Нотариусът гледа с театрален ужас, докато ние шляпаме по чистия му бежов килим към определените ни кожени кресла.

Панорамната гледка в този район извън Грас, за която съм чувала толкова много, е скрита от пелената на проливния дъжд.

— C’est dommage[81] — свива рамене нотариусът, който носи пенсне и добре ушит, но доста старомоден тъмносин костюм с двуредно сако, и е подстриган и с изострено лице като пудел.

Лактите му са подпрени на страничните облегалки на стола и изобщо не напускат тази позиция. Той редовно допира върховете на пръстите си, сякаш се моли, и откривам, че обръща вбесяващо педантично внимание на подробностите. Ето един човек, който поставя скоби между скобите и след това отново скоби. Всеки закон, всяка разпоредба, клауза и точка се отварят, за да бъдат разгледани и след това разяснени набързо. Историята на имението „Апасионата“ е не само описана в договора страница след страница, франк по франк — съпруг на… съпруга на… роден на… — но сега се чете на глас, повтаря се и се коментира от него.

Вилата е построена през 1904 г. Това е годината, в която големият провансалски поет Фредерик Мистрал е удостоен с Нобелова награда за литература. Тъй като процесът е тромав, а и аз вече съм загубила нишката, ровя в паметта си за един негов цитат, който неотдавна бях научила наизуст, но той упорито ми убягва, тъй като монотонният глас на le notaire ме връща към заобикалящата ме действителност. Мъча се отново да се съсредоточа, но откривам, че съм напълно и безнадеждно безпомощна. Le maître — обръщението към всички нотариуси във Франция е le maître (буквално преведено — магистър), признание за ранг и образователна степен, предполагам, както при нас се обръщаме към съдията с Ваша чест, — та le maître ce върти със стола си — единствения въртящ се стол, и говори надълго и нашироко на Мишел. Мишел кима и от време на време вметва по нещо, а аз понякога се оживявам, понеже съм разбрала някоя дума или изречение. Не ми е ясно защо думите на този нотариус са адресирани единствено към Мишел. Доколкото мога да схвана, те обсъждат факта, че Мишел е роден недалече от Кьолн, но живее във Франция още от юношеска възраст. Мадам Б. не дава вид, че слуша. Тя зачертава и отбелязва някои места в нейния екземпляр на договора, поставен на бюрото пред нея, сякаш е сценарий, който се нуждае от драстична и незабавна преработка.

От време на време, когато мъжът с напрегнато пергаментовожълто лице спира да си поеме дъх, мадам Б. подхвърля учтиво, но твърдо: Maître, s’il vous plaît… Нямам никаква представа какви тънкости обсъждат и не мога да попитам Мишел. Копнея за малко развлечение от гледката и се мъча да не хвърля бърз поглед на часовника си. Червейче на безпокойство се промъква в моя вътрешен монолог, воден на английски език: „Това само малко по-дълга тирада ли е, или просто ми изглежда така, защото съм страничен наблюдател? Това цяла сутрин ли ще отнеме? Аз трябва да хвана онзи обеден полет…“

Дъждът не е съпроводен от силни звуци — няма тътен от гръмотевици, нито трясък от светкавици, нищо освен неспирни водни струи.

Внезапно, когато съм се отнесла далеч, столът на нотариуса се завърта още веднъж и спира като топче на рулетка, обърнат право към мен.

— Мадам Дринкуотър? — Всички погледи се насочват към мен.

— Oui? — отговарям несигурно.

— Avez-vous compris?

„Дали съм разбрала какво?“ — питам се аз. Хвърлям поглед към Мишел, който ме гледа с топлота. Той отговаря вместо мен, обяснявайки на notaire, че не съм запозната с всичко това.

— Ааа — казва провлачено мъжът, сякаш това обяснява моето мълчаливо невнимание, отсъствието на възторг при анализирането на тези свещени документи параграф по параграф. И след това се впуска в нищене на историята на живота ми. Къде и кога съм родена; имената на родителите ми; услугите на коя банка ползвам в Англия и на коя във Франция; годишният ми доход (цифра, която трябва да съм получила от нищото, защото нямам гарантиран доход); моята професия; моминското име на майка ми; сумата, с която съм допринесла към общата цена на имота; данни, че нямам неплатени дългове. Аз съм втрещена. И тогава той млъква и хвърля своя текст на масата.

— Значи, вие сте от Ирландия?

Кимам утвърдително, той сваля очилата си и прави лирическо отклонение за Ирландия и различните си отпуски, които е прекарал с удоволствие там. Зелено. Разбирам тази дума. Да, кимам, много зелено. И влажно, malheureusement, за съжаление.

Да, в Ирландия е влажно, съгласявам се. Всички се смеят, свиват рамене и разперват ръце по начина, по който южняците във Франция го правят, когато обсъждат начина на живот на клетите хора, които са принудени да живеят в климат, по-малко благословен от техния.

— Mais… — И той с шекспировски драматизъм посочва към прозореца, който гледа единствено към пелената на дъжда. Следва пауза, докато размишлява за дъжда. Аз и моята история сме забравени или поне така си мисля. Секунди по-късно мъжът се връща към ролята си — с текста в ръка, и други подробности от моя живот са споделени с присъстващите, които включват мадам Бланко, която си води записки, макар че бог знае как някой би могъл да следва темпото на този човек, агента по недвижими имоти, скрит мълчаливо в ъгъла като низвергнат, мосю Шарпи, който за първи път ни показа „Апасионата“.

И така нещата продължават. И продължават. Попитана съм дали съм уведомена за съществуването на дъщерите на Мишел, на неговата бивша съпруга. Всичко това прилича на абсурден разпит. След това сериозно съм предупредена за рисковете, които поемам, като подписвам тези документи и като участвам в закупуването на имот с мъж, който има потомство. Опасявам се, че ако разбирам по-добре френската правна терминология, ще си взема чантата и ще тръгна към вратата, без да подпиша и една страница от книжата, които се оказват пет екземпляра на документ от двайсет и девет страници. Всички сме длъжни да парафираме всяка страница и да напишем трите си имена на различни стратегически места, след като сме написали думите: Lu et approuvé. „Прочетено и одобрено.“ Договорите се подават в кръг на масата, като всеки от нас — Мишел, следван от мен, после мадам Б. и le notaire, както и неговата асистентка мадам Бланко — мълчаливо и акуратно поставя инициалите си и се подписва.

Целият процес в действителност е доста комичен — въртележка на документи и химикалки, като само един човек, агентът по недвижими имоти, не прави нищо. По-късно си давам сметка, че той е там, за да получи своята комисиона, дадена неохотно от мадам Б., която получава в брой. Дебелата пачка с банкноти от по 500 франка буквално преминава под масата от богато украсени с бижута пръсти в алчни ръце, но чак след като са изяснени всички подробности. Става ми смешно, когато нотариусът, докато тези черноборсаджийски действия се извършват точно под бюрото му, изважда огромна бяла носна кърпа и делово си издухва носа. Размерът на кърпата, малко по-малък от лист A4, успява съвсем удобно да покрие очите и по-голяма част от лицето му — той не е „видял“ нищо!

Минава пладне, когато най-накрая излизаме оттам и казваме au revoir на мадам Б., с която ще се срещнем още веднъж, когато отново преминем през целия досаден процес за закупуването на вторите пет акра земя. Навън дъждът е станал още по-проливен, ако това въобще е възможно. Небето е тъмно и намръщено. Мадам Б. изчезва в карана от шофьор лимузина, а ние стоим, сгушени плътно, под козирката на входа на нотариуса. Бяхме планирали ранен обяд във фермата — да вдигнем тост за новия ни, повишен статус, за нашия дом, за хълма, за новото легло. Но сега нищо от това не е възможно. Споглеждаме се и се усмихваме.

— На летището ли? — пита Мишел и аз кимам утвърдително. Пътуването с колата е потресаващо, пътищата са затлачени с кал и потоци вода. Всички карат с включени дълги светлини и лъкатушенето сред хълмовете и завоите е коварно. Спускането през Грас, където пътят е опасен дори и при нормални обстоятелства, представлява суматоха от нетърпеливи, раздразнителни шофьори. Но ние все още имаме време, опитвам се да не се безпокоя. Мълчим, тъй като Мишел трябва да се концентрира, а аз съжалявам, че заминавам, защото знам, че няма да се върна до края на юни, което в този момент ми се струва цяла вечност. Има толкова много неща, които искам да направя.

Пристигаме на летището, аз тичам напред, за да се чекирам за полета, а Мишел връща колата под наем. Когато стигам до гишето, то е зловещо пусто. Няма персонал, няма пътници. Поглеждам часовника си. До излитането на самолета остават още трийсет и пет минути. Времето е малко, но сигурно чекирането още не е приключило, нали? Качването на самолета трябва току-що да е започнало. Оглеждам се трескаво и забелязвам информационното гише на „Бритиш Еъруейс“, където има обезпокоително дълга опашка и шумни групи от разтревожени и ядосани пътници. На гишето научавам, че заради метеорологичните условия полетът е отменен. Стомахът ме присвива така, сякаш току-що е поел удар от Мохамед Али. Всички, в това число и аз, се опитват да си запазят места за следващия полет. Докато го правя, заменям билета си за бизнес класа, разсъждавайки, че ако има някакви по-нататъшни проблеми, това ще ми даде предимство. Мишел пристига. Обяснявам какво се е случило. Неговият полет до Париж е след един час и самолетът му трябва да излети от друг терминал — този за вътрешни полети. Той се втурва към гишето на „Ер Франс“ и сменя билета си за по-късен полет.

— Ами тогава хайде да обядваме и да празнуваме — казва Мишел и ме завежда в едно от кафенетата на летището. Не искам да се отдалечавам твърде много. Чувствам, че трябва внимателно да следя развитието на събитията тук, въпреки че и с по-късния полет ще имам достатъчно време да стигна спокойно до театъра преди вдигането на завесата. Независимо от това, щях да се чувствам по-спокойна, ако вече бях на път.

След като се нахранваме, се сбогуваме страстно и прочувствено и Мишел ми маха, докато се отправям към паспортния контрол. Като поглеждам назад, го виждам да бърза за автобуса за Терминал 1. Няма да се видим в продължение на три седмици. Въпреки събитията от деня — придобиването на фермата след почти една година отлагане, се чувствам тъжна. Разкъсвам се между два свята — миналото и настоящето и настоящето и бъдещето, и между две страни: сега сърцето и домът ми са във Франция, но работата ми все още е в Англия. Заета с тези мисли, бегло си давам сметка за информацията, съобщавана по високоговорителя. Повтарят я на английски език и този път ѝ обръщам внимание. Поради метеорологичните условия полетът на „Бритиш Еъруейс“ има закъснение!

— Не! — извиквам аз и изтичвам до изхода за качване на борда, където хубава млада французойка изключва микрофона, който току-що е използвала за съобщението. — С колко е закъснението?

Тя свива рамене.

— Не знаем.

И двете се взираме през прозореца към залятата с вода писта и флотилията бездействащи самолети. Трябва ли да се обадя в театъра? Мога ли да наема частен самолет? Но ако редовните боинги не могат да излитат, каква надежда има за малък самолет? Решавам все пак да попитам. Моите опасения се потвърждават: целият въздушен трафик е спрян. Връщам се в салона за заминаващи. Не може да се направи нищо друго, освен да се чака.

Закъснението се оказва малко повече от час. През цялото време изчислявам наум отново и отново: вероятния час на пристигане, колко време може да отнеме минаването през паспортния контрол, както и за намирането на такси. За щастие нямам багаж. Трябва ли да си запазя такси до театъра оттук? Но аз не знам кога ще излетим. Усещам, че умът ми се размътва. Ще ми трябва чудо… Трябва ли да се обадя на директорката на театъра? Но ако се обадя, какво може да направи тя? Нямам дубльорка… Ще бъда уволнена. През почти двайсетгодишната си кариера никога не съм пропускала спектакъл — дори и поради заболяване, и със сигурност не и заради безотговорна постъпка като тази. Все още се укорявам, когато обявяват качването на борда.

Докато стюардесата ме насочва към мястото ми, ѝ споменавам, че имам спектакъл, и питам дали има някаква възможност да ми бъде дадено предимство при слизането.

— Всички имаме проблеми — отвръща рязко тя. — Трябвало е да вземете по-ранен полет.

Смъмрена, прекарвам полета, опитвайки се да си почина — изтощена съм от тревогите и прекалената френска бюрокрация. Пълната жена — американка от Тексас, която седи до мен, на няколко пъти се опитва да ме заговори, но аз нямам настроение и стискам здраво очи. Докато не ме побутва нечия ръка.

— Скъпа — казва жената, — искам да ви кажа нещо.

Отварям очи.

— Какво е то? — питам раздразнено.

— Вие със сигурност се притеснявате за нещо и искам да знаете, че аз знам за него.

— Знаете за него? — повтарям несигурно. Толкова съм отчаяна, че ако тя има някаква тайна, съм готова да я чуя.

— Виждам неща — продължава жената — и няма за какво да се притеснявате. Ще се справите.

— Така ли? — Поглеждам я удивено и след това осъзнавам, че се хващам за сламка. Единствено потребността всичко да бъде наред ме кара да почерпя смелост от това крайно неясно твърдение. — Не — казвам аз. — Не мога да се справя. Няма такси на света, което може да ме закара навреме за вдигането на завесата през пиковия час в Лондон.

— О, боже, вие сте актриса? Гледала ли съм ви в нещо? Нещо но телевизията, което е показвано в Щатите?

Иска ми се да не бях повеждала този разговор, но тя е много добронамерена, а аз съм тази, която е потисната и притеснена. Споменавам „Всички същества — големи и малки“, който обичайно е ключът към моята биография. Тя е развълнувана и „…тооолкова щастлива! Нека ви кажа, скъпа, вие ще направите този спектакъл, не се съмнявам в това“.

Усмихвам се и ѝ благодаря за оптимизма, после затварям очи. Каквото и да казва тя, сега това е физически невъзможно и аз решавам, че веднага след като кацнем, трябва да се обадя в театъра и да ги предупредя, което трябваше да направя от Ница, и да обясня на нашата много мила помощник-продуцентка, че има две възможности: да забави вдигането на завесата или да отмени спектакъла. И в двата случая с мен е свършено. Закопчаваме коланите и самолетът се приготвя за кацане. Когато кацаме на пистата, стюардесата прави обичайните съобщения, след което добавя:

— Госпожица Дринкуотър да бъде така любезна да се представи на обслужващия персонал…

Натискам бутона над главата си и тя се приближава.

— Вие ще слезете първа — казва стюардесата. — Моля, пригответе багажа си.

Кимам с благодарност, макар да знам, че сега тази услуга не може да ми помогне.

Моята тексаска приятелка докосва ръката ми и ми пожелава всичко хубаво, като ме уверява още веднъж, че знае, че ще се справя. Тя ме засрамва, като се усмихва радостно заради факта, че сме се запознали, и заявява, че ще каже на всички, че съм също толкова очарователна и в реалния живот.

Като слизам от самолета, виждам един служител от наземния персонал на „Бритиш Еъруейс“ да чака с табела, на която пише моето име.

— Госпожица Дринкуотър? — пита той.

Кимам утвърдително.

— Моля, последвайте ме. — Мъжът тръгва целеустремено напред. Следвам го послушно, макар че съм объркана. — Ще пътуваме за кратко с кола по пистата. Това няма да отнеме повече от няколко минути. Вашият пилот е готов и чака — усмихва се той с професионална увереност.

Моят пилот? Сега съм напълно слисана.

Заедно със служителя на „Бритиш Еъруейс“ минаваме с кола през район на летище Хийтроу, който никога досега не съм виждала, и спираме до голям хеликоптер. Вратата на колата се отваря, аз слизам и служителят се здрависва с мен.

— Приятно ми беше да се запознаем. На добър час.

И се отдалечава. Пилотът ми маха и ми помага да се кача. Настанявам се в хеликоптера, оборудван за десет пътници, и се приготвям за още едно излитане.

— Съжалявам, че е толкова голям — казва той. — Не разполагахме с нищо по-малко.

Аз просто поклащам глава, защото съм изгубила дар слово.

— Добре е — успявам да измънкам. Дали са направили грешка? Не смея да попитам.

— Ще прелетим над Лондон и ще кацнем на летище Бигин Хил след десет минути. Ако всичко е наред, там трябва да чака такси, за да ви откара до театъра.

Това е чудо. Просто не мога да си го обясня. Дали онази неприятна или може би просто раздразнена стюардеса се е размекнала по време на полета и е уведомила пилота, който пък е уведомил наземния персонал? Дори и да го беше направила, те със сигурност нямаше да си направят толкова много труд. Или онази жена от Тексас притежаваше някаква чудотворна сила, за която само бе намекнала?

Най-накрая питам:

— От „Бритиш Еъруейс“ ли уредиха това?

— Не, съпругът ви го направи.

— Съпругът ми ли?

Объркана съм. Не съм омъжена. Да не би да съм заела мястото на някоя друга? Но не, моето име бе написано на табелата и има такси, което чака да ме откара до театъра, където трябва да отида.

И ето го там — такси, което чака на пистата. Малко стара бракма е, но какво ми пука, настанявам се с благодарност в него. Трафикът е натоварен, защото сме улучили пиковия час, но шофьорът ми, изглежда, е бил информиран, че случаят е спешен. Той си проправя път сред колоните от превозни средства с безмилостната решителност, демонстрирана обикновено само от французите, и ме оставя петнайсет минути по-късно пред вратите на театъра. Остават двайсет и пет минути до вдигането на завесата. Коленете ми се подгъват, цялата съм подгизнала от пот и се чувствам като мокър парцал, но съм тук. Изваждам ключа от гримьорната си и залитайки, тръгвам по коридора. Помощник-продуцентката ме намира. Изглежда мъртвешки бледа. Официално, по договор, всички артисти са длъжни да бъдат в театъра преди така наречената „половинка“ — театралното съкращение за половин час преди вдигането на завесата, макар че половинката всъщност се обявява трийсет и пет минути преди това. Не ме питайте защо. Единственото, което знам, е, че точно сега това ме прави закъсняла с десет минути.

— Съжалявам — измънквам аз.

— Слава богу, че сте тук — прошепва тя, като ме избутва в гримьорната ми и затваря вратата след себе си. — Никой не знае нищо, но, Исусе, колко бях уплашена.

Аз кимам. Не мога да говоря. Треперя като лист.

— Добре ли сте?

— Добре съм — успявам да отвърна.

— Искате ли нещо?

— Спешно лекарство.

Знам, че тя държи в аптечката си шише с цветни есенции срещу шок на доктор Бах.

— Имате го. — Младата жена се втурва към вратата и я отваря. — Между другото — подхвърля, преди да излезе, — той е в отвратително настроение.

Схващам намека.

— Направете го двойно бренди.

Никога не пия преди представление, но тази вечер се съмнявам, че без някакъв стимулатор разтреперените ми крака ще ме отведат до сцената.

След спектакъла, който минава изненадващо добре, си наливам голяма чаша вино и звъня на Мишел в Париж от моята гримьорна.

— Как го направи?

Той се засмива и ми разказва как е минал неговият следобед. Седял в терминала, чакайки да обявят неговия полет на „Ер Франс“ до Париж, когато по чиста случайност вдигнал поглед от лаптопа си, погледнал през прозореца и забелязал, че самолетът на „Бритиш Еъруейс“ стои на мократа писта. Когато попитал, го информирали, че това е закъснелият полет за Хийтроу. Нямало начин да се свърже с мен, но знаел категорично, че всяка секунда, която изтича, без този самолет да излети, намалява шансовете ми да стигна в театъра преди вдигането на завесата. С бляскавия си и жив ум на режисьор — категория хора, които живеят с мотото, че всяка пречка трябва да се превърне в предимство, ако трябва да се избегне финансова катастрофа, Мишел знаел, че това, което трябва да ми купи, е време. Анулирал своя полет, купил няколко фонокарти и започнал да звъни на фирми, притежаващи хеликоптери, които работят извън Хийтроу. Именно компанията за хеликоптери му дала името на таксиметровата фирма, която редовно вземала клиенти от Бигин Хил.

Когато пристига сметката, цялата операция струва до пени всичко, което ще получа от договора си за извънстоличните представления — парите, с които можехме да си купим порта или живия плет от лаврови храсти, който бяхме решили да направим, — но това вече не е от значение. Спектакълът продължи да се играе и моята професионална репутация бе спасена.

Настъпва нощта, сгушвам се в леглото, затварям уморените си очи и необикновеният низ от приключения и премеждия, случили се през деня, отново преминава пред очите ми. При целия този стрес почти бях забравила, че днес си купихме маслинова ферма в Южна Франция с изглед към Ривиерата.

За първи път ме изпълват гордост и задоволство и осъзнавам реалността на направеното от нас за свидния ни дом. После се замислям за поразително щедрия жест на деликатния любящ мъж, за чието присъствие жадувам, но който спи далеч от моите копнеещи обятия в най-шикозния от всички градове отвъд Ламанша. Да отмени следобедните си срещи заради мен! Колко човешки същества биха се опитали и биха направили такова нещо? Докато клепачите ми натежават и тялото ми, стоплено и в безопасност, потъва бавно в съня, ме приспива увереността че най-накрая съм намерила старата къща, която бях търсила при пътуванията си толкова много години, и нещо още по-прекрасно — междувременно бях срещнала единствения човек с когото искам да споделя това райско кътче. Всичко, което ни остава, е да намерим начин да преобразим тази съборетина в дом и по-късно в маслинова ферма. Въпреки това, в обозримото бъдеще, докато не приключат спектаклите ми в Уест Енд, трябва да оставя настрана тези мечти. Няма да има повече кратки бягства във Франция.

Пъпеш и кожени ботуши

В мига, в който слизам от самолета, усещам как ме залива гореща вълна и слънцето ме блъсва в измореното лице като гигантски вентилатор. Какво облекчение! Отново съм си у дома.

Мишел, който е долетял от Париж преди няколко дни, е дошъл да ме посрещне. Взема багажа ми и ме повежда към колата, докато аз вдишвам уханието на евкалипт, носещо се от извисяващите се на паркинга на летището дървета. Попивам всичко: яростните звуци на клаксоните в далечината, нежно разлистилите се палми, чистата белота на сградите и ярката синева. Настанявам се на мястото си в колата и се заглеждам в света на Средиземноморието, разгръщащ своите пейзажи край мен. И тогава Мишел ми сервира новината: вилата е била разбита. Сякаш ме шамаросва.

— Кога?

Оказва се, че знаел за грабежа от няколко седмици, но решил да ми го спести, защото и без това не съм можела да направя нищо. Да се тревожа от разстояние, изтъква той, само щяло да ме депресира и ядоса.

— Бих предпочела да знам — настоявам аз.

От три месеца очаквам този ден. Не мога да отрека, че новината помрачи удоволствието от завръщането ми.

Щом стигаме в къщата, Мишел разтоварва колата — моя багаж и пресните салати, които е купил, преди да ме вземе, — докато аз обикалям от стая в стая и оценявам щетите, нанесени на нашия потънал в прах чуждестранен дом. Не е откраднато кой знае какво, то и няма нещо чак толкова ценно за крадене. С огромно облекчение установявам, че новото ни легло не е изцапано, нито дори докосвано. Касетите и уредбата ни, макар да не бяха особено скъпи, са изчезнали. Всяка мелодия имаше значение за мен, пазеше някакъв спомен. Задушното ми работно местенце е празно. Книгите ми, моите безценни книги, ги няма, до последната. Речници, справочници, историята на Леринските острови, наръчници за местното земеделие, дори оръфаните, измачкани четива за плажа. Както и чисто новата кафемашина — фриволна покупка, която бях направила в деня преди заминаването ни за Нова година. Бях я скрила и заключила в килера и понеже предишния път посещението ни бе кратко, така и не я бяхме използвали. Странно е, че чаршафите и покривките, които купих от пазара в Ница, са си на мястото. Те със сигурност са по-ценни и по-лесни за продаване от скромната ми библиотека, така че въпреки огромния яд, който изпитвам, все пак съм благодарна, че не са ни отнели всички спомени от първите ни дни тук.

Мишел ме заварва да стоя сама в салона.

— Как са влезли? — питам аз.

Той посочва към разкъртените места, където бяха висели нашите олющени кепенци, към новите стъкла на прозорците, заменили счупените от крадеца, както и към наскоро сменената ключалка на входната врата, през която е излязъл. Кой ги е поправил и кога? Амар, отвръща Мишел, впил поглед в мен. Мисля, че е изненадан от това колко съм наранена. Макар щетите да са поправени, а загубите да са минимални, ми се иска да заплача. Приемам станалото много лично. Това е проникване, плячкосване и по-важното, предупреждение.

Под кухненския прозорец се натъквам на смачкана празна кутия „Марлборо“. Да я запазя ли за доказателство? Опитвам се да си представя характера и лицето на този пушач, но откриването на уликата е закъсняло с пет седмици. Изхвърлям празната кутия в боклука. Най-добре е да забравим всичко.

Облагородяването на земята ни бе разкрило. Вече сме уязвими. Нахлуването ни принуждава да се погрижим за своята сигурност. Хълмът никога досега не е имал ограда, но не можем да си позволим да продължим да бъдем наивни и романтични в това отношение. В началото тук не е имало нищо, никаква друга собственост в която и да е посока, на километри разстояние.

Докъдето е стигало окото, земята е била притежавана и обитавана от едно семейство, клана Спиноти. Животът със сигурност е бил по-безопасен в онези дни, но най-важното — в пристройките, mazets, на „Апасионата“ са живели градинари и постоянни служители, множество хора, които са се грижели целогодишно за имота. Ние не сме толкова привилегировани, така че трябва да намерим друго решение.

След като обядваме на терасата, Мишел се обажда на Амар, който пристига преди стъмване, за да обсъдим лавровите храсти, които искаме да засадим и така да оградим земята си. За момента не ни се налага да мислим за огромните разходи за ограждане на целия имот, защото от двете страни се простира същата прораснала джунгла, каквато си имаме и ние. Нямаме представа на кого принадлежат двата съседни парцела, но с бодливите си храсти и израсналите бурени те са достатъчно непривлекателни за крадците.

Отношението ми към Амар е противоречиво. Причината са отчасти моите предразсъдъци, отчасти фактът, че според мен той осъзнава, че сме почнали да разчитаме на него, и имам чувството, че се възползва от положението. Неговата оценка за броя храсти, които са ни нужни, многократно превъзхожда моята и аз му го казвам. В крайна сметка с помощта на неустоимия чар на Мишел, докато пием сок, се споразумяваме за много по-разумно количество и приемлива цена. И все пак, дори след тежките преговори, си е доста скъпо. Освен това Амар ни информира, че парите, които сме му дали, за да разчисти терена, са недостатъчни.

Бяхме се споразумели за цената. Имахме сделка! — тросвам се аз.

— Позволете ми да обясня, chère мадам.

И той продължава с дразнещ извинителен маниер да твърди, че не е преценил правилно времето, нужно на двамата му работници за изкачване и слизане по хълма, и следователно сега е длъжен да добави и това към сметката.

Оставам безмълвна от ярост заради измишльотините и наглостта му.

Вече съм открила, че тук, в Миди[82], винаги има причини цените на нещо да се променят или работата да не се свърши по начина и според стандартите, за които сте се договорили.

В тази част на света уговорките и бюджетите могат да бъдат използвани за подпалки за барбекю. Но Мишел великодушно му плаща и поръчва лавровите храсти, защото не можем да си позволим повече забавяне, докато търсим някой не толкова скубещ ни градинар. А и познатото зло е по-добро зло. Все пак преди разгара на лятото, с всичките неща, които щяха да отвличат вниманието ни, и с всички съпътстващи го усложнения, яростната атака на туристите, опашките и пътните задръствания, когато дори най-мъничкият плаж бива препълнен с двойно повече от нормалното количество хора и всяка фабрика, организация и офис затворят за целия август, щеше да е добре да си наемем помощник. Имаме обезсърчително голям списък със задачи. Повечето ще бъдат моя грижа, защото Мишел трябва да се върне в Париж и ще си идва само за уикендите. Уморена съм от представленията и съм благодарна, че имам оправдание да остана тук и да си почина.

Освен това искам да завърша литературния си проект, да развия идеята, за която се бях вдъхновила от пътуването ни до островите. А и покривът бе протекъл… И отново, след вечерните сметки на бутилка вино, установяваме, че финансите ни са крайно нищожни. Трябва да изберем с какво да се захванем и какво да оставим за по-нататък. Но не се отчайваме. Първоначалното ми лошо настроение е изчезнало; отново съм въодушевена и оптимизмът ми се завръща. Миналото лято се бяхме справили, бяхме прекарали няколко вълшебни месеца тук и няма причина тази година да е различно. Сега, след като имотът вече ни принадлежи, голяма част от напрежението е изчезнала. Можем да работим с наложено от нас самите темпо. Монтиране на кухня; нова електрическа инсталация; баня между двете стаи за гости; нова мазилка и боядисване на двата етажа; преобразяване на древното мокро помещение, souillarde, заедно с великолепната мивка от светъл камък в лятна кухня; подмяна на част от тръбите и счупените плочки; подмяна и боядисване на всички жалузи и врати в онова прекрасно синьо от картините на Матис; засаждане на палми, овощни дръвчета, цветя, още цветя; създаване на градинка със зеленчуци и подправки; закупуване на парцела с допълнителните пет акра; дори моето мечтано отглеждане на маслини… списъкът никога не свършва. Но с течение на времето можем да се справим с всичко. Дотогава, това лято, ако успея да разуча основите на маслиновото земеделие и намерим начин да предпазим къщата от нежеланите набези на крадци и от поройните дъждове, ще сме постигнали огромен успех.

Стоя на покрива в компанията на мосю Ди Луцио, нашия коминочистач-водопроводчик. Той се съгласи да покрие това плоско, пропускащо вода пространство с пласт битум и чакъл. Макар да е само временно решение, без никаква гаранция, майсторът ме уверява, че ще издържи поне година, дори две, без да тече; поне докато съберем гигантската сума, нужна, за да се свърши работата по по-професионален начин (трите оферти, които получихме за това, ни накараха да се олюлеем от смайване). Той вади рулетката си, завърта се в нещо като тромав пирует на 360 градуса, оглежда нашия простиращ се надлъж и нашир имот, после сбърчва нос и вперва поглед на юг, към залива. Гледката от тази височина е изключителна, направо спираща дъха. По типичен средиземноморски начин мюсю Ди Луцио изразява с гримаса своето одобрение. Това е нечуван комплимент, особено от негова страна, защото до този момент той неколкократно ни бе препоръчвал направо да съборим вилата до основи и да си построим нова. Но днес приятната топлина на ранното лято, съчетана с прохладния бриз от хълмовете, изглежда, подобри настроението му, защото той дойде до заключението, направено, както винаги, с авторитетността на Господ:

— Pas mal, Madame [83]

Кимвам с признателност.

Той се обръща, за да огледа боровата ни горичка.

— Имате доста дървета.

Съгласявам се. Не че е нещо, за което може да се спори, защото падналите дървета и клони лежат навсякъде под всевъзможни ъгли като в онази игра с пръчките, които трябва да се закрепят една върху друга.

— Знаете ли, ако мога да ви дам един съвет…

Поемам дълбоко дъх и се приготвям за поредната идея да си построим бунгало и да спрем да се надяваме напразно да обновим тази забравена от Бога ферма.

— Имате достатъчно дървен материал, за да ми платите за ремонта на покрива.

— Така ли?

— Mais oui, Madame. Продайте го срещу пари в брой, после ми платете в брой. Ще бъде много добра сделка, très bonne affaire, за вас.

Очите му блестят при мисълта за чудесното бизнес предложение, особено като се има предвид, че цялата работа ще бъде свършена на черно и следователно — без данъци. Тръгваме към края на покрива и се подготвяме да слезем по стълбата, която съм подпряла там. Мосю Ди Луцио ми прави знак да мина първа. Обръщам се и се спускам надолу, на първото стъпало, като внимавам много, защото слизането на обратно по стълби винаги ме изнервя. Майсторът ме последва. Той е едър мъж и бях предположила, че ще изчака, докато стигна до земята, преди да почне да слиза. Но не го прави. Аз съм само две стъпенки под него, когато усещам, че стълбата започва да се мести.

— Открих тайната ви, мадам — провиква се той над мен. Иска ми се да не говори точно в този момент. Опитвам се да побързам, съсредоточавам се в целта си да стигна долу, в безопасност на terra firma[84]. — Казах на жена си, на никого другиго. Не искаме цялото село да клюкарства.

Каквато и да е тази тайна, очевидно много го забавлява. Вдигам глава и се заглеждам в него, в подметките на дебелите му работни обувки, опитвайки се да избегна неособено приятната гледка на сините панталони, веещи се около изключително косматите му крака. Смее се толкова гръмко, че стълбата вече се поклаща напред-назад до стената. Представям си как се стоварваме на земята, изпотрошена маса от крайници и метал.

— Почакайте една минутка! — изкрещявам, спускам се рязко надолу и скачам на земята, което ми се струва по-добър вариант от падането. Оттам, зачервена и замаяна, изчаквам неговото сензационно откритие. — Каква тайна, мосю Ди Луцио?

Очите му искрят от удоволствие като на голямо дете, открило току-що тайните запаси от бонбони на майка си.

— Pas un mot.[85]

Той вдига месест черен пръст и го допира до надупените си устни.

— Но все пак…

— Шшш… Устата ми е запечатана.

О, колко му харесва да играе, да ме държи в напрежение, за да разкрие тайната в най-драматичния момент.

Свивам рамене и тръгвам по пътя към предните тераси. Нямам представа за какво говори. Със сигурност не за факта, че с мосю Мишел не сме женени, нали? Майсторът ми намига и разтърсва ръката ми енергично, като ме изцапва със сажди, докато го прави.

— Имате си работа, мадам, ще ви оставям. Не се тревожете, тайната ви е в безопасност с мен.

И той си отива, вдигайки шум с раздрънкания си камион, препълнен до пръсване със стари мивки, тръби и изцапани четки за почистване на комини.

Оставам смаяна. Все пак предложението му да продам дървения материал ми допада. За нещастие, нямам представа как да намеря купувач, докато една сутрин, няколко дни по-късно, на връщане по задните улички от фитнеса, в който наскоро се бях записала да членувам, шофирайки древното рено четворка, купено неотдавна за 5000 франка, минавам покрай оградено поле, пълно с високи купчини дървени трупи. Спирам колата, за да огледам.

Отвъд заключената ограда има малка дървена барака. На вратата ѝ е закачена някаква бележка. Покатервам се на най-долната част на кованата ограда и се втренчвам, търсейки номер на телефон или работно време, но надписът е прекалено блед и неразличим. Поглеждам часовника си. Дванайсет и двайсет. Без съмнение собственикът е затворил за жизненоважния за местните дву-тричасов обяд.

Не е проблем; това малко предприятие, закътано в гората, е само на пет минути път по обиколното шосе, което води до подножието на нашия хълм. Решавам да се върна по-късно, а междувременно да отскоча до селото, за да си купя fougasse [86] с маслини и зехтин, преди и пекарят да затвори за обедната си почивка и за поредното печене на хляб.

Когато наближавам селския площад, забелязвам мосю Долфо, нашия дърдорещ, добродушен електротехник. Клетият човек, запотен и зачервен, се бори отчаяно със своя ван, чийто двигател издава ужасни скърцащи звуци. Той стене и започва да прегрява също като колата си, докато се мъчи да обърне в място, което ми се струва повече от достатъчно широко за паркиране. Когато ме забелязва, се отказва от опитите си да паркира и просто изключва двигателя. Стряскам се леко, защото колата е зарязана под доста опасен ъгъл — факт, който явно никак не притеснява мосю Долфо, понеже той излиза и ме поздравява сърдечно, като разтърсва ръката ми силно, сякаш току-що съм му съобщила, че е спечелил от лотарията.

— Bonjour — казвам аз, все още опитвайки се да осмисля ужасяващото му паркиране. Гладна съм и се боя да не изпусна обяда си. Закуската ми се състоеше от две чаши черно кафе, бях работила навън два часа и в къщата нямам нищо годно за ядене. Понечвам да си тръгна, но мосю Долфо ме сграбчва бързо за ръцете и ми прошепва по много поверителен начин:

— Нямахме представа, мадам. Je suis désolé.[87]

— За какво?

— Et enchanté.[88]

Това явно е работа на Ди Луцио.

В далечния край на площада автоматичните щори на boulangerie заплашително се плъзват към земята.

— Трябва да…

— Мосю Ди Луцио каза да не го споделям с друг, така че тайната ви е на сигурно място с мен.

Намига ми, пуска ръката ми и се отдалечава безцелно, докато ми маха и кима заговорнически.

Затичвам се бързо по калдъръма, за да се сдобия с хляб, и насмалко да бъда размазана от профучаващо пежо петица, което, след като ме пропуска, едва не отнася цялата предница на зле паркирания ван на нашия електротехник. В задименото магазинче за цигари до пекарната местен жител, когото съм засичала един-два пъти, долепя едрия си луничав нос до прозореца, държейки бира и димяща цигара в ръка, и ме оглежда похотливо, докато се връщам припряно към колата си.

Не мога дори да си представя какво е разправял на хората нашият водопроводчик.

Разполагам с няколко дни, за да организирам лятото си, преди мосю Ди Луцио да започне работа и преди гостите ни да запристигат. Имам сценарии за писане, искам да направя градините и да купя книги на мястото на откраднатите. Обикалям библиотеките с климатик, търсейки наръчници за маслиново земеделие. В издирването на цялото възможно познание за маслините, историята на тези дървета и отглеждането им, купувам всичко, което ми попада подръка. Научавам, че някои уважавани познавачи, connoisseurs, смятат, че зехтинът, произвеждан край Ница, има само един достоен съперник — един италиански сорт от Лука. Други твърдят, че маслините, отглеждани на Френската ривиера, не могат да се сравнят с нищо. Тук се произвежда най-хубавият в света екстра върджин зехтин, както и най-скъпият. Според легендата, на гроба на Адам било засадено маслиново дърво. Нямам представа как това би могло да се докаже, но имайки предвид близкоизточния произход на Стария завет, не е напълно неправдоподобно. Що се отнася до легендите, предпочитам мита за битката между Посейдон, бога на морето, и Атина, богинята на мъдростта, за правото да дадат име на град Атина. Боговете нарекли града на нея, защото тя засадила първото маслиново дърво там, на Акропола, като символ на мира и благоденствието, и те отсъдили, че нейният дар е по-ценен за човечеството от размахването на тризъбеца на Посейдон и всичките му военни играчки. (Жените имали решаващ глас тук: богините били повече на брой от боговете.)

Но да се върнем на фактите: маслиновите дървета виреят най-добре в средиземноморския климат. Те растат и дават плодове и в камениста, и в песъчлива почва, и оцеляват чудесно на големи височини — там, където други овощни дръвчета биха загинали. След като се прихванат, се нуждаят от малко грижи, минимално количество вода и могат да издържат повечето суши, освен най-тежките, разбира се. Издържат дори студа, стига да не е особено продължителен и температурите да не падат под осем градуса за по-дълго време. Тези колоритни дървета с извиващи се стволове могат да живеят векове, но започват да дават плод много бавно, със скоростта на костенурки. Раждат първите маслини чак когато станат на седем или осем години, но пълна реколта има едва към петнайсетата-двайсетата година. Така че всеки земеделец, който започва да отглежда маслини, е наясно, че заниманието е дългогодишна инвестиция. Това може да обясни защо отсичането на маслиново дърво е незаконно в Южна Франция. Всеки път или сграда трябва да бъде построен около вече съществуващите дървета.

Разхождам се безцелно из прашните, оградени от сребристите дървета пътеки в имота ни, под небето, оцветено в синьо като цигарите „Голоаз“, осмисляйки информацията, която съм събрала, докато оглеждам с нови очи разчистената вече земя. След като се отървахме от плетеницата от бурени, се наслаждавам да изследвам стволовете и корените, провисналите клони, зреещите плодове. Древните смятали маслиновите дървета за лечебни и аз вече усещам целителната им сила, освежаващия полъх на листата им, който ме кара да забавям крачка.

На връщане към къщата, решена да се захвана вече за работа, забелязвам две свраки, които пъдят с крясъци рижава лисица. Свраките прогонват животинчето с лъскава козина в храсталаците, където то се шмугва, загубило битката за територията. Малки фашисти!

Сядам на моята поклащаща се маса, водя си бележки, потънала в историята на маслиновите дървета, оставяйки повторното си посещение до склада за дървен материал чак за късния следобед. Когато отивам там обаче, установявам, че все още е затворено. Помотавам се малко, повъртявам се, като се чудя дали да не оставя бележка и ако го направя — къде е най-добре да я закача. Наблизо в полето пасат спокойно няколко стари коня и аз отивам да ги погаля. Много пъти съм ги виждала, но досега не съм спирала при тях.

Това е доста пуст страничен път и решавам да пообиколя, да огледам живите плетове с надеждата, че собственикът на склада все пак ще се появи. Тънките стъбла на повета висят отвсякъде. Сплескана картонена кутия от мляко е захвърлена на пътя. Привлича вниманието ми, защото надписът върху нея е на арабски. Минавам покрай лаврово дърво, израснало високо като кипарис. Във въздуха се носи остър аромат, който не мога да определя. Дива салвия?

Жълт, напълно разцъфтял зановец разкрасява с ярките си цветове крайпътните храсти. Парчета зеленикаво стъкло от хвърлени небрежно на пътя бутилки представляват опасност за краката ми, защото съм обута в леки еспадрили. Зад следващия завой има малко лозе, което бях забелязала при пътуванията ми до селцето Мужен. Лозите са стари — ниски, яки и усукани. Зелените плодове висят от тях като натежали от мляко гърди. До спретнато подредени редици с лози растат няколко черешови дървета. Дали да не потърся лозаря и да поискам съвета му за подготовката на почвата, за подходящите за засаждане сезони, за болестите по плодовете, за прибирането на реколтата и… о, имам милиони въпроси! Един джип ме подминава с тракане и внезапно осъзнавам каква съвършена тишина цари наоколо. Тишина, подходяща за медитация. Няма дори полъх. Денят е застинал, ослепителен.

Спирам до тесен сенчест път, покрит с едър чакъл и ронещи се листа, изостанали от изминалата зима. Когато минаваме оттук, Мишел от време на време ми сочи този малък път. Води до задната част на нашия хълм, казваше ми той. Сега, понеже съм пеша, а не с очуканата си таратайка, забелязвам, че няколко метра по-надолу пътят е преграден, но е възможно да се мине. Няма червено-бяла табела с надпис Défense d’entrer, „Минаването забранено“, което означава, че земята принадлежи на местната община и властите са поставили преградата в опит да предотвратят вбесяващия навик на хората да захвърлят старите си мивки, хладилници и ръждясали електрически боклуци навсякъде — на селските пътища, в канавките и покрай големите шосета. Обикновено обвиняват арабите за такива неща, но нямам представа как звучат на местните тези твърдения.

Чувам мяукане, а може би е птица? Толкова е неочаквано сред тишината, че първо решавам, че някой от конете в близост до склада за дърва е изцвилил. Чувам го отново и установявам, че източникът на звука е някъде пред мен по прашната пътека. Възнамерявах да се върна обратно, но сега решавам да хвърля един поглед. Промушвам се под дървената бариера и правя няколко крачки към звука, който вече се чува по-силно. И от двете ми страни храсталаците са гъсти, има и няколко деформирани португалски дъба. Засадени са прекалено близо един до друг и сега се борят за светлина и пространство. Сред тях има и много мъхнати мимози.

Пред себе си виждам малка полянка, в най-далечния край на която лежи скелетът на изгоряла стара кола. Звукът идва оттам. Приближавам и виждам великолепно червеникавозлатисто животно, лежащо на една страна и дишащо тежко. Куче, голямо и космато, ужасяващо слабо. Навеждам се и коленича, но се страхувам да го докосна, за да не ме ухапе. Един от задните му крака кърви силно. Сигурно се е наранило на някой остър метален предмет. Протягам предпазливо ръка и кучето оголва страховито зъби. За миг се запитвам дали наистина е куче. Може ли да е вълк? Да, май би могло. Каквото и да е, е великолепно животно, пострадало много тежко. Надигам се, обмисляйки как ще бъде най-добре да постъпя. Не съм далече от къщи, но няма да успея да го вдигна на ръце, дори то да ми позволи. Заради бариерата колата ми няма да стигне дотук. Решавам да се прибера бързо у дома, да намеря името на някой местен ветеринар и да го повикам тук. Затичвам се и кучето повдига глава и изскимтява жално.

Спирам и поглеждам назад, сърцето ми се къса от болка. После се затичвам отново по пътя, възможно най-бързо.

Когато стигам до реното си, виждам, че една раздрънкана таратайка е спряла пред портата на склада за дърва. Нисък среброкос мъж разтоварва моторни резачки от багажника си. Провиквам се и той се обръща към мен. Лицето му е запотено, дружелюбно и спокойно. Казвам му за животното и го моля да ми помогне. Той оставя резачките в сребристото комби и ме подканва с ръка да вляза вътре. Качвам се на мястото до шофьора и поемаме по пътя до бариерата. Заедно отиваме до кучето, което скимти безпомощно, но щом доближим, заръмжава отбранително. Най-накрая, след няколко неуспешни опита, раненото животно ни позволява да приближим и да го отнесем — сега виждам, че е женско куче — до багажника на колата, където го полагаме на една страна, между резачките, множество ракитени кошници и десетина празни бутилки от вино.

Потегляме обратно към „Апасионата“ и аз се втурвам вътре, за да намеря няколко скъсани чаршафа и възглавница. Кучето е поставено на нашия стар матрак в обора, където на Коледа бяхме намерили дивите котки. Спътникът ми се представя като Рене. Обяснявам му, че съм го чакала, за да го питам дали проявява интерес да закупи няколко наскоро отсечени дървета. Бук, маслина, дъб.

— Интересува ли ви предложението ми?

— Pourquoi pas?

Очите му са сини и оградени от множество малки бръчици от смях и веднага го харесвам.

Докато отивам да говоря с ветеринаря, когото Рене ми препоръча, той оглежда дърветата и ми предлага 1000 франка повече, отколкото ми бе поискал мосю Ди Луцио за временния ремонт на покрива.

Нещо повече, той вади кожен портфейл от таратайката си, измъква оттам доста масивна пачка банкноти, навити на руло, и ми плаща на място, в брой, цялата сума.

— Не искате ли да изчакате, докато…?

— Не, не. Утре ще се върна със сина си. Ще насечем дърветата на цепеници тук, ако нямате нищо против. Така ще ни е по-лесно да ги пренесем.

Съгласявам се на драго сърце и се уговаряме за време, което да е удобно и на двама ни. Той предлага да ме върне до колата ми, но аз му казвам, че ще изчакам ветеринаря да дойде и тогава ще отида пеш и ще си я взема. И така, мосю Рене си тръгва, оставяйки ме да се взирам доволно в дебелата пачка банкноти от по 500 франка.

Кучето няма нашийник, написано някъде име или чип. Във Франция, обяснява ми ветеринарят, чипът е задължителен. Ако бъде намерено куче без чип, то може да бъде приспано. Дори нещо по-лошо, може да бъде продадено за експерименти. Ужасена съм ѝ с готовност се съгласявам да похарча повече от половината пари, които Рене ми бе дал току-що, за да платя нужната сума за лечението и медикаментите на тази великолепна хрътка. Трябва да се направи малка операция на лапата ѝ, както и няколко шева. Два от зъбите ѝ са счупени — почти сигурно е, че е била пребита. Освен това има проблеми със стомаха и кървящи разкъсвания на пострадалия заден крак. Ветеринарят е много висок и също толкова закръглен. Той е добродушен брадат германец от Бавария, безкрайно приятен човек, от всяка пора на когото извира любов към животните.

— Оставете ми я за няколко дни — казва. — Ще ви се обадя скоро. Може да я вземете, когато се възстанови. Случайно да знаете името ѝ?

Разговаряме на английски, защото на него му е приятно да упражнява езика. Поклащам глава.

— Не знам името ѝ.

Той изглежда изненадан, после се изкикотва тихо и записва нещо на картона ѝ, пожелава ми bonne soirée, лека вечер, и ме уверява, че не бива да се тревожа за нищо.

Връщам се към работата си, мислейки какво ще правя с кучето, когато се възстанови. Не съм забравила Анри и обещанието, което дадох, да го взема отново у дома, когато обстоятелствата ни позволят. Притеснена, решавам да се обадя в приюта за животни.

Питам за Анри и научавам, че скоро след като сме го върнали, са му намерили дом. Сърцето ми се свива и все пак не мога да съм недоволна, задето скъпият див Анри си има хубав дом.

— Il est très, très content[89] — информира ме администраторката.

Благодаря ѝ, пожелавам ѝ всичко хубаво и затварям телефона, прощавайки се мислено е голямото черно куче, което за няколко кратки седмици бе внесло толкова оживление в живота ни.

Рене не идва на следващия ден за дървата, нито на по-следващия. Нямам телефонния му номер. Дори не съм научила фамилията му. Озадачена съм. Дали притежавам откраднати или фалшиви банкноти, които се каня да дам на ветеринаря и на мосю Ди Луцио, който се задава по пътя, нетърпелив да започне ремонта на покрива?

Наблюдавам го как разтоварва най-страховитата на вид колекция от инструменти и съоръжения за подгряване на битума, сред които има нещо подобно на гигантска бунзенова горелка. През цялото време той си пее, подсвирква и се усмихва, като всеки път, щом се озовавам наблизо, ми кима и свежда глава. При един от случаите, когато минавам покрай него, се плясва по бедрото, сякаш е актьор в пантомима, и се ухилва, белите му зъби светват, като че ли е отворил цип на изцапаното си със сажди лице.

— Pas de bottes, eh!

Няма ботуши? Юли месец е. Нося къси панталонки, бюстие без презрамки и еспадрили с равна подметка. Нямам представа за какво говори, но не горя и от желание да питам. Вече се страхувам, че човекът е напълно смахнат.

До края на XX век, когато диетолозите от цял свят обявяват средиземноморската диета за най-здравословната в света, маслините и техните странични продукти са били основно южняшка храна, използвана предимно в техните кухни. Цветът на зехтина е златист и плътен като летен следобед, прекаран в дрямка на хамак по крайбрежието. Този продукт е познат и жизненоважен за кухнята в региона, също като, да кажем, чесъна или рибената чорба буябес.

Типично средиземноморски, той на мига поражда асоциации за климата, за тукашната земя и местния характер, както някой сбръчкан старец от Ница, играещ петанк на прашния градски пейзаж.

Гърците били тези, които преди близо 2500 години засадили първите маслинови дървета по южното крайбрежие на Франция, но те не отделили много от скъпоценното си време, за да ги култивират или да приберат реколтата, защото не били земеделски народ. Били мореплаватели, изследователи, отвъдморски търговци. Придвижвайки се на запад, основали пристанища — като Ница, Антиб и разбира се, Марсилия (през 600 г. пр. Хр.), чието оригинално гръцко име е Масилия — и после продължили нататък. За гърците оживеното пристанище на Масилия било място за почивка и спа, където поспирали, преди да продължат към вътрешността, настървени да осигурят безопасността на своите търговски пътища, по които карали калай и кехлибар. Гражданите на Масилия говорели свободно гръцки, обличали се и се държали като атиняни и се опитвали да не се „заразят“ от варварския живот на хората, живеещи край тях, местните галски племена.

Прекратявам за кратко писането си и изучаването на историята на маслината, защото мосю Ди Луцио е точно над мен, тропа и обикаля по покрива. Всяка негова стъпка отеква многократно по-силно над главата ми и разтърсва цялата къща, сякаш някакъв великан се катери нагоре в небесата. Освен това си подсвирква и пее. Как само подсвирква и пее!

Така че затварям лаптопа и излизам навън да поплувам. Но в мига, в който се потапям в басейна, той ме извиква и иска бира. Бил много жаден. Добре. Денят е доста горещ и той е горе на покрива с пламтящ огън в ръце, висок колкото лавров храст. Когато се качвам по стълбата, с все още стичаща се вода по тялото, за да му занеса бирата, се вцепенявам намясто, едва удържайки желанието си да не избухна в смях. От жегата и работата Ди Луцио се поти като прасе. Струйките пот по лицето му са измили саждите на ивици и той прилича на зебра. За щастие съм спасена от звъна на телефона.

Затичвам се по полупокрития покрив. Наистина тук е горещо като в ада, с тази пламтяща и плюеща лава горелка. Когато се обръщам, за да сляза обратно по стълбата, мосю Ди Луцио вдига бутилката си:

— À la vôtre! За ваше здраве!

— И за ваше здраве, мосю Ди Луцио! — усмихвам се аз.

Настроението му е изключително ведро. Каня се да вляза в къщата и да вдигна телефона, когато той се навежда отново от покрива и се провиква:

— Et votre mari, il porte un melon aussi?

И избухва в смях. Изпълнена съм c удивление. „А съпругът ви, и той ли носи пъпеш?“ За какво, за бога, говори?

— Ало?

Обажда се младата рецепционистка на ветеринаря.

— Безименна е готова, можете да я приберете.

Усмихвам се на името, което ѝ е дал, и казвам, че идвам след малко. Бях решила да задържа кучето, докато се възстанови напълно, а после… Не съм мислила все още. Мишел щеше да си дойде по-късно тази вечер, щях да го обсъдя с него.

Въпреки че сметката на ветеринаря е около 5000 франка, той отказва да приеме дори сантим.

— Защо?

— Защото Безименна не беше ваша отговорност, но се погрижихте за нея, и защото сте ни дарили с много часове удоволствие. В Германия сериалът ви се наричаше „Докторът и скъпите му приятели“. Ще приема ваша снимка с автограф и това ще е заплащането ми.

Трогната съм от добротата му и искрено се радвам, когато виждам кучето, което сега наистина отговаря на името Безименна. Тя е бинтована от муцуната до врата, ушите ѝ са щръкнали изправени, а друга превръзка предпазва ранения заден крак, но за щастие може да ходи, макар и с накуцване. Щом ме вижда, размахва опашка, така че явно не ме е забравила. Въоръжена с десетина кутии с антибиотици, я повеждам внимателно към колата и тя ме последва, без да се колебае.

— Трудно ми е да повярвам — казва ветеринарят, който ни придружава навън, — че някой може да изостави това създание. Тя е чистокръвна белгийска овчарка, чудесен екземпляр от своята порода. Ако не можете да я задържите, ми се обадете. Няма да ми е проблем да ѝ намеря дом.

Когато се връщам, нашият жизнерадостен водопроводчик се приготвя да си ходи за уикенда, но дърветата все още не са прибрани. Настанявам Безименна в импровизирана кошница и потеглям за летището.

Мишел е уморен. Всъщност изглежда изтощен и отговаря с едносрични думи на въпросите ми за неговата продукция, но по изражението му личи колко се радва, че е тук. По пътя на връщане му преразказвам приключенията си през изминалата седмица, а той само мълчаливо слуша и ме гали по рамото и косата.

Споделям му гордостта си, че съм успяла да продам дървения материал, за добротата на ветеринаря…

— О, да, има едно куче, ще видиш, и нали правилно съм разбрала? Думата melon означава същото като на английски — „пъпеш“?

Мишел обмисля коментара на Ди Луцио.

— Точно това ли е казал: „Мъжът ви носи ли пъпеш?“.

Да, така мисля.

— Аааа, porter, нося!

— Носиш ли пъпеш? — изкикотвам се аз.

Щом пристигаме, и двамата отиваме и приклякваме до Безименна, която още не е сигурна как да приеме присъствието на този непознат човек. Но не оголва зъбите си към него.

Завеждам Мишел на бърза обиколка из градината, за да му покажа различните храсти и цветя, които съм засадила, и му съобщавам небрежно, че съм купила сто розови храста, платени предварително, от един от селските търговци на пазара. Щях да си ги взема следващия път, когато пазарът се провеждаше в селото. Без намек за критика той се опитва да ми посочи, че липсва симетрия при засаждането и май не съм избрала най-подходящите за тукашната жега растения.

— И къде ще засадиш сто розови храста? Ако този търговец изобщо се появи отново.

— Ти си циничен. Разбира се, че ще се появи — отвръщам аз и махвам с ръка вдясно от мен. — Ще ги засадя там горе.

— Но, chérie, пръстта там е много камениста и няма никаква сянка или воден източник. Ще бъде ужасно горещо, а това е пагубно за розите.

— Понякога си толкова дразнещо разумен.

— Überblick — казва той, което, мисля, бе любимата му дума — немската дума за „преглед“, с което иска да каже, че нещата трябва да се обмислят предварително. — Сигурна ли си, че Ди Луцио не те е попитал дали съпругът ти не е пъпеш?

Разсмивам се.

— Защо би ме попитал такова нещо?

— „Пъпеш“ се използва като обида за глупак.

— Такъв ли си?

— Надявам се, че не.

Мишел започва да подготвя барбекюто, докато аз правя салата.

Щяхме да вечеряме на горната тераса, от която има гледка към осветеното от луната море. Сияещият полумесец над носа на Фрежюс се подава и изпъква, премигвайки в мрака. В средата на нашата импровизирана градинска маса стои газената ми лампа, топла топка бледокарамелена светлина. Минава полунощ и вечерта е станала прохладна, тъй като все още не е разгарът на лятото. Облечени в свободни панталони и ризи с дълги ръкави, напълваме чашите си с тъмночервено вино. Връщам се от къщата с парите, дадени ми от Рене, в момента, когато пристигат на поднос и съскащите агнешки котлети, овкусени с подправки от малката леха, която бях засадила. Оставям банкнотите на масата, за да ги огледа Мишел. Държах ги на дъното на едно от чекмеджетата на стария ирландски дъбов скрин, който намерихме в един вехтошарски магазин в Париж, между ароматизираните с лавандула чаршафи. Мишел поглежда парите, после вдига глава и се втренчва с недоумение в мен.

— Защо не си ги внесла в банката?

Трябва ми известно време, защото и аз самата не съм съвсем сигурна каква е причината да оставя сума, равна на почти 1000 лири, в скрина.

— Страхувах се да не са фалшиви или откраднати — признавам най-накрая.

Мишел избухва в смях.

— Chérie, толкова драматизираш. Това са пари от сивата икономика без съмнение, но със сигурност вече си разбрала, че голяма част от парите, които преминават от едни в други ръце тук, са спечелени на черния пазар. Това е местният modus vivendi[90]. Сигурен съм, че този Рене не ги е отпечатал в задния си двор!

— Тогава защо не идва да си вземе дървата?

— Ще дойде. Тук е Миди. Всичко става, когато му дойде времето.

Отново съм забравила, че времето тук се възприема различно. „Утре“ не означава задължително утре. Означава по някое време сред дните, които предстоят в бъдеще. И единственият начин да разбереш кога всъщност е това, е да се отпуснеш ведро и да чакаш, за да видиш кога ще стане. За нетърпелива жена като мен това е изключително мъчително. Но приемам мъдростта на Мишел и двамата се наслаждаваме на блажен уикенд, без следа от каквито и да е майстори.

Както винаги, когато сме тук, се събуждаме с първите слънчеви лъчи. Сега, след като земята е освободена от бурените и шубраците, обичаме да се разхождаме. Тази сутрин тръгваме по ветровитата тясна пътека, изкачваща се през стръмната борова гора, като се покатерваме до самия връх на хълма.

Задъхвайки се от изкачването, се тръсваме на обсипаната с бодлички земя, вдишваме божественото ухание на въздуха, носещо лек намек за сутрешна роса, и се заглеждаме в изгрева на слънцето. Докато то се издига, лъчите му се промушват през преплетените клони на дърветата и прогонват луната. Съмва се. Наблюдавала съм изгрева, раждането на деня, на хиляди места по целия свят с приятели и бивши любими, но никъде не съм се чувствала толкова благословена. Тук изгревът ни принадлежи, той е част от нашата връзка. Затварям очи и си поемам дълбоко дъх. Понякога, макар и само за миг, се плаша от силата на любовта си.

След като изминаваме обратно пътя по хълма към къщата, се гмурваме за едно ранно къпане в спокойния прохладен басейн, а после се възнаграждаваме и с гореща вана. Двамата с Мишел наблюдаваме през прозореца на подобната на пещера баня със сини плочки как семейства зайци се шмугват из купчините дърва. Те подават предпазливо уши и муцунки към новия ден и после се впускат щастливи навън, подскачайки наляво и надясно из новата си разчистена площадка за игра.

Тези ранни утрини са ценно време от деня за нас, част от това, което сме заедно, от това, което споделяме. През почти целия ден обикновено работим, дори в уикендите, защото, ако не работим, няма да имаме никакъв шанс да ремонтираме, нито изобщо да живеем в тази руина. Но сега, във великолепната старомодна фаянсова вана, телата ни са влажни и покрити с пяна, хлъзгави като тюлени.

Отвъд прозореца, опръскан с капчици вода от ваната, денят разцъфва с пълната си прелест. Светлината става все по-златиста с издигането на слънцето в небосклона. После, в един миг, то избухва сред най-високите клони на най-високите дървета, разпръскващо горещина. Предавам се и се отпускам. Обвита съм от жега. Жега от ваната, жега от плътта на Мишел, жега от слънцето, сгряващо ме през стъклото.

— Закуска! — провиква се Мишел. Къдравата му коса е пораснала и както е потъмняла от водата, е залепнала за тила му. Тялото му е загоряло от слънцето. Ухае на бадемовото масло от шампоана ни.

Станало е прекалено горещо, за да закусваме на скритата ни тераса, затова преместваме дървената маса и столовете пред къщата, където слънцето ще изгрее чак след десет часа.

Докато похапваме яйца и пием кафето си, започвам да споделям с Мишел информацията, която съм научила за маслиновите дървета.

— Било е като пътуване с керван, като разпространяване на добри новини, като религия — точно така са пътували по света маслиновото дърво и продуктите от неговите плодове. Гърците са го донесли в Южна Франция, но също и отвъд, към Северна Африка, до Тунис, Алжир и Мароко. Там, точно на северното крайбрежие на този континент, арабите започнали да го култивират. Произвеждали зехтин, мариновали плодовете, предавали от уста на уста рецепти и методи, съобразени с техния начин на готвене. То намерило съвсем естествено място в местните кухни. По-късно маслината била пренесена отвъд морето, на север, до Португалия и Испания, заедно с арабските търговци вероятно. Двете миграционни вълни в тази посока от Африка били на арабите и на сефарадските евреи.

— Знаеш ли — намесва се Мишел, — че Коранът счита маслината за благословено дърво и на Изтока, и на Запада?

— Не, не знаех. Но се чудех дали жреците, гадателите, древните гуру, обикновеният готвач в семейството, някоя племенна баба, който и да е въобще, са разбирали митичната ѝ сила, нейните лечебни свойства. Фактите се предавали от уста на уста, от поколение на поколение, докато някъде в този кипящ казан от информация на по-модерния свят, сред миграциите от второто хилядолетие, войни и т.н., това познание е било изгубено и едва сега започваме да го преоткриваме. Силата на маслината да предотвратява някои видове рак например. По-дългата продължителност на живота.

Докато си бъбрим, наблюдаваме как банда от кафеникаво-червени катерички с рунтави опашки прескачат от кипарисите до по-ниското бадемово дърво. Крадат бадемите, които не сме събрали. Експедициите им са изненадващо организирани. Скачат на дървото по две едновременно на място, където клоните са като трамплин и ги подхвърлят, след което се приземяват грациозно; събират своя дял от плячката и после правят място на следващата двойка. Единствената кавга избухва, когато алчна сврака се спуска от небето и започва да писка и да тресе клоните. Птицата е бясна, че катериците ѝ обират ядките. Знам, че някои от местните стрелят по свраките; наблюдавайки поведението на птиците в имота си, започвам да разбирам защо.

След закуска — работа. Скрита в моето местенце, в студиото ми, чувам някъде в далечината тракането на пръстите на Мишел по клавиатурата на неговия лаптоп. Отварям книгата си за историята на маслиновото дърво и прочитам, че след гърците в Южна Франция се появили римляните. За разлика от разпокъсаната топография на Гърция, пейзажът на Италия бил горист и тучен, по-зелен и хълмист. Затова римляните се чувствали повече у дома на суша, отколкото в морето. При похода им на север и завземането на Прованс — Юлий Цезар бил този, който нарекъл района Provincia — те бързо осъзнали потенциала на сумрачните горички, разпръснати навсякъде из тези хълмове на наскоро завладяната от тях територия, и без да губят време, се заели да култивират чудното дърво.

И двете култури, на Гърция и на Рим, имат продължително и дълбоко влияние върху региона на Прованс. И двата народа са били средиземноморски, и двата са запечатали системите, философиите и архитектурата си в тази по-северна част на района, който сега наричаме Европа. Разликите в техните характери са се вкоренили дълбоко в Прованса. Гърците дали маслината на римляните, а римляните я възприели с отворени обятия и създали процъфтяваща индустрия от нея, като усъвършенствали съхранението ѝ, а после започнали да правят същото и тук.

В следобедите се любим, криейки се от неумолимата жега в сенките на затворените жалузи с хоризонтални летвички. Вековната къща скърца и се движи, пробудена като Рип Ван Уинкъл[91] след десетилетия сън.

После се отпуска омиротворена, застивайки също като нас. Единствената ни компания е Безименна, която се възстановява с всеки час. След това аз почвам да чета или да си драскам нещо, докато Мишел подрямва. Отвъд стените на прохладната стая нашата магнолия разцъфва. Цветчетата ѝ приличат на чаени чашки, изваяни от гъст каймак.

По време на една от вечерните ни разходки из горните части на земята ни откриваме, че много от зидовете са се сринали и са се превърнали на места в купчини трошащи се камънаци, които бавно се плъзгат по терасите. Трябва да се издигнат наново. Причината може би бе в окастрянето и премахването на избуялата растителност: корените на храстите и бурените навярно са държали камъните на мястото им. Или, както предполага Мишел, виновници са дивите прасета, които са търсили храна. Макар да не сме виждали друг глиган след онази първа среща, малко вероятно е да са напуснали окончателно територията. Обикаляме наоколо и откриваме следите им навсякъде, както и множество дупки на различни места, където са ровили за храна.

Докато се връщаме обратно, Мишел ме пита как върви историята ми. Бавно, отвръщам му. Ще мога ли да я довърша до края на лятото?

Усмихвам се и кимам, знаейки, че той ме побутва към крайния срок, за който сме се споразумели. Продаването и продуцирането на тези сценарии е от огромно значение за шансовете ни да закупим вторите пет акра земя и да ги добавим към фермата. Щеше да означава много и за самата мен, за създаването на този нов живот, за личната ми трансформация.

Смрачава се, сенките се удължават и ние плуваме в басейна на лунна светлина. След това си приготвяме вечеря на барбекюто. Започнала съм да готвя дори най-простичките ястия с много, много чесън. Зехтин, чесън, билки. Блаженство.

Идва понеделник и изпълзяваме от леглото, преди чучулигите да запеят. Мишел трябва да хване най-ранния полет за Париж, което означава, че се налага да напуснем вилата в 5:30. На терминала, наблъскани в моето по-скоро темпераментно рено, което е същинско изкопаемо в сравнение с другите коли, се целуваме за довиждане. Опитвам се да не се поддам на тъгата, да не си позволя да се почувствам изоставена при перспективата за още една седмица самота. Само след три седмици ще бъдем заедно до края на лятото.

Когато се връщам в къщата, след като спирам в Антиб за така необходимия ми кроасан и няколко кафета с мляко, мосю Ди Луцио се задава по пътя и спира със скърцане на алеята зад мен.

Преди да сме си казали „добро утро“, той заявява:

— Вие сте актриса, нали?

Кимам, макар точно в този момент да се чувствам по-скоро като клошарка. Той изръмжава победоносно. Озадачена съм как се е сдобил с тази информация, но знам, че това сигурно го радва изключително, защото той редовно ме засипва с истории за световноизвестния френски пианист и певец, поне според мосю Ди Луцио, който живее недалеч от нас и на когото бе сменил тръбите. „Водопроводчик на звездите!“, възкликва превъзбудено майсторът и си представям как изписва този слоган с дързък шрифт на капака на раздрънканата си таратайка.

Едно от качествата на французите, което обичам най-много, е умението им да оценяват изкуството и творчеството по принцип. Всички ние, дори най-скромните изпълнители, сме артисти в очите на французите. Самото споменаване на думата „актриса“ или дори още по-добре — „писател“, ги изпълва с възторг до степен на припадък и благоговейно уважение. Мосю Ди Луцио не е изключение.

— Виждал съм ви по телевизията, нали?

Свивам рамене. Напълно е възможно, макар да не мога да се сетя какво е гледал. Малко от филмите, в които съм участвала, са закупени от френските телевизионни канали. Знам, че сериалът „Всички същества — големи и малки“ е показван по целия свят, с изключение на Франция. Дори в Полша — и то преди падането на комунизма, когато всички американски и английски програми бяха забранени там — се бе промъкнал през системата и продължава да се излъчва.

— Вие сте много прочута. Нямах представа.

Запътвам се към къщата, защото той преувеличава славата ми, защото се боя, че сметките ни за водопровода ще скочат до небесата и защото се чувствам самотна. Това не продължи дълго.

Малко по-късно пристига Амар с армия от ouvriers или jardiniers, които разтоварват нещо, приличащо на цяла гора шубраци и лаврови храсти — определено много повече от поръчаното от нас. После той си заминава, оставяйки екипа си да си свърши работата. Затичвам се надолу по алеята. Лопати, гребла, градински инструменти във всякакви форми и размери копаят и разравят покритата с борови клонки земя, мятат лопати пръст на всички страни и преобразяват повърхността по границата на имота ни.

— Спрете! — развиквам се аз.

Няма ръководител на екипа, който да ми обърне внимание. Аз съм просто луда жена, крещяща от върха на хълма. Загорелите от слънцето лица се обръщат към мен, очите се втренчват за миг, но после хората се заемат отново с работата си, за да изпълнят това, за което им е платено — без съмнение минимално. Не смея да мисля за цената, която ще ни поиска Амар. Втурвам се обратно в кабинета си, за да потърся сред документите си телефонния му номер. Трябва да прекратя това, преди да се сдобием с градински център.

Докато цялото представление се разиграва пред очите ми, пристига и Рене, следван от истинско шествие коли, всичките с отворени ремаркета, прикачени за тях. Алеята ни вече е напълно блокирана от всякакви коли.

Рене, който няма пълни метър и седемдесет, як и набит, с червеникаво лице и здрава сива коса, която расте толкова гъста и твърда, че почти удвоява ръста му, повежда отряда си нагоре по хълма. После започва да организира хората си, всеки от които носи в ръка резачка. Безименна се разлайва. Докато на покрива над мен мосю Ди Луцио топи и лее битум, изсипва и заравнява килограми чакъл, пеейки с цяло гърло, пет резачки се включват и заръмжават на пълна скорост в боровата горичка, а по-надолу по терасите лопати блъскат по камъните, клони се чупят и се удрят в земята и мъжки гласове крещят. Не чувам дори мислите си, какво остава за думите. Викам като полудяла по телефона и настоявам Амар да дойде незабавно тук и да спре цялото това засаждане.

— Но саркофаят ще изглежда великолепно. Сините цветчета ще пълзят по кедровите дървета. Гледката ще е невероятна.

— Не сме поръчвали саркофай и не можем да си го позволим. Още нямаме дори ограда.

Той въздъхва и казва, че ще дойде възможно най-скоро. Рискът да не получи парите си, изглежда, му влива малко разум в главата. Затварям телефона и прокарвам пръсти през косата си, която още не съм сресала, защото, когато станахме, едва имахме време да си измием зъбите. Хвърлям един поглед в огледалото и виждам колко разчорлена изглеждам. Някъде в далечината, откъм селцето Льо Кане, където Пиер Бонар бе нарисувал някои от най-хубавите си творби, а Рита Хейуърт бе живяла в забвение през последните години от живота си, се разнася звукът на сирената, даваща сигнал, че е пладне, и в същия миг цялата дейност спира. О, тишина.

От всички краища на имота ни мъжете се запътват към района, превърнат в паркинг, и заизваждат от различните коли, камиони или — както е в случая с арабите на Амар — от раниците си обяда си. Наблюдавам ги като омагьосана от прозореца. Арабите имат малки пластмасови кутии, подобни на онези, които носят децата в училище. Вътре забелязвам сандвичи и парче плод, ябълка или банан. Освен това имат бутилки с вода — „Кристал“, която се продава за по един франк литъра. Сядат на земята един до друг, всички избрали най-дълбоката сянка.

Междувременно Рене и неговата банда с резачките — кореняци французи — са разгънали преносима маса. На нея поставят бутилки домашно розе и червено вино, вода, пастет, салати, чинии, тенджери с топла храна (как е възможно това, запитах се аз), както и ножове и вилици, които си подават по редицата. Последват ги чаши, които, след като са напълнени, са вдигнати в наздравици за здравето на всички — мъжете се редуват да вдигат тостовете един след друг, поотделно. Мосю Ди Луцио, който е сам, но все пак е французин — въпреки че семейството му произхожда от Италия, — се е настанил в близост до сънародниците си и им пожелава bon appétit.

Докато арабите дъвчат в строго мълчание, при французите все още тече подготовка. Мосю Ди Луцио се затътря към своя праисторически ван и изважда хладилна чанта, от която измъква студена вода и две бутилки бира. Връща се на паркинга и изгълтва бирите една след друга, очевидно гасейки неутолима жажда. После облива главата си с вода, при което незабавно придобива вид на албинос. Присъединява се с бавна крачка към Рене и отряда му и завързва разговор. Той е изключително гръмогласен, но акцентът му е толкова силен, че не разбирам изобщо за какво говори. Каквато и да е темата, тя очевидно е повод за оживени жестикулации. Другите го зяпат като в транс. Аз също, но по различни причини. Зашеметена съм от това социално зрелище. Дори арабите, към които Ди Луцио извръща лице веднъж-дваж, за да ги ангажира като публика, изглежда, са заинтригувани. Ди Луцио сега разиграва, много оживено, нещо, което прилича на банков обир. Вдига два пръста нагоре като дете, играещо си с пистолет. После превива едрото си тяло, наподобявайки жена, плясва се по прасците, рита във въздуха, сякаш удря някого и го просва по лице на земята, и накрая повдига глава и поглежда почтително в посока към къщата.

Когато всички мъже вперват очи към вилата, което ме принуждава да отскоча като попарена назад от прозореца, за да не ме видят, осъзнавам, че жената, която той наподобява с играта си, съм аз.

После мосю водопроводчикът прави жест, който е много разпространен тук, в Миди: поклащане на ръка с обърнат нагоре палец, което е знак за благосъстояние, власт или големи пари.

Дори френската му публика е спряла да яде, толкова са омагьосани от клюката му. Дали им казва, че сме обрали банка? Но ние още не сме му платили, а ако банкнотите, скрити на дъното на чекмеджето в скрина и прогарящи дупка от вина в чаршафите ни, са крадени, това все пак са парите на Рене.

За щастие пристигането на Амар слага край на представлението. Той се насочва към работниците си и им пожелава bon appétit, после повтаря същото и на френския състав. Излизам от къщата и отивам при него, вътрешно леко притеснена. Докато с Амар се приближаваме един към друг, Рене се провиква:

— C’est vous qui jouez dans chapeau melon et bottes de cuir?

Всички очакват отговора ми. „Вие ли играхте с шапка пъпеш и кожени ботуши?“

Тъй като нямам представа какво означава това, нито как е най-добре да отговоря, възприемам местния подход и свивам рамене. Мъжете приемат този жест като знак за потвърждение и израз на изключителна скромност. Рене се надига и идва да разтърси ръката ми, както и един от неговите колеги, когото виното май вече е хванало и който не спира да повтаря:

— Enchanté, Madame. Vous êtes charmante, charmante.

Обхваната от паника, сграбчвам Амар за ръката и го повличам надолу по хълма. Нищо, което кажа, вече няма да го убеди, че сме купили тази ферма за маслини и се опитваме да я обновим с последните си нищожни спестявания. Ди Луцио е прецакал всичко.

Въпреки това, след продължително оплакване от моя страна, Амар неохотно се съгласява да изкопае онези храсти, които не му бяхме поръчвали. Но, изтъква той, тъй като не можел да върне в чувалите използвания тор, особено конския, който вече е пръснат и заравнен навсякъде, той трябва да бъде платен. Когато се възмущавам от астрономическата сума, която иска за него, ми казва, че това е изключително силна смес, защото е специално събирана от ферми за расови коне.

— Най-добрите жребци — усмихва се той лукаво.

Достоверността на твърдението му няма как да бъде доказана. И все пак отново е успял да увеличи сумата, за която се бяхме договорили, и то значително. Благодаря му за съдействието и решавам, че това ще бъде последната, наистина последната работа, която върши за нас. Слава богу, розите ги бях поръчала от другаде.

По-късно, когато разговаряме с Мишел по телефона, той се съгласява, че е крайно време да потърсим друг градинар. Казваме си „лека нощ“, изпращаме любовта си един към друг по невидимите вълни и се усещам, че съм забравила да му разкажа за последната пантомима на мосю Ди Луцио. Описвам станалото накратко, за огромно забавление на Мишел.

— Бомбе и кожени ботуши — обяснява ми той. — Да, не се бях сетил за това.

— Бомбе и кожени ботуши? — повтарям аз, чувствайки се като истинска глупачка, сравнявана на френски с пъпеш.

— „Пъпеш“ се използва и за бомбе. Заради формата. В този случай така се казваше един много прочут и успешен телевизионен сериал.

— Кой?

— Не съм сигурен за английското му име. Ще се опитам да се сетя и ще ти го кажа утре.

— Участвала ли съм в него?

— Не мисля. Ще се сетя, не се тревожи.

Междувременно слухът плъзва с непреклонното постоянство на провинциалните клюки. В резултат цялата местна общност ме смята за актрисата, която бе играла ролята на Ема Пийл от хитовия сериал „Отмъстителите“, към който се оказва, че във Франция има истински култ. Френското му заглавие е „Бомбето и кожените ботуши“, препратка към шапката на Стийд и ботушите на мисис Пийл. Никакви опровержения не могат да променят убеждението в този факт. Местните се усмихват търпеливо, възприемат опитите ми за отричане като признак на скромност и израз на желанието на les artistes да бъдат оставени да живеят спокойно и в анонимност. В техните очи аз съм бляскава актриса. Но това, което на мен лично ми е най-забавно в цялата тази история, е собствената ми налудничава реакция.

Обикновено тук се нося небрежно и мърляво, но сега, след като съм „разкрита“ и ми е поставен етикет, макар и погрешен, превключвам като програмирана кукла в режим „актриса“ всеки път, щом има вероятност да попадна в нечие полезрение. Вместо да скоча в раздрънканата си таратайка и да се спусна по хълма, за да хвана пощальона или да си купя багета, сега отделям време да среша изсветлелите си от слънцето къдрици. Слагам си червило и спирала и сменям изтърканите си памучни еспадрили с кожени сандали с ниски токчета, които подчертават достойнствата на краката ми. Освен това се лакирам. Каква суета! Визията е всичко; общественото мнение, което лесно се преобръща с главата надолу, определя границите на образа. Това е част от всичко, от което бягах.

Недълго след като римляните започнали да пресоват зехтин тук, във Франция, вместо да поемат по пътя на по-разпространения в Италия тип бизнес, била установена кооперативната система.

Направили малки мелници, където местните откарвали маслините, за да бъдат пресовани или консервирани. Въпреки че имало — и все още има — многобройни самостоятелни имения и ферми, които отглеждали свои собствени маслинови горички, малко от тях разполагали с лични мелници. Във Франция отдавна е прието, че обраната реколта е редно да се отнесе до най-близкия кооператив, за да бъдат пресовани плодовете, а след това, според традицията, този екстра върджин зехтин, производство на някое отделно имение, трябва да бъде продаден и използван локално, в региона, от който произлиза. „Апасионата“ е скромно имение, ние с Мишел също сме такива, затова решаваме, че тази система ни допада, и искаме да сме част от нея. Най-качественият зехтин е изключително скъп, защото произвеждането му е процес, в който се влагат много усилия. Маслиновите дървета не изискват много поливане, но трябва да бъдат опушвани, редовно подрязвани — обикновено два пъти в годината на ротационен принцип, и се нуждаят от наторяване на всеки двайсет и един дена от около средата на юли до началото или края на октомври, в зависимост от времето. Макар да знаех всичко това, едва след като срещнахме „нашия“ човек и започнахме да работим с него, осъзнах същината на предизвикателството, с което се захващаме.

Спокойствието се завръща в дома ни. Ремонтът на мосю Ди Луцио е завършен и той получава парите си в брой. Парите на Рене. Ди Луцио ги преброява внимателно, иска една последна бира за из път, която изпива на две глътки, преди да се затътри надолу по хълма като един доволен мъж.

Лавровите храсти са засадени. С неохота уреждам сметките ни с Амар: договорената сума плюс стотици франкове отгоре за тора. Трябва да поливам храстите всеки ден, съветва ме той. После, на тръгване, ме довършва с последния си изстрел: не можело да бъде държан отговорен за продължителността на живота им, защото — заради все по-голямата жега — в този сезон не трябвало да се засажда нищо.

— Прекалено рисковано е!

Иска ми се да му прережа гърлото с някой от градинските ми инструменти.

Опасявайки се, че скъпоценните ни нови храсти ще започнат да линеят пред очите ми, зарязвам писането и се втурвам да купувам маркучи, които Рене много любезно предлага да ми помогне да напасна. Признателна съм за жеста му, защото цялата работа се оказва изключително пипкава и сложна, включваща наместването на множество пластмасови съединителни муфи, с което ръцете ми изобщо не се справят. След цялата ужасно досадна дандания най-накрая разполагам с маркуч, който се извива като жълта змия покрай италианското каменно стълбище и по целия път до храстите в подножието на имота ни.

Докато съм в железарията, Рене нарязва и последните дървета. След това цепениците са отнесени без мрънкане от различни членове на семейството му. Цялата дейност приключва. В края на деня, за да му благодаря за неоценимата му помощ, го поканвам да остане за по питие, un petit apéritif, и той приема. Пастис? Не, предпочита да се присъедини към мен на чаша червено вино. С бутилката „Кот дьо Рон Вилаж“ поднасям и чиния с местни маслини и купичка с шамфъстък, защото не съм имала време да напазарувам друго. Седим в приятно мълчание, заслушани в квакането на жабите, и вдишваме ароматите на здрача.

— Тези от вашите дървета ли са? — пита той, стискайки една маслина с отрудените си пръсти.

Поклащам глава.

— Знаете ли, откакто се пенсионирах, изживявам мечтата си — казва той. — Дърводелският склад не е мой. Помагам на приятел, който не може да си позволи да наеме хора на работа.

Кара ме да отгатна възрастта му. Това е опасна игра, която винаги се опитвам да избягвам, но в този случай решавам да не смъквам пет години надолу, както правя обикновено, и да кажа каквото си мисля.

— В началото на шейсетте — е присъдата ми.

Той се изпъва на стола си и поклаща глава, доволен от грешката ми.

Седемдесет и четири — обявява с гордост. И наистина има основание да се гордее, защото съм искрено изненадана.

Двете му най-големи удоволствия в живота, доверява ми Рене, сега, след като е преминал седемдесетте и е в пенсия, la retraite, били лодката му, с която обикалял през повечето време край островите — а, островите! — където прекарвал часове наред в лениво ловене на риба, и стопанисването на маслинови ферми. Грижел се за четири, най-голямата от които била с повече от 200 дървета. Тази ферма принадлежала на негов дългогодишен приятел. Били заедно от момчета; и двамата учили в училището в селото. Съученикът му, продължава Рене без никакъв намек за завист, сега бил мултимилионер и собственик на най-голямата и прочута верига железарии в Южна Франция. Рене говори за своя приятел от седемдесет години с нежно чувство, но когато заговаря за себе си, от думите му струи гордост:

— Той работи прекалено много, има прекалено много отговорности. Mais moi, аз правя това, което обичам. Грижа се за над 650 маслинови дървета.

И надига чашата си, предлагайки тост за възможността човек да прави това, което обича в живота си. Пия на драго сърце. После, с леко намигване и не без намек за лукавото провансалско доброжелателство, той добавя:

— Разположението ви е идеално. Плодовете от вашите дървета сигурно ще бъдат великолепни. Жалко е да отиват зян. Защо не ми позволите да се грижа за тях?

Оставам без думи от неговото предложение. Това е много повече от всичко, на което съм се надявала на този етап. Съжалявам единствено, че Мишел не е тук, за да сподели този благословен момент с мен.

С падането на нощта бутилката на масата пред нас се изпразва. Наливам това, което е останало, в чашите ни и Рене ми разяснява сделката ни. Той ще подрязва и тори дърветата, ще събира маслините и ще ги доставя за пресоване в мелницата. За тази услуга иска да взема две трети от обраната и пресована реколта. За нас ще остава една трета.

Мисля си, че можем да делим петдесет на петдесет, но той поклаща решително глава. Непреклонен е. Ce boulot изисквала много усилия, умения и опит. От всичко прочетено знам, че това е вярно, така че приемам предложението му, без да споря повече. Надигаме чаши, за да отпразнуваме партньорството си.

Слънцето залязва. Тоновете му са красиво притъпени, златото се прелива в телесно нежнорозово. Досега бях изживявала живота си чрез сетивата си; вглеждах се в цветовете край себе си, прекарвах всичко през призмата на светлината и емоциите, докосвах, чувствах. Сега не се опитвам да бъда по-малко романтична, а просто по-практична. Особено по отношение на обновяването на тази вила и на новия живот на фермата. Мишел го описва като „заякване“ на мускулите. Надявам се, когато се запознае с Рене, да се съгласи, че съдбата ни е пуснала буца самородно злато в скута ни, защото инстинктът ми казва, че сме попаднали на „нашия“ човек.

Нашият пустинен принц

През войната баща ми е служил в Африка. Бил е ефрейтор в Кралските военновъздушни сили, но в задълженията му не влизало да пилотира самолети, да бомбардира градове или да се сражава с други самолети. Човек с голямо сърце, той доброволно бе изкарал Втората световна война облечен в женски дрехи и обут с обувки на високи токчета, с покрито с пудра лице и тъмночервено червило на устните. Посред сваряващата жега на пустинята. Бе упражнявал този занаят, както и измъкване от лагера, откриване на най-добрите места за пиене и съответно безпаметно напиване до козирката заедно с ветерани комици като Питър Селърс и Тони Ханкок.

Това трио често прекарвало нощта в килиите на ареста, след като били намирани от техния командващ офицер натаралянкани по улиците на Кайро, опитващи се да си намерят превоз, който да ги върне в базата, когато трябвало да спят дълбоко на койките във военните бараки. Баща ми никога не се отчайвал от една нощ в карцера и продължавал да пее от сърце и да се прави на глупак, за което бил аплодиран ентусиазирано, защото бил горд и отдаден член на една от най-известните театрални трупи през войната — „Ралф Рийдър Ганг Шоу“.

Прекарах голяма част от детството си, седнала на коляното му или на пода, слушайки историите му за онези дни в далечна Африка. Те бяха надминавани по колоритност единствено от смайващите истории за лова на едри хищници, които разказваше дядо ми, бащата на баща ми, макар че сега, като се замисля за онези времена, не съм сигурна, че кракът му изобщо някога е стъпвал в Африка. Докато историите на баща ми за шумните веселби по време на службата му бяха определено истински, макар и може би леко разкрасени. Те създадоха в съзнанието ми ярка и цветна картина на един тъмен континент, пълен с араби и пазари, с плажовете на Южна Африка и зулусите. Смятах, че съм постигнала голяма победа, когато успеех да убедя баща си да дойде да ме приспи вечер и да ми говори на зулуски. Цялото това цъкане по горното небце, късите фрази, изговорени с дълбоки и резониращи тонове, ме омагьосваха. Представях си тези двуметрови чернокожи местни хора, които цъкат и размахват яростно дългите си, ръчно изрисувани копия само за да те попитат как си със здравето например. Ако се даваха награди „Оскар“ за шаради, баща ми щеше да бъде сериозен претендент.

Но нищо не можеше да се сравни с неговите истории за арабите. В ретроспекция сега осъзнавам, че в известен смисъл неговото отношение е било шокиращо расистко. „Никога не се доверявай на арабин“ бе редовната му мъдрост, която ми повтаряше постоянно и която бях приела за библейска истина. Колко пъти съм слушала жалната история как, докато си седял един ден във влака след завръщането в Кайро от няколкодневния си отпуск в Англия, очилата му били откраднати от лицето му в момента, в който влакът потеглял от централната гара, и той останал полусляп, неспособен да вижда нищо, а камо ли да разпознае избягалия виновник? Беше сигурен само в едно, разбира се: че проклетият крадец е бил арабин.

Години наред Франция е била имперска сила в Северна Африка и ужасите в Алжир са ни добре известни. Днес втората по численост работна ръка във Франция са африканците, преобладаващо араби. Жан-Мари льо Пен, крайният националист, който проповядва, че Франция трябва да бъде само за французите, е техен враг — или по-скоро, те са негов. Той е по-краен в своето демагогско дрънкане дори от покойния Инох Пауел[92] и определено не толкова интелигентен и умел в реторическите си изяви.

Независимо от историите на баща ми, никога не съм изпитвала дори минимална симпатия към Льо Пен или някого от другите ксенофобски демагози. Но все пак никога не съм си и представяла, че е възможно някой от местните арабски работници да се превърне в един от най-близките ми приятели и наш най-силен съюзник в мрачните дни, които предстояха на нас и на „Апасионата“.

Вече съм се установила тук за лятото. Нямам планове да ходя никъде, искам да допиша сценариите си, да поддържам хълма, да се подготвя за идването на гостите. Чувствам се повече от доволна и тогава телефонът звънва. Мишел.

— Спечелили сме награда — обявява той.

Предишната есен филмирахме първата ми книга като минисериал в Австралия. Сериалът бил представен на многоуважаван фестивал в Щатите и бе спечелил награда. Оставам без думи. Дори не знаех, че е бил показван там.

— Австралийците искат да отидеш, за да го популяризираш.

— Къде?

— В Австралия.

— Кога?

— Трябва да тръгнеш в петък.

Настава мълчание, докато осмислям новината. Актьорите живеят с паспортите в джобовете си; във всеки момент могат да те повикат някъде. Но този път не съм подготвена. Представянето на сериала в Австралия ще съвпадне с премиерата на друг филм, в който участвам. Знам, че трябва да отида, но се колебая.

Мисля си за Безименна. Тревожа се за графика си, който всъщност зависи единствено от мен. Но се оказва, че пътуването е само за седмица. Няма да изпитам дори обичайното неразположение от часовата разлика, защото ще отида и ще се върна, преди да ме връхлети.

— Добре — казвам в крайна сметка.

Започвам да организирам нещата. Това, което трябва да направя, е да затворя къщата и да попитам Рене дали ще бъде така добър да се отбива два пъти на ден, за да храни Безименна. В най-най-краен случай мога да звънна на Амар, който знам, че ще се съгласи да го направи — срещу определено заплащане.

За щастие Рене се съгласява без никакво колебание да приюти любимата ми овчарка, chez lui, при себе си за седмица. Безименна ще бъде в любящи ръце. Няма за какво да се безпокоя.

Идва четвъртък. Потеглям преди съмване в петък, като ще летя за Сидни от Париж. Сядам в моя населен от гекони работен кабинет и решавам да се посветя на писане, когато чувам ръмжене на машини, които се настройват за работа като оркестър. Звукът идва точно изпод прозореца ми. Озадачена, отивам да погледна и за мой ужас, виждам трима мъже, покрили глави и лица с пластмасови каски, които окастрят ивицата земя, граничеща с пътя вляво от нас и минаваща покрай маслиновата ни горичка.

Джунглата от растения там е единствената ни защита от навлизане в имота ни от тази страна. Спомням си смазващото усещане, което изпитах, когато научих, че сме били обрани, хвърлям химикалката на бюрото си и се втурвам да ги спра.

Били изпратени от mairie, кметството, казва единият от тях. Земята трябвало да се подреже и окоси; съседите от другата страна на пътя се били оплакали. Имало опасност от пожар, très sérieux, много голяма. Поглеждам надолу по виещия се път в посоката, която сочи мъжът. Дори не виждам къщата, за която говори.

— Какви съседи? — изграквам аз. Те може да се притесняват, но аз съм отчаяна. — Ние сме много повече изложени на риск от тези съседи, ако избухне пожар — възпротивявам се. Но напразно.

— Били ли сте тук, когато е имало пожар? — пита мъжът.

Не, трябва да призная, че не съм била, което, изглежда, слага край на спора. Работникът, който е покрит от главата до петите с листа, клонки и алуминиево защитно облекло и прилича на Тенекиения човек от „Магьосникът от Оз“, свива рамене, слага каската си отново и се отдалечава.

— Не можете ли да изчакате само една седмица? — умолявам го аз. Мисля си, че когато се върна, можем да купим някаква ограда, за да обезопасим тази част от имота.

Мъжът повтаря, че е пратен от кметството и решението не зависи от него, вдига машината си и подновява рязането. Камъни, заплетени клони, корени — всичко се разхвърчава във въздуха. Отдалечавам се от обсега на летящия треволяк и стрелящите камънаци. Знам, че няма никакъв начин да спра ставащото в момента. Връщам се в къщата и се обаждам на Мишел.

— Не мога да тръгна.

— Не ставай глупава. Рекламната обиколка вече е организирана и обявена. Не можеш да се откажеш сега.

Прав е и го знам.

— Налага се да рискуваме. Безименна ще бъде там.

На този етап не си правя труда да му обяснявам, че съм се разбрала с Рене тя да остане при него. Предавам се. Трябва да продължим по план и да се надяваме на най-доброто.

Измъчвана от неспирно хвърчащите навсякъде клонки и листа, които оголват дома ни и го оставят беззащитен за всички нашественици, зарязвам сценария си и тръгвам към селото, за да купя седмичната дажба храна за кучето.

На един завой съм принудена да набия рязко спирачки заради два големи вана, паркирали един пред друг и блокирали пътя.

Има и неколцина работници, струпали се на групичка, които сочат и викат към човек от екипа им, който е качен на един кран и подрязва върховете на боровите дървета в имота на оплакалите се от избуялата растителност съседи. Отначало предполагам, че и това е свързано с опасенията им от пожар, но после забелязвам, че по пътя свободно лежат кабели. Явно някои от телефонните жици са се скъсали или е паднало дърво.

Зад мен се натрупват коли, клаксоните свирят като полудели. По този път обикновено има толкова малко трафик, че сега съм смаяна от тази опашка и не мога да си представя откъде са се взели тези коли. Сигурно някъде другаде е затворен друг път, други кабели са скъсани. Стоя и чакам търпеливо, вслушвайки се в какофонията от звуци: резачки, фрези, сечащи храсти, гласове, обсъждащи на френски и арабски колко време ще отнеме това, и се питам какво се е случило със спокойствието на това принципно никому неизвестно крайбрежно ъгълче.

Внезапно чувам двама мъже пред мен да крещят силно: Non, monsieur! S’il vous plaît, non! Подавам глава през прозореца и виждам, че от противоположната посока приближава кола, която се опитва да мине покрай паркираните камиони. Това е самоубийствена лудост, защото от едната страна на нашия тесен път има стръмен склон, а на няколкостотин метра под урвата, което си е смъртоносно разстояние, се вие оживено шосе.

Всички подемат предупреждението: „Опасност!“. Хората размахват ръце, мъжете хукват натам, крещят, подскачат, ангажирани в мисията си да не позволят на шофьора в нетърпението си да рискува нечий живот. Аз, заедно с неколцина други шофьори, излизам от колата си и тръгвам по пътя, за да погледна по-отблизо. Какво друго мога да сторя? Отвъд камионите и безумния шофьор, малоумно решен да премине, каквото и да му струва това, има няколко спрели коли, чиито шофьори седят с каменни изражения на лицата и чакат да продължат напред.

Зад кервана от хора с вдигащо се кръвно и беснеещи работници забелязвам пощальона на мотопеда си, натоварен, както обикновено, с дисагите, пълни с писма, които висят като отпуснати кожени уши от двете страни на служебното му жълто возило. Той приближава, минавайки между спрелите коли, като заобикаля истерично крещящите човешки същества. Обзети от своя бяс, хората не го забелязват, а той, на свой ред, не обръща ни най-малко внимание на разгръщащото се пред очите му представление. Вместо това натиска педала на газта, възнамерявайки да мине покрай камионите, от вътрешната страна на пътя. За нещастие, или е подценил обема на своята фигура, или не е преценил правилно широчината на пролуката, която е не по-голяма от най-тясната планинска пътека, защото се озовава заклещен, заедно с мотопеда си, между един камион и скалата. Единствено аз ставам свидетел на бедстващото му положение и виковете му за помощ, които се изгубват сред общия хаос.

Приклещен като уловено насекомо, той се опитва да се измъкне оттам, но не може да помръдне. Краката му са затиснати между дисагите и писмата. Пълничката му фигура се тресе и мърда във всички посоки, докато той се мъчи да се освободи, но така успява само да се заклещи по-навътре. Знам, че трябва да му помогна, въпреки че изкушението да го оставя да се свари там е почти неустоимо.

В крайна сметка моралът ми побеждава. Докато се втурвам да потърся шофьора на вражеския камион, хвърлям последен поглед към господин le facteur, чиито ръце вече са разперени и махат високо над главата му, очите му са отправени към небето, устата зее отворена в състояние на вцепенен ужас. Синята му пощальонска шапка е паднала на земята зад него.

Едва тогава осъзнавам какво можеше да се случи всеки момент. Високо над нас работникът на крана продължава да работи старателно. Доста голямо парче от боровото дърво се кани да се предаде и след минута ще се стовари на земята. Нашият пощальон е неподвижна мишена.

— Attention! — развиквам се аз. — Attention!

Обработеният ми глас на актриса гърми с цялата си мощност. Всички се обръщат като един. Крещя, соча и тичам. Разнася се едновременно вик: Mon Dieu!, и половин дузина мъже се спускат като дванайсетокрак звяр да спасят пощальона. Очевидното решение е да преместят камиона, но това не може да стане, защото шофьорът е изчезнал нанякъде, за да се изпикае, така че тълпата се принуждава да бута и да измъкне с влачене и пощальона, и мотопеда му. Неколцина други мъже се развикват към типа на крана, който най-накрая схваща посланието и спира да реже, оставяйки едно много осакатено и странно изглеждащо борово дърво. Шофьорът се връща, като си подсвирква и вдига ципа на панталоните си точно когато групата отстрани на камиона му измъква пощальона за раменете и буквално смъква клетника от мотопеда му. Всички, включително пощальонът, крещят истерично. За да съм по-точна, звукът, който издава господин le facteur, е по-скоро скимтене. Той освен това явно едва стои на краката си, въпреки че се подпира на скалата зад себе си. Когато се привежда напред, ломотейки неразбрано и пуфтейки, търкащ яростно лице с голяма мръсна носна кърпа, съм сигурна, че се възстановява от шока на поредния за малко избегнат инфаркт. За щастие този път не може да хвърли вината върху никого от нас.

Колите вече се движат свободно и в двете посоки, а работниците си стискат ръцете и се поздравяват за помощта. Избегната е криза от гигантски мащаб.

Точно тогава погледът ми се спира на един от арабите, който се здрависва с другите мъже и поема по пътя към къщата на един от нашите съседи, Жан-Клод. Той ме забелязва, кимва и се захваща отново с работата си: да подрязва живия плет.

Заглеждам се в него за момент. Често съм го виждала тук и което е по-важно — бях забелязала градините и добре поддържаната портокалова горичка. Отивам при него и му се представям.

Той се усмихва срамежливо, разкривайки пожълтелите си от тютюна предни зъби и златния зъб горе вляво, малко по-назад, в една иначе приятна усмивка. Освен това по средата на челото си има малка синя татуировка, която ми прилича на червената точка, носена от хиндуистките жени. Очите му са топли, макар бялото в тях да е пожълтяло от възрастта. Знае коя съм, казва мъжът; виждал ни е да се качваме и слизаме от имота си. Питам го дали би пожелал да ни свърши определена работа. Обяснявам му нашия проблем и двамата отиваме и наблюдаваме известно време как мъжете безмилостно продължават да орязват и оголват триъгълната ивица земя. Приема без колебание предложението ми и се представя.

— Je suis Harbckuouashua — казва. Или поне така ми прозвучава.

Моля? Мъжът повтаря името си отново и аз пак не го разбирам, което му се струва много забавно.

— Наричай ме Куашия.

Съгласява се да започне на следващата сутрин. Обяснявам му какво трябва да бъде свършено. Той прави списък на всичко, което ще му е нужно, и аз потеглям към магазините за строителни материали в търсене на метри телена ограда, цимент и железни колове, както и почти забравената кучешка храна.

На следващата сутрин Куашия пристига късно. Притеснявам се, че няма да дойде. Притеснявам се, че ще изпусна самолета си, затова вече почти се отказвам да го чакам, когато зървам задаващия се по пътя силует. „Имай ми доверие“, успокоява ме той. И аз му се доверявам.

Когато седмица по-късно се връщам от Австралия, смазана от пороя интервюта по радио, телевизии и вестници, да не споменавам биологичния ми часовник, който се е преобърнал с главата надолу два пъти за седем дни, оградата е завършена. Какво чудесно посрещане! Двамата с Мишел сме открили човека, на когото можем да разчитаме — нещо, за което говорим от началото на лятото.

Уменията на Куашия включват зидария, слагане на плочки, косене на трева, кастрене на дървета, както и всяка друга странна работа, която изникне междувременно.

Той с гордост ни нарича ma famille française и се обръща към Мишел като mon cher frère, скъпи братко. Това обръщение е последвано от четири целувки, по две за всяка буза, много прегръдки и завършвано с тупване по гърба, от силата на което Мишел залита. Трябва да призная, че отначало бях недоверчива към тази добросърдечност, но скоро съм принудена да забравя всичките си съмнения.

От друга страна, аз невинаги съм възприемана като chère soeur, скъпа сестра, а от време на време като потенциална втора жена. Когато Мишел го няма — независимо дали за кратко или за по-дълго време, дори при съвсем кратко отсъствие, трябва да внимавам.

— Спи с мен поне веднъж, по дяволите! — умолява ме Куашия и аз се втурвам да се прибера вкъщи. Поглеждам назад и виждам как на сбръчканото му от слънцето лице грейва усмивка, в която участват и двата реда пожълтели зъби.

Летният сезон наближава бързо, което означава поток от гости. Първи тази година ще бъдат родителите ми, които досега не са идвали. След като бяха толкова притеснени за закупуването на тази ферма, се опасявам, че ще бъдат много критични и взискателни и ще ми е трудно да им угодя. Така че мисълта за скорошното им идване ме изнервя. За капак Мишел е повикан в Париж и ще се върне ден след като те пристигнат. Останала сама, се мотая из къщата като муха без глава. Никога не съм твърдяла, че съм добра домакиня — всъщност съм доста безпомощна, но ето ме, влача всички мебели, които имаме, градински столове, закачалки, тоалетки и други подобни от стая в стая, от ъгъл в ъгъл, в жалък опит да създам атмосфера и дом, който да може да бъде оприличен на нещо повече от руина.

Час преди времето, в което съм планирала да потегля за летището, за да посрещна родителите си, казвайки си, че всъщност най-важно е, че ще сме заедно и да става каквото ще, излизам на терасата, въздъхвам дълбоко с облекчение, оглеждам с гордост ширналата се край мен земя и лицето ми грейва в усмивка, особено когато се навеждам към басейна ни. Часове наред Мишел го чисти и сега водата е направо кристална. Това ще ги впечатли, мисля си, може би прекалено уверено; няма как да нарекат това място „дупка“. После, за мой ужас, забелязвам движение. Покритието, което сме сложили на терасата покрай басейна от хигиенни съображения, се надига. Изпод него пълзи тъмнокафява течност. Още двайсет минути и екскрементите ще плъзнат като зелени пихтиести извънземни в басейна.

— Не! — извиквам, но единствената жива душа, която чува зова ми, е Безименна. Животното се стряска и изтичва да се скрие някъде. Сърцето ми забива бясно. Трябва да се справя с надвисналото бедствие, преди да тръгна за летището, иначе дори не мога да си представя какво ще заварим при завръщането си.

Прелиствам страниците на бележника ни с телефони, за да намеря номера на мосю Ди Луцио. Но е единайсет сутринта — сигурно е тръгнал за работа преди часове. Полудяла от паника, почвам да звъня навсякъде. Трябва да посрещна самолета. Трябва да спра изтичането.

Сигурно има подземен теч в тръбите. В този момент вече бълнувам, мозъкът ми е напълно разкашкан. Как, за бога, е на френски думата за „теч“? Няма никакъв шанс да се сетя.

Госпожа Ди Луцио вдига телефона.

— Je vous écoute?[93]

Все още се напъвам да се сетя как да обясня нападението на екскременти по терасата под мен. Truite. Да, това е думата, която търсех.

— Allo?

— Truite! — изкрещявам в телефона.

— Allo?

— Да? Madame Di Luzio, с’est Madame…

— Bonjour, Madame. Да, разпознах акцента ви — разсмива се тя мило. — Добре ли сте?

Тази сутрин нямам време за любезно дърдорене. Самолетът на родителите ми сигурно вече кръжи над Лион.

— Госпожо, имам сериозен проблем. Много спешно е.

Говоря на френски, разбира се.

— Oui, Madame?

— Моля ви, свържете се със съпруга си и го помолете да дойде тук веднага, моля ви! Проблемът е много сериозен. Има огромен теч, който… някак… тръгва от тръбите и сега върви към долната тераса. Сигурно е плъзнал през… през… ъъъ…

Не мога да се сетя как да обясня проблема. Но на този етап не мога да си спомня думите дори на английски за това, което искам да кажа.

— Une truite… в нещото. Да, и пълзи към басейна. La piscine.

Госпожа Ди Луцио се разкикотва.

— Une truite, Madame?

— Да, и е тръгнал към басейна.

Вече съм напълно обезумяло човешко същество, крещя и размахвам свободната си ръка във въздуха, държа се по-зле от лунатиците, които са убедени, че ако говориш достатъчно натъртено на английски на някого, независимо какъв е майчиният език на този човек или колко малки са познанията му по нашия език, той ще те разбере.

— ТРЪГНАЛ Е КЪМ БАСЕЙНА И ЩЕ ПЛЪЗНЕ ВЪВ ВОДАТА ВСЕКИ МОМЕНТ, А РОДИТЕЛИТЕ МИ ИДВАТ ТУК СЛЕД ЧАС!

— Ще се обадя на съпруга си — разсмива се тя и аз затварям телефона.

Не мога да помръдна от горния балкон. Стоя там, вцепенена от шока, и наблюдавам как екскрементите пълзят като отрова по терасата под мен. Безименна приближава предпазливо към петното.

— Махай се оттам! — развиквам ѝ се отгоре. Ако влезе в лайната… Изкрещявам отново: — Безименна, изчезвай веднага оттам!

Опашката ѝ се прибира между задните ѝ крака, тя ме поглежда с любопитство, втренчва се в лицето ми, което сигурно е почервеняло и разкривено от ярост, и после се отдалечава, напълно изумена.

След десет ужасно проточили се за мен минути разнебитената стара кола на мосю Ди Луцио изтраква по алеята. Той слиза, покрит от главата до петите със сажди, оголил белите си зъби като клавиши на пиано.

— Къде е тази чудовищна риба? — изсумтява недоверчиво.

— Каква риба? — извиквам аз, като си мисля, че това е още едно от неговите остроумни подмятания за моята телевизионна кариера или по-точно, за кариерата, която продължава да твърди, че е моя. Точно сега нямам време да се чудя в кое от заглавията на филмите ми има риба; не съм в настроение за това. — Вижте! Вижте тук!

Завеждам го до протеклия канал и той се разсмива — смее се дълго, много дълго, едрият му корем се тресе неудържимо от удоволствие.

— Защо се смеете, мосю Ди Луцио? Това е сериозно! Родителите ми идват насам. Майка ми вече мисли, че съм полудяла, като съм купила това място. Моля ви, направете нещо! Помогнете ми!

И той ми помага. Вади от вана си навит дълъг маркуч — сигурно километри дълъг. Подземният канал е пресушен и изпразнен за нула време заедно с два други, намиращи се на различни места надолу по алеята, които според нашия изцапан със сажди водопроводчик също можели скоро да ни причинят неприятности. После потегля, обяснявайки щастливо, че през уикенда с Мишел могат да обсъдят цената на услугата „за ваденето на рибата“.

Аз съм напълно зашеметена, но и изключително благодарна, и нямам никакво време в момента да се опитвам да разбера чувството му за хумор. Трябва да потеглям незабавно за летището. Закъснявам.

Пристигам изтощена, замаяна като изгубил разсъдъка си гущер. Естествено, не съм навреме. Самолетът е кацнал, родителите ми са взели багажа си и ме чакат отвън, усмихнати и свежи.

— Здравей, скъпа.

Щом стигаме във вилата, ги настанявам в чистата им, но обзаведена само с най-основните мебели стая, разкрасена от многобройните букети маргаритки, които набрах от градината, и после ги развеждам из имота. Те оглеждат всичко в мълчание.

— Е, какво мислите? — питам най-накрая.

— Радвам се, че имаш големи прозорци — казва майка ми. — Не харесвам малки, които живеещите във Франция чужденци винаги си слагат на къщите.

Отговорът на баща ми е:

— Мисля, че си захапала по-голям залък, отколкото можеш да преглътнеш.

Докато се занимавам със семейството си, мълвата плъзва из селото. Сега вече съм известна като актрисата, позната на света като Ема Пийл, която се бе обадила на водопроводчика, за да извади гигантска пъстърва от канализационната ѝ система. В заливащата ме паника съм объркала fuite, което означава „теч“, с truite, което е френската дума за пъстърва. Крайно време е да науча френски, решавам аз, когато слухът за невероятните ми лингвистични умения достига и до мен.

Леко засрамена, отивам до Ница, в университета, и се записвам на интензивен летен курс.

През обедните почивки, които по френски маниер обикновено продължават два, а понякога и три часа, обикалям улиците и крайбрежната алея на Ница, изпълнена с желание да опозная града. Атмосферата в него е различна от тази на Кан. Първо, това е университетски град и макар да е лято и студентите да са заминали за провинцията или планините, а преподавателите да са on congé, в отпуск, което означава, че в университета има само езикови невежи като мен, от града все пак струи различна енергия. Тук има безчет книжарници, огромно количество млади хора, голям избор от кина, изобилие от чудесни музеи и ресторанти, и работещо население, в което не преобладават богаташите лентяи. Кипи оживена дейност, жителите се опитват да си печелят прехраната, голяма част от тях са заети във величественото пристанище, в което акостират бели гигантски пътнически лайнери, готвещи се да отплават за Корсика или Италия, някои дори за скандинавските страни или за далечна Русия.

Отвъд пристанището се простира старият град, където имената на улиците са изписани и на френски, и на местния диалект, говорен някога тук, в Ница. Може би най-прочутото място е пазарът за цветя, който се намира на няколко метра от световноизвестната опера, където тази вечер ще представят „Риголето“.

Езикът, който чувам навсякъде около мен, е италиански. Всяка седмица най-запалените френски купувачи преминават границата, за да купуват продукти и италиански дрехи на много разумни цени (както и алкохол) от пазара на близкия град Вентимилия. Италианците, от своя страна, идват тук, за да похарчат своите лири за антики в понеделник и за пресни продукти във всеки друг ден от седмицата.

На една от улиците, Рю Сен Франсоа-Пол, изписана на местния говор като Carriera San-Francés-de-Paula, се намира huilerie, магазин за зехтин, принадлежащ на Moulin à Huile d’Olive, мелницата за зехтин, на Никола Алзиари, прочуто име в този бизнес. Неговите горички са разположени на гранитните хълмове зад града и плодовете им са смесица от cailletier, кайотие, същия вид малки маслини от Ница като нашите, и picholine, който вид е по-издължен и тънък. Picholines са наречени по името на мосю Пиколин, който разработил метод за лечение на зелените маслини с помощта на пепелта от зелените дъбове, които растат навсякъде в този регион — ние също имаме много в нашия имот.

Бих се радвала да разгледам магазина, но той е затворен за обяд. На отсрещната страна на улицата, също затворен по обедно време, се намира магазинът на техния конкурент, Huilerie de Caracoles, чиито собственици твърдят, че техните продукти са местни, régionaux, les articles Provençaux, въпреки че не съм се натъквала на производството на тази маслинова къща.

Завивам за малко по Рю дьо ла Терас, или Carriera de la Terrassa, и съм привлечена от надпис: Cave, Pierre Bianchi & Cie. Изрисуваните стъклени витрини на магазина са доказателство за неговото наследство. Ръчно рисувана табела обявява гордо: Trois siècles d’existence. Три века присъствие в търговията. Изключително постижение, като се има предвид историята на този град. Това означава, че магазинът е бил тук преди французите — Ница е отстъпена на Франция чак през 1860 г.

Пристъпвам до стъклената врата, за да прочета работното време, мислейки си, че мога да се върна по-късно, когато следобедният ми курс приключи, и за мое удивление прочитам, че магазинът отваря отново в два, няма конкретен час на затваряне, а в неделя не работи само si grosse fatigue — „в случай на изключителна умора“.

Цветовете и архитектурата на високите залостени сгради, долепени една до друга по тесните улици — толкова тесни, че дори велосипед не би могъл да мине през тях (със сигурност не и нашият пощальон), са повлияни от Италия: кафява охра, жълта охра и нюанси на горчица, всички с избледнели, някога зелени или тюркоазени кепенци на прозорците. Или в бледолилав, люляков цвят, толкова ароматен на вид, че човек има чувството, че може да го вдиша.

До преминаването на Ница към Франция този древен град е бил под управлението на Савойската династия и е бил присъединен към кралството на Сардиния, Пиемонт и Лигурия. Малко след 1860 г. другите провинции стават част от една нова, обединена Италия. Но дори и днес много неща в Ница свидетелстват за нейното италианско наследство, не на последно място страхотният Марди Гра карнавал, с неговите балове с маски, които датират от XIII век и са известни с италианското си име veglioni. Този прочут карнавал все още се провежда тук през трите седмици преди Великите пости и местните заявяват с гордост, че за всеки „кораб“, който дефилира по улиците, са използвани тонове папиемаше.

Надзъртам през частично затворените с капаци прозорци на местните занаятчии, работещи усилено в ателиетата си, които са малко по-големи от пощенски марки. Плешив обущар, който поправя подметките на чифт кожени сандали, ги оставя настрана и затваря работилничката си за обяд. На виеща се задънена улица, която води към един от многото площади в града, виждам механик, разпарчетосал двигателя на древен фиат „Чинкуеченто“ с размера на детска количка. Седи на шофьорското място с отворена врата и гледа надменно към света.

В скута му има ястие, което прилича на свинско в богат винен сос. На земята в краката му стоят наполовина празна гарафа и чаша, пълна с вино розе, плодове, сирене, полуизядена франзела, а на безопасно разстояние две гладни улични псета точат лиги в очакване на остатъците от обяда му.

Закачени на просторите чаршафи, ризи и бельо са увиснали навсякъде над мен, от едната до другата страна на тесните улички. Чувам бръмченето от машината на някой дърводелец или майстор на мебели, който рендосва големи дъски. Той сигурно е единственият все още работещ занаятчия, защото обедната сирена вече прозвуча и всички други les ouvriers са зарязали инструментите си.

Аз също съм огладняла, затова минавам през площад „Кур Салея“, или Lou Cors, към пазара. Мястото е просто фантастично. Централната част е във формата на амфитеатър, състоящ се от старинни шарени сгради, като най-величествената сега е дом на префектурата на Алп Маритим, а някога е била дворец на херцозите на Савоя. Пазарът за цветя, разположен до сергиите за риба и храна, ври и кипи от живот, изпълнен с цветове и ухания, идващи от наредените една до друга саксии с искрящо зелени ароматни билки. Това кътче е празник за всичките ми сетива и не мога да не се спра да се полюбувам на дузина стрелиции с дълги стъбла, известни и като райски птици. След това се разбързвам, за да стигна до храната.

На една сергия продават 150 различни вида подправки — поне така ми казват и аз приемам думите им на доверие, защото нямам време да ги броя, а и повечето са поставени в задната част на вана, паркиран на калдъръмения площад. Всички са красиво изложени в чинии, постлани с ярки провансалски памучни платове. Името на подправката е написано с черно мастило върху съответната чиния: muscade, poivre concassé, poivre Sichuan, exotique… [94]

Друг търговец предлага маслини. Неговата сергия е истинско пиршество за очите. Сред смайващото разнообразие от видове има едни маслини от Пулия в Италия, определено най-големите, които някога съм виждала — и по размер, и по форма приличат на малки зелени лимони. Вземам една за проба, пъхам я в устата си и я засмуквам с радостта на дете, наслаждаващо се на захарно петле. Вкусът ѝ е остър, пиперлив и прекрасен.

На различни ъгли из уличките в близост до пазара има десетки оживени ресторанти, от които се разнася звукът от тракащи ножове и вилици, дрънчене на чаши, оживени гласове и ромолящ смях, а ястията се сервират al fresco, на открито. Акустиката на обедния ритуал се усилва от околните високи сгради. Притискам нос до прозорците на един или два подмамващи ме traiteurs, деликатесни магазини, нетърпелива да погълна всичко, което предлагат. Трябва да реша най-накрая, всички вече са се настанили някъде за обяд. Влизам в едно ресторантче, чийто под е хладен и чист, тестото ухае така силно на мекота и топлота, че те приканва да полегнеш върху него, и всяко ястие е в крещящи цветови нюанси. Майонезата никога не ми е изглеждала толкова богата, толкова жълта и пухкава.

Ястията в Ница не са задължително същите като тези в Кан, защото в местната кухня и италианското, и провансалското влияние са силни. Купувам си доста внушителна порция tourte de blea, което е местен специалитет с листно цвекло. Все още парещ от фурната, тестото му е деликатно като оризова хартия и аз отнасям като трофей дебелото парче в хартиена торбичка, заедно с бутилка минерална вода за прокарване на храната, за да похапна на една пейка на първа линия с изглед към Средиземно море, което вече се полюшва, препълнено с мазни гръмогласни хора.

Плажовете по протежение на „Променад дез Англе“ се пълнят през деня. Вдясно, на половин километър по протежение на брега, се спускат ниско самолети, които изхвърлят от търбусите си още тумби летовници.

Лятото е дошло със своя полъх на плажно масло; със звуците на пръскащи се с вода и пищящи от радост деца, с подрънкващите камбанки на камионите за сладолед и неспирно надуваните от изнервените шофьори клаксони. Двама младежи, скинари, с яркорозови мохикански гребени на главата, се приближават. Този вляво от мен дърпа силно, леко астматично, от един джойнт, после го подава на приятеля си, който прави същото. Заглеждат се към ширналото се море, разбиващо се в мудни пенести вълни в брега.

— Мамка му, тук е толкова шибано хубаво, брат — казва единият със силен, ленив шотландски акцент. Приятелчето му изгрухтява и двамата продължават.

В далечината, сред маранята и неподвижния и мътен от жегата въздух, мога да различа очертанията на Алпите, които, независимо от сезона, са величествен фон на това стръмно крайбрежие. Малцина от туристите някога виждат този бряг в най-смайващия му — поне според мен — вид: в ясен зимен ден, когато прозрачното море е във възхитителен тюркоазен цвят, плажът е обезлюден, с изключение на един-двама разхождащи се местни жители, духани от вятъра, следвани по петите от препускащи развълнувани кучета, а зад тях се извисяват склоновете на планините, ясно очертани, отчетливи и покрити със сняг.

Запътвам се обратно към университета по непознат маршрут, забелязвам poissonnerie, рибарски магазин, който току-що е отворил, и се пъхам вътре, за да купя сочни миди, clovisses и praires — ще бъдат идеални за спагетите alle vongole, които съм решила да приготвя тази вечер и да поднеса на терасата на свещи. Докато си мисля за семейството и как ще се наслаждават на това ястие, през съзнанието ми проблясва спомен за майката на баща ми: седи до печката в дома си в източната част на Лондон, държи цигара между покритите си с петна от никотина пръсти, чашата ѝ с тъмно пиво е поставена на облицованата с плочки камина, а тя вади миди сърцевидки и морски охлюви с игла от черупките им. Тук сърцевидките са известни като fausse praire. Колко много светове може да открие човек в живота си!

Вървя през виещата се като из лабиринт улица, тя ме води някъде в сърцето на града, минавам покрай месарница, специализирана за дивечово и птиче месо, и спирам, за да погледна по-отблизо. Отвъд стъклото има натюрморт от цяла менажерия: натъпкани една до друга глави, къдрави бутове, прикачени към задни крака, и множество космати тела, облени с маркучи и висящи от месарски куки. Има питомни и диви зайци, неоскубани гълъби, пъдпъдъци, пилета и патици, охранени гъски, заедно с малки птици, не по-големи от врабчета. И върху овален сребърен поднос на преден план, като Йоан Кръстител, поднесен на Саломе, pièce de résistance[95]: главите на два глигана.

Кучешките им зъби се подават от полузатворените им усти, усмихващи се с неуместна самонадеяност. Въпреки че дните им са приключили, те са все тъй страховити и ефектни със своите глиги, но както са обезглавени, са загубили част от заплашителния си вид. Дори така не изпитвам никакво желание за по-голяма близост с някой от техните братовчеди, живеещи на нашата територия.

В „Апасионата“ дните се плъзгат един след друг и нежният плисък на телата, излизащи и влизащи в басейна, е музиката на следобедите.

Сценарият ми се движи с бързи темпове. Безименна се възстановява с всеки ден, подскачайки от тераса на тераса като сърне в полет. Докато майка ми си почива в следобедите или чете, а баща ми — винаги в компанията на Безименна, която подремва или спи до него — хърка на сянка или се пече до нюанс на червена тухла на слънцето и майка ми му се кара да се прибере, преди да получи слънчев удар, с Мишел се скитаме безкрайно и безцелно и си споделяме идеите, които се въртят в главите ни. Седим върху камъните, скрити под изсъхнали треви, късаме цветчетата на маргаритките и обсъждаме проектите си. Моите са свързани със създаване на овощни градини, зеленчукови лехи, купчини с компост; засаждане на овощни дървета; павиране на терасите и декорирането им със сукуленти във високи теракотени саксии. Да обработвам и събирам плодовете на земята ни, заобиколена от пространство и спокойствие, и да разполагам със свобода да пиша.

Себеизразяване.

Идеите на Мишел за бъдещето са с по-социален дух, по-съзидателни. Той има по-структурен подход към мястото. Ето я отново любимата му немска дума: Überblick. Аз съм страстно отдадена на близките детайли, докато той преследва по-голямата картина. Той разчита линиите на терасите, симетрията на маслиновите горички, които дори не съм забелязала, формите и извивките на стените. Открива пукнатините, цепнатините, баланса или дисбаланса на прозорците, отклонения, които са били добавени към имота през годините и са съсипали цялостната му елегантност, простотата на формата. Чертае планове за бъдеща напоителна система и размишлява за практичния избор на растения, подходящи за този планински район. Агаве кактуси, палми, юки, цитруси, евкалипти, маслини. Никога не ми каза дори една дума против пръснатите от мен пари за стоте розови храста, които сега вехнат на горещото слънце и ни принуждават през половината част от деня да мъкнем маркучи и кофи нагоре и надолу по хълма в безкраен опит да ги запазим свежи и живи. Но ние никога не говорим за моите рози или за търговеца, който взе парите ми за тях и повече не се върна.

Мишел говори за хора на изкуството, режисьори, писатели, които могат да бъдат настанени в дървени хижи, потънали в работа в уютни ъгълчета на нашата борова гора. В това отношение не сме на едно мнение. Но всичко това е приятелски спор сред цялостната идилия.

Няма озлобление, няма острота. Хармония, страст, пареща топлина, ярки цветове и съвършена любов са елементите, от които е съставен нашият съюз. Аз, която никога не съм имала и костица практичност в актьорската си душа, започвам да откривам корените си — ирландските фермери от страна на майка ми. Сигурно отдавна са дремали някъде в мен и са чакали да ме изненадат, защото откривам, че висшата мода на Кан не ме интересува ни най-малко. Обичам разсадниците, дюлгерските магазини и кинкалериите, железариите.

В моменти на стрес и лудост може и да бъркам „теч“ с „пъстърва“, но през дните ми в университета в Ница, когато става въпрос за лексика, изненадвам всички, най-вече самата себе си. Докато другите студенти се борят с минало несвършено или минало свършено време, съставям изречения, в които има думи за оборудване, градински инструменти, строителни материали, части за плувен басейн — съществителни, които никога не съм имала нужда да знам на английски език, ако изобщо някога съм ги знаела. Изстрелвам най-невероятните изрази и целият клас ме зяпа с отворена уста. Вътрешно аз също се наблюдавам в безмълвно изумление. Може би тази промяна, този нов курс, наистина ме води нанякъде.

Във вилата често улавям как майка ми се взира в Мишел и в мен. Ясно е, че е загрижена, докато баща ми, който винаги разполага с полезен афоризъм на върха на езика, е озадачен: „Имаш кариера у дома, любов наша. Птица в ръката…“ Надигнал се е от следобедната си дрямка и си играе с кучето, или по-скоро тя се държи като малко кученце — легнала е по гръб, с вдигнати във въздуха крака, и татко я гали по корема и я оглежда внимателно. Виждам го как опипва леко зърната ѝ и по зачервеното му като цвекло лице минава гримаса.

— Какво има? Безименна да не е болна?

Майка ми продължава:

— Виждала съм те да правиш доста луди неща, Каръл, но… Щом искаш басейн, защо не отидеш в Холивуд? Там ще имаш каквото си пожелаеш!

Разкикотвам се. Вярно е, че в името на „изкуството“ неопитомената ми природа или случайни капризи в миналото са били причина да се озовавам в някои „налудничави“ ситуации: мотала съм се из Рим и съм работила каквото ми попадне в „Чинечита“, докато учех италиански; живяла съм една седмица във вътрешността на жив вулкан; гмуркала съм се из седемте морета; докато карах шейна с шест хъскита в Лапландия, пропаднах в пукнатина на леда; напивала съм се до безпаметност с крайно съмнителен буламач с ловците на глави в племенната им къща в Борнео; пътувала съм без придружител по Амазонка… Ох, списъкът е безкраен и не съжалявам за по-голямата част от тези неща (макар че в къщата в Борнео бе малко несигурно — още една чаша и главата ми можеше да завърши на ключодържател), но покупката на „Апасионата“ не може да се сравнява с тях. Това е изследване от друг вид, защото изисква ангажираност и вяра. Тук всичко е като бяло платно. Последните думи на родителите ми по темата са: „Е, надяваме се, че знаеш какво правиш“.

Не знам. Ще бъде нагло да твърдя, че е обратното. Знам откъде идвам, какво се опитвам да загърбя, навиците и опита, от които искам да се отърся като от стара кожа, но не и накъде съм тръгнала, нито дори какво точно търся. Приемам всичко каквото е, решавам в движение. Разпъвам до крайност границите на идентичността си с надеждата да обогатя, задълбоча и култивирам духа си. И до мен в този момент е мъжът, когото обичам. Всъщност — и това е по-важно за мен, с моята история на несполучливи връзки — мъжът, когото го е грижа за мен. Кой знае накъде ще ни отведе това лудо начинание, но по-добре да опиташ, отколкото да се взираш в дъжда със сълзящи, сбръчкани очи и да въздишаш: „А какво щеше да стане, ако…?“.

— Това куче е бременно — заявява баща ми. Изявлението му слага край на всички метафизични философски размишления. За няколко секунди дружно се струпваме край Безименна, която се взира в нас, погледът ѝ се мести от един към друг, несигурен и озадачен. Примъква се близо до татко.

— Не, това е невъзможно — казвам, наблюдавайки набъбналите ѝ черни зърна.

— Трябва да се обадиш на ветеринаря.

— Не, тя е добре. Няма начин да е бременна.

За да може Куашия да продължи чудесната си работа по оградата, по закон трябва да се обадим в земемерската служба, откъдето трябва да дойдат и да трасират границите на земята ни. След като това бъде направено, служителят, Monsieur le géomètre, ще уведоми съседите ни писмено, като им предостави и карти, направени от службата по кадастъра. Ако никой от непосредствените ни съседи (имаме само един) не оспори правата ни в срок от двайсет и осем дни, след това същият експерт ще препрати нужните документи на другите близки до нас собственици на земя, за да бъдат подписани от тях и те да потвърдят, че нямат претенции към нас и към собствеността на земята ни.

Всичко това само за да си издигнем собствена ограда, с която да се пазим от крадци!

Земеделската земя и сградите, всеки квадратен метър, всяка каменна ограда, всяка конюшня, са ясно определени в номерирани парцели и са подробно скицирани на карти и планове, подадени както в нотариата, така и в регистрите на местния градски съвет. И все пак трябва да се направи. Френската бюрокрация си е френска бюрокрация и е неуморима.

За да може земемерът да очертае границите на имота, трябва да се изсекат бурените и растителната джунгла, така че да се оформи пътека за преминаване. Това означава да се прочисти земята много отвъд акрите растителност, изсечена от Амар, която — за наше удивление — расте по-бързо, отколкото ние успяваме да изкараме пари, за да я контролираме. А по закон, заради огромния риск от пожари в района, всички собственици на земя са отговорни за поддържане на безопасно ниво на тяхната растителна маса. Започвам да предусещам безкрайната битка, която ни предстои, ако искаме да овладеем растежа на зелената плетеница. Дори само перспективата за това ме изтощава.

Куашия пристига. Двамата с Мишел ще атакуват растителността. С косачки на раменете, бутилки с вода в найлонови торби, козирки за защита на очите, олюляващи се на китките им, двамата тръгват по каменната пътека зад къщата и изчезват в гората.

Докато поема на север нагоре по хълма, следван по петите от Мишел, Куашия сочи купища малки, тънки стъбла, които са пораснали навсякъде. „Диви аспержи — казва ми той. — Много са вкусни.“ Набирам голям стрък и ги запарвам с идеята да ги прибавя към салатата или да ги приготвя с кралски скариди, или като гарнитура към други спагети alle vongole. В крайна сметка ги сервирам на семейството си като първо ястие на обяд.

— Те са по-скоро горчиви, скъпа — казва майка ми.

Добавям лимонов сок, зехтин и черен пипер и всички ги намираме за… горчиви.

— Не мога да ям това! Какво е, някаква трева? — пита баща ми.

Изхвърлям ги и решавам да оставя другите в градината.

Докато весело спрягам глаголи в Ница, родителите на Мишел се обаждат по телефона, за да кажат, че са решили да приемат поканата му и ще ни посетят. Пристигат след два дни. Родителите ми ще бъдат тук още известно време, а преди да си тръгнат, очакваме да долетят и дъщерите на Мишел. Нямаме достатъчно стаи, годни за обитаване. Така че, докато двамата мъже се занимават със земята, майка ми предлага да ми помогне да оправим това, което с Мишел сме кръстили „кафявата стая“. Тя си е останала такава, каквато я намерихме: отвратително вонящо пространство. Все пак след много търкане, обливане с кофи с белина и почистване с разтвор с вар, стаята има потенциала да се превърне в хладно и проветриво място за отдих с великолепна гледка към долината и перфектно разположение точно над басейна. Предишната ѝ функция, изглежда, е била място за отглеждане на кученца. Наемателката, която бе избягала, очевидно е имала развъдник за кучета тук. Бяхме попадали на един или два примера за ужасяващите ѝ начинания, но в тази стая бе надминала себе си. Помещението бе разделено на осем гнезда, изцяло покрити от мръсен кафяв мокет. Не само че бе сложила такъв противен мрачен мокет по целия под, но бе облицовала и четирите стени с него. Добавете липсата на въздух и годините, през които кучешката урина се бе просмуквала в разнищените влакна при външна температура от трийсет градуса, и ще разберете защо бяхме оставили тази стая последна.

Майка ми обича да чисти и търка, да прави клади и да гори големи купчини боклук. Съумява да открива във всякакви такива дейности някаква френетична радост. Аз, от друга страна, ненавиждам това, но тя ме въвлича в заниманията си. Вдига ме от лаптопа и ме въоръжава с бърсалки, гъби, ножици, ножове, стълби, чукове и топла вода. Ние късаме и раздираме мокета от стените, а стара мазилка и бял прах се срутват около нас със силата на експлодираща мина. Само за няколко минути заприличвам на хлебар. Гърлото ми е сухо като кост и съм замаяна от опитите си да сдържам дъха си, за да не вдишвам парливия въздух и да не ми прилошее, но по-лошото тепърва предстои. Под килима има цял микросвят от насекоми и малки черни червеи, отвратителни дребни неща, гърчещи се от шок, извадени на бял свят. Навсякъде около нас мърдат разни същества. Потта се стича по очите ми, прахът е полепнал по горещата ми лепкава кожа. Паяци и други създания маршируват по краката ми, някои се катерят по прасците ми. Провиквам се към майка ми, че трябва да се откажем.

— Защо, скъпа? Справяме се отлично.

Поглеждам я: тя е в другия край на стаята, стърже и чисти, къса и дърпа; прекарва си чудесно, най-сетне е в стихията си.

Мога да търпя паяци, стига да не са прекалено големи и космати, но тези малки черни червеи изглеждат отровни. Започваме да вдигаме подовата настилка. Под килима има трийсетсантиметрови сиви бетонни блокове, така подредени и залепени, че образуват лабиринт от малки стени, вероятно за да попречат на кученцата да преминават от едно гнездо в следващото. Навсякъде е покрито с плътна черна маса от гърчещ се живот. Струва ми се, че всеки момент ще повърна, и още по-настоятелно предлагам на майка ми да си тръгваме, но тя поклаща глава.

— Почти сме приключили, скъпа — казва ми.

Трябва да се справим с това възможно най-бързо. Не мога да понеса още едно черно същество да се покатери по мен. Изтичвам до бараката с инструменти, откъдето измъквам дървен чук. Връщам се, размахвам ръка като дискохвъргач и започвам да троша строителните блокчета. Потя се, размахвам чука, блъскам, удрям. Парчета цимент хвърчат във всички посоки. Космати и лъскави черупчести създания свистят из въздуха. Майка ми крещи, смаяна от моята некомпетентност.

Краката ми кървят. Нямам умения за това, но съм се заела яростно със задачата, докато най-накрая дори майка ми се втурва да си намери прикритие.

— Спри! — провиква се тя. — Спри!

Умолява ме да оставя разпердушинването и разчистването на стаята на Мишел или Куашия, преди „да стане някакъв инцидент“.

Доволна съм. С метли и черни торби започваме да разчистваме кашата, която сме забъркали, да събираме боклуците и да изпразваме стаята. И тогава забелязваме пода.

— Виж това!

Още едно невероятно откритие. Плочките очевидно са италиански. Всяка от тях е от светъл камък с триъгълна теракота, вградена по средата, а в нейния център пък има яркожълт слънчоглед. Плочките са изящни и поне доколкото можем да видим от купчините с отломки, прогнил килим и насекоми, които не стоят там, където са заметени с метлата, съвсем слабо увредени. Кой нормален човек би циментирал бетонни блокчета върху такова изумително произведение на изкуството? Объркана съм, но и се вълнувам. Представям си как ще изглежда скоро стаята: чисто бели изгладени чаршафи, стените, боядисани в слънчогледовожълто, сгушени зад сините като в картина на Матис жалузи на прозорците. Добре отпочиналите гости се събуждат от мелодията на водата, стичаща се в басейна, отварят кепенците, за да посрещнат новия ден, лястовиците кръжат над главите им и там, на теракотения под около тях, ги поздравява искрящ ален здравец във високи саксии. Това си струваше цялата работа и дори червеите.

Залитащи, излизаме навън в горещия следобед, обещавайки си да се съберем отново за чай. Майка ми изчезва, за да се изкъпе и да сложи чайника, а баща ми ми напомня, че трябва да се обадим на ветеринаря, което се съгласявам да направя, но след като изкача хълма, за да намеря Мишел и Куашия. Твърде съм развълнувана, за да изчакам завръщането им, и се нуждая от доза кислород, от чист, свеж въздух.

На върха си имаме истинска тропическа гора. Храстите зановец са оставени необезпокоявани толкова дълго време, че са пораснали по-високи от човешки ръст. Дори и тук има маслинови дървета, скрити сред балдахина на плъзналата зеленина. Клонки шибат ръцете ми, листа на незнайни за мен растения ме боцкат и жулят, докато си проправям път през тях. Бодлива зеленика ме одрасква по влажното прашно рамо. Ужасно ме щипе. Викам ги по име през няколко минути, но бръмченето на машините и цикадите заглушават всичко. Забелязвам Мишел. Той се е привел напред, размахва косата, освобождава преплетените дървета, разсича къпини, израстъци и лози. Куашия разчиства корените с косачката. Те пукат и пращят, когато се чупят и падат.

Приближавам и поспирам за глътка въздух и за да се насладя на зашеметяващата красота на околните хълмове. Във всяка посока има борове и тъмни маслинови дървета, сухи каменни тераси, снижаващи се като заснежени склонове, и далече към плътния кобалтов хоризонт — съблазнителната гледка на огряното от слънцето море, осеяно с чисти, бели платна. Цари дълбоко, горещо спокойствие.

На терасата под мен виждам усукан, болнав на вид нар, чийто ствол е обвит плътно от виеща се тромпетна лоза. Корени и оголени клони лежат като мъртви на бойното поле. Мишел се изправя, повдига козирката на каската си и ме забелязва. Куашия е благодарен, че може да спре машината за кратко и да отдъхне. Разказвам им за съкровището, заровено под мръсотията. Наблюдавам как Мишел се радва, как усмивката грейва на лепкавото му потъмняло лице.

— И ние имаме една изненада — ухилва се той и ми посочва нещо.

Вляво от нас, върху част от мястото, което все още не притежаваме, има руини, разкрити за първи път поне от десетилетие. Приближаваме и виждаме останките на живописна малка къщичка. В това, което е останало от дневната, има камина и комин, теракотени плочки — но не и покрив, рушащи се стени, отвън има стопански сгради, където някога са спали животните, фронтално великолепно полукръгло стълбище ни отвежда до по-висока тераса, засенчена от една смокиня и величествено, много старо дърво на Юда. Често съм се питала защо Лорънс Дърел описва това великолепно дърво с наситенорозови цветове „трагично“, докато не прочетох, че според легендата Юда се е обесил на клоните на такова дърво. В далечината, отвъд нашата земя, отвъд облицованите ни с плочки тераси, отвъд басейна, където си отдъхва семейството ми, спускайки се надолу покрай маслиновите горички, се е ширнал синият простор на Средиземноморието. Съвършенство. Време за чай.

Куашия и Мишел събират инструментите си и се запътваме по каменистата пътека в колона един след друг. Куашия спира, за да ни посочи туфа бледозелени растения, които не познавам.

— Какво е това? — питам го аз. Ароматна билка. Името, което ми казва, е арабско.

— Чудесна е за стомаха. Пий го като чай.

Листата имат остър аромат, сладникав, но все пак пикантен, ала с Мишел не можем да го разпознаем.

— Да набера ли за чай?

Казвам му да го оставим за следващия път. След сагата с дивите аспержи предпочитам да не експериментирам.

Всички седим в градината на сянка под магнолията и пием чай (индийски). Очарована съм от гледката на баща ми с Безименна, постоянно мотаеща се край него. Въпреки че нито той, нито Куашия могат да разберат какво казва другият, и на двамата им е приятно да се запознаят и в главата ми изплува старо преживяване, запазено в съзнанието ми. Спомням си как седях на коляното на баща си, очарована от екзотичните му разкази за онези вечери в Кайро, за онзи коварен арабин, който му откраднал очилата, и поглеждам към двамата мъже пред мен сега, отдалечени на милион светове един от друг, хилещи се като ученици. Баща ми се опитва да си припомни няколко думи на арабски, но се отказва и вместо това отправя поздрав на зулуски, на което Куашия отвръща с беззъб добродушен смях.

Пожар!

Звуците от някакво дращене ме събуждат в знойната нощ, пот се стича от влажното ми тяло. Изглежда, идва от хълма над нашия заден двор. Опирам се на лакти и надниквам към сенчестите форми на дърветата в тъмното, сред сребристите контури на храсталака. Какво е това, което чувам как се движи и си проправя път през листата? Първата ми мисъл е, че през отворената врата се промъква змия. Докосвам Мишел по рамото. Той промърморва от дълбокия си като океанското дъно сън, размърдва се и се завръща към непробудното си състояние, без да отбележи по никакъв начин присъствието ми. Сега шумоленето вече е придружено от някакво тихо скърцане. Протягам се към саронга си — не от свенливост, защото няма кой да ме види, а защото, колкото и да е нелогично, се страхувам, че ако съм гола, мога да бъда нападната или ухапана от нещо. Ставам и изтопурквам боса до терасата. Луната е пълна и блести през върховете на дърветата, сякаш сме забравили да изключим осветлението. Небето е брилянтно ясно, не се вижда нито облаче, галактики от блещукащи звезди потрепват на надвисналото тежко небе. Шумоленето продължава, но остава съсредоточено на едно и също място, в подножието на най-големия от нашите зелени дъбове. Не мога да различа нито форма, нито движение, защото стволът на дървото е обвит от гъста, обилна растителност. Страхувам се да приближа повече, затова сядам на масата за закуска, придърпвам колене близо до гърдите си и се опитвам да се съсредоточа в другите звуци на нощта, да уплътня времето си, докато попивам богатите аромати на лепкаво-сладникавия въздух.

Навсякъде мирише силно, великолепно. Евкалиптите ме обвиват, опияняващи като наркотик. Уханието на двайсет и четирите лавандулови храста, които съм засадила — един от градинарите от нашия местен разсадник, който вече ме познава добре, ме посъветва да ги поставя в близост до къщата, за да гонят комарите, — се носи на прелестни талази от по-долните тераси. Високо на хълма чурулика птица, дори и в този час. Дочувам как буха бухал, след това — отново скърцането. Навярно са мишки. Връщам се в леглото и лягам небрежно върху чаршафите. Обръщам се и поглеждам спокойното красиво лице на Мишел. Никога не престава да ме учудва как е възможно човек да спи толкова дълбоко. Нищо не го смущава.

Скърцането става вече по-настоятелно, интервалите — ритмични, сякаш се умножават, и шумоленето продължава. Ако са мишки, трябва да са много и определено не топуркат леко с крачетата си. Ставам от леглото за втори път, намирам сандали и нещо, за да се загърна. Бавно изминавам няколко метра нагоре по хълма към дървото, привеждам се ниско и откривам Безименна, заобиколена от жива гърчеща се маса. От по-близко разстояние застоялата миризма на кръв насища влажната нощ. Безименна ме поглежда, но не прави усилие да ме поздрави, дори не показва по никакъв начин, че ме разпознава. Пристъпвам по-наблизо и тя изръмжава. Това не е истинска заплаха, по-скоро атавистична майчина реакция. Изглежда изтощена. Родила е.

Предпазливо докосвам главата ѝ. Козината ѝ е влажна и лепкава. Мокрите кичури полепват по ръката ми. Клоните закриват лунната светлина. Още не е съмнало и не мога да различа колко кученца има. Пет, може би дори шест. Сядам на земята и будувам заедно с Безименна. Изпълва ме гордост заради моята елегантна белгийска овчарка, станала майка, но успявам да притъпя желанието си да изтърча до къщата и да почна да тропам по вратите, за да събудя всички. Съмнявам се, че нашите родители или Мишел ще приветстват такова грубо събуждане: още няма пет часа. Но аз съм твърде превъзбудена, за да се върна в леглото, така че решавам да остана тук, да бдя над новородените и да изчакаме заедно първия им изгрев. Въпреки че очите им все още не са отворени, искам да споделя с тях този първи чудотворен момент на светлина и топлина; зората изригва и се разлива в ден, препълнен с радостта на новия живот…

Около 7 часа сутринта Мишел ме намира заспала навън, примряла от студ, свита сред камъните на прашната суха земя в подножието на дървото. Клонки са се вплели в косата ми, по бузите ми са се очертали вдлъбнатини и ивици мръсотия. Оскъдно облечена в раздърпания саронг, цялата съм измазана с кръв и лепкави остатъци от следродилна тъкан.

— Chérie? — разклаща ме той леко. — Какво правиш тук? Търсих те навсякъде.

Приглушеното ръмжене на Безименна привлича вниманието му към „гнездото“ ѝ, докато аз се пробуждам бавно, измъчена от болка, със забити в гърба камъчета, опитвайки се да осъзная къде, за бога, се намирам. И после си спомням.

— Кученцата! Видя ли ги? — извиквам аз.

Освен безбройните червеи, мравки, паяци, гъсеници и калинки, прилепи, гущери и гекони, шарани и онези ужасни диви котки, които ни изподраскаха, като ги намерихме, и избягаха, а може би и змии — но предпочитам да не мисля за тях, множеството зайци и с малко късмет — десетки червени катерици с рунтави опашки, хрускащи бадеми, та като изключим всички тях, тези слепи малки скимтящи същества са първите, истински първите живи създания, родени във фермата ни. Кученцата на Безименна.

— Колко са? — питам сънливо.

Мишел бърка с ръка в „гнездото“, което е изключително добре оборудвано. Безименна сигурно тайно е търсила храна дни наред, когато не сме били наоколо, за да забележим.

— Седем, мисля. — Той размества косматите топки настрани, за да види дали има и други такива кълба под тях. — Трудно е да се каже, но знаеш ли… мисля, че още не е приключила.

— Откъде знаеш?

Той поклаща глава.

— Виж.

Не виждам нищо освен маса от блестяща мокра козина, подобна на влажна, проядена от молци наметка от лисича кожа, открита захвърлена на някой прашен таван. Втори поглед ми разкрива изхвърлена плацента и нещо приличащо на найлонова торбичка, пълна с мътна вода. И Безименна, която не се движи.

— Трябва да събудим баща ми.

Да, трябва да събудим баща ми.

— Колко са вече?

— Десет.

— Десет!

— Така мисля. Няма да има повече.

Баща ми произнася това с такава увереност, че никой не го оспорва. Той разбира от кучета. В края на краищата, преди нашият чудесен ветеринар да потвърди подозренията му, никой от нас не бе повярвал, че кучето е бременно.

Така че десет е финалната бройка.

— Вижте как ги почиства с езика си.

Кученцата сега са застанали в кръг, чисти, космати като топки от норка за тенис. Мишел прави снимки, докато баща ми и майката на Мишел — Ани, общуват един с друг чрез езика на жестовете и сложни мимики.

Майка ми прави чай, а бащата на Мишел е седнал на масата и чака закуската си, докато съставя списък на продуктите за кейка, който иска да приготви по-късно днес. Що се отнася до мен, аз се опитвам да осмисля реалността при перспективата единайсет кучета да търчат из фермата.

До вечерта остават девет кученца. Общото мнение е, че не е грешка в изчисленията; или Безименна ги е изяла, или те са умрели и тя ги е заровила някъде, макар че, доколкото знаем, не е напускала поста си през целия ден.

Кларис и Ванеса ще пристигнат всеки момент. Те ще бъдат очаровани, но не съм сигурна за реакцията на Памела. В къщата ще бъдем осем души, две кучета и девет кученца в допълнение към праисторическия шаран, оцеляващ в нашето мътно езерце.

Менажерията ни расте. „Апасионата“ се превръща в дома, за който бях копняла като дете: безгрижен и непринуден, пълен с животни и хора, които се препъват един в друг, с книги навсякъде и гости, които идват за час-два и си отиват, всеки свири на какъвто инструмент може, в един момент никой не е съвсем сигурен къде са изчезнали останалите, защото има много пространство и всеки е свободен тихичко да се занимава с това, което иска.

Рай — стига наистина да успявам да се добера до прохладната ми каменна стая и да пиша на спокойствие.

Фермерският дух завладява и Мишел. Той разсъждава на глас за възможността да засади лозя; да се сдобием с магаре, кози и пчели.

— Помисли си само, наш собствен мед! Козите могат да бродят по терасите и да ядат растителността. Това ще ни спести разходи за косене на тревата.

Да, и няма да е нужно да гладим прането. Защото няма да имаме пране.

Уви, предложенията му са непрактични. Маслината не се нуждае от постоянна грижа, за разлика от животните. И двамата все още имаме активен професионален живот. Някъде отвъд лятото, отвъд дните, потънали в топлина, в компанията на семействата ни, дни, изпълнени с почистване на стени (и дезинфекциране на „кафявата стая“, преди момичетата да се настанят в нея) и с безкрайни грижи за кученцата, имаме друго съществуване, за което е твърде лесно да забравим, докато времето се носи лениво покрай нас и ние се печем под безмилостно парещата съблазън на слънцето.

Пенсионирането, дори и като производители на зехтин, а не като хора от телевизионния свят, все още не е част от плановете ни. Мисля си за подобния на плашило фермер и неговото седмично посещение в crémerie на селото. Не мога да си ни представя още в тази роля, въпреки че след една нощ в градината съм го докарала на външен вид.

Това, което ме забавлява, е промяната, която забелязвам, че е настъпила в нас. Никога не съм била практично създание, докато Мишел е много по-земен, но сега махалото се е залюляло и ние сме си сменили местата, ролята ни е друга. Той започва да си фантазира все повече, докато аз се оказвам все по-здраво стъпила на земята.

По-късно, към края на един блажен и облян от слънцето следобед, получаваме обаждане от момичетата, които потвърждават часа на пристигането си — два дни по-рано, отколкото се бяхме разбрали. С други думи — утре, и могат ли, моля, моля, папа, да доведат братовчедите си Юлия и Хайо?

— Но къде ще спят всички? — проплаквам аз.

Водопроводът скърца, водата тече ръждива, с кафеникав оттенък — не можем да разберем защо, — и половината къща се разпада. Малката допълнителна къщичка още не е пипана, ремонтът на „кафявата стая“ едва напредва от онзи ден, в който с майка ми я нападнахме и съсипахме половината стени, докато се мъчехме да оправим нещо, и както винаги — нямаме достатъчно пари. Стаите в хотела на мосю Паркинг вече не са на разположение, дори да можехме да си ги позволим, защото той продаде малкия си бизнес на някакъв собственик на ресторант от Ню Йорк, който затвори мястото за цялостен ремонт — възнамерява да е готов и да го отвори отново за следващия филмов фестивал, като му създаде репутация на елитно бутиково скривалище сред хълмовете с изглед към бляскавия залив на Кан.

— Ще си донесат палатки и ще спят в градината, и преди да кажеш още нещо, знай, че го искат. Ще бъде приключение.

Палатките надлежно пристигат и с тях се появява квартет от тийнейджъри. Как е възможно двете момичета в предпубертетна възраст от миналото лято да са се превърнали в две зашеметяващи млади жени, встъпващи плавно в първия деликатен етап на своята женственост? Французите имат чудесна дума, с която описват това пробуждане: pulpeuse. Харесва ми. Изразява мекотата, пукването, зреенето на периода. Телата и сетивата им се отварят към света. Разбира се, с такова осъзнаване идват и рисковете. Юлия, с вече женската си фигура, омайни сини очи и дълга, вееща се руса коса, е с две години по-голяма от близначките и истинска привлекателна изкусителка. Хайо, нейният по-малък брат, е с няколко месеца по-малък от момичетата на Мишел, но както често се случва с момчетата, изглежда поне с пет години по-невръстен от тях. Той е тип бойскаут. Помага на Мишел и Ани в градината, събира дърва, отнася се с баба си и дядо си с извънредно голяма любов и уважение, а когато вечерта дойде, с радост придружава триото момичета в града, но остава напълно невинно невеж относно техните същински интереси: les mecs. Момчетата.

Дните отминават. Гостите доволно си отдъхват наоколо, не правят нищо по-специално или си намират някаква домакинска работа, за да ни помогнат, докато аз пиша като луда. Сценариите ми са готови, по-скоро — завършила съм първия им вариант, Мишел ги чете, а аз се заемам с романа си. И тогава настъпва сладостно откъсване от работата. Разнася се клаксон, докато един камион се мъчи да изкачи алеята, като по пътя чупи ниските клони на дърветата и събаря узрелите плодове. Всички очакваме с нетърпение тази доставка, аз — по-трескаво от останалите. Най-накрая ще си получа старата дървена маса с размерите на железопътен спален вагон. Купихме я в пристъп на слабост преди няколко месеца от приказно ексцентричен магазин за употребявани мебели в Париж, намиращ се на левия бряг на Сена, в близост до „Сен Сюлпис“. Собственикът на магазина уреди един дърводелец от Мужен да ни я реставрира. Сега обаче майсторът доставя масата, хвърля един поглед към външните стълби, терасите и дължината на виещата се алея и заявява, че е свършил работата си. Той и двамата му сътрудници, с помощта на повдигащата система в камиона им, разтоварват скъпоценната ми тикова маса, оставят я в зоната за паркиране и офейкват.

Ще са нужни поне шестима мъже, за да я пренесат и поставят на мястото ѝ. Куашия изчезва, за да намери импровизиран екип, и по-късно колегите му араби се събират, като си подвикват изпод разнообразните си шапки един другиму на език, който никой от нас не разбира. Учтиви мъже с гниещи зъби, овехтели дрехи и срамежливи усмивки на тъмните си, изхабени от никотина лица, винаги готови да подадат ръка за помощ, ако в замяна ще получат няколко франка за цигари. Те превземат хълма, като се ръкуват взаимно, ръкуват се с нас и се залавят за работа, движейки се като един, като гъсеница, следвайки носовите, пискливо издавани нареждания, докато масата е изкачена по стълбите и разположена под високата величествена магнолия. Надяваме се, че ще остане тук поне в следващите сто години. Изпотени, но решително отклонявайки погледите си от трите нежни красавици, които си правят слънчеви бани по бански костюми, състоящи се от няколко оскъдни парчета плат, мъжете отказват предложението ми за освежаващи напитки.

Всички се подреждат тържествено един зад друг, за да получат банкнотата си от 50 франка, която им връчва Мишел, после кимват в знак на благодарност и се отдалечават доволно по алеята, потупвайки се взаимно по гърба, заедно с Куашия, който им е намерил тази работа — нещо, което не им се случва често.

Памела първа се настанява под масата. Тя се поклаща и заема жилището си като закръглена пчела майка, след това се отпуска тежко и веднага захърква.

После, в съвършена последователност, се появяват кученцата. Те допълзяват въпросително, едно по едно или по две-три. Рошави, пухкави, въплъщение на любопитството, просто идват от всички страни. Едното повдига малкото си краче до голямата дървена греда на крака на масата. Изтичвам и се разкрещявам, за да го прогоня, и всички се разпръсват като рояк уплашени зайци, препъващи се и прекатурващи се едно върху друго, объркани и смутени, само за да се промъкнат обратно веднага щом усетят, че хоризонтът е чист. Те все още са толкова непохватни, толкова нестабилни на крачетата си, че на всяка крачка създават пакости: дъвчат нечии стъпала, катерят се по загорели или млечнобели крака, изкореняват цветя от лехите и разсипват пръст навсякъде. Един от малките палавници отмъква новия сандал на Ани, което я разсмива, но когато тя отново забива поглед в книгата си, той помъква сандала към мътния рибарник. После го пуска вътре и изчезва. Едва по-късно, когато шаранът изплува на повърхността със сандала, висящ на каишка от гърба му, успяваме да го извадим. Във времето за хранене кученцата са лесни за намиране: девет гладни усти, натъпкани една до друга, лакомо сучещи от изтощените, надъвкани зърна на Безименна, която е полегнала с разперени крака. Но тя е търпелива, истинска майка героиня.

Баща ми ги глези непрекъснато. Винаги когато говорим за неизбежното — че трябва да им намерим стопани, — той предлага да вземе всичките девет в Англия, докато майка ми недоволства и доста разумно му напомня, че кутретата трябва да бъдат поставени под карантина, за да бъдат допуснати в Обединеното кралство. Ванеса проявява желание да вземе едното, златисточервеникав симпатяга, когото е кръстила Уиски.

Останалите осем, колкото и да са божествено сладки, трябва да подарим на някого.

Яденето в къщата винаги е придружено с ужасна врява, но това е прекрасно. Дългоочакваната маса е фокусът на живота, епицентърът на деня ни. Като по часовник жълти или кобалтовосини керамични и теракотени чинии се поставят с подрънкване върху нея. Салатата е шедьовърът на кулинарното изкуство на Мишел: разнообразни шарени листа — набраздени, с петна, пъстрочервени и зелени, — подправени с билки, зехтин, лимон или лайм и повечко чесън. Изпуква коркова тапа, окъпана от слънчева светлина течност се излива в чашите. Появява се и поднос с плодове и всеки от нас, независимо какво прави, разпознава сигнала. Яденето ще бъде сервирано и предстои да бъде погълнато. Хайо се връща от селото, натоварен с топъл хляб, който се дели с начупване. Въплъщение на съвършения гост, той броди по склоновете, търсейки подпалки, за да запълни колекцията на Мишел от борови и магнолиеви шишарки; пазим ги и ги съхраняваме за зимата, за да имаме с какво да разпалваме лятното си барбекю, което работи непрекъснато, даже извънредно.

Похапваме, пием, разговаряме или просто си мълчим, за да се насладим на деликатесите, които се поднасят на масата. Дните напредват и ние ядем и пием, като поглъщаме все повече количества, все по-весели и разюздани. Общуваме на три езика: френски, английски и немски. Нощем потрепват свещи и топлата им светлина сияе и танцува по лицата ни, оживени от разговорите и зачервени от виното. Прилепите прелитат ниско и запърхват надалече. Повдигам глава и ги наблюдавам как отлитат „весело след лятото“, може би точно така, както са правили, когато Ариел изпява за първи път тези думи на Просперо в „Бурята“[96].

Тромпет — деликатен и изумително еротичен — се разнася над терасата от импровизираната уредба, която Мишел направи в прохладното хранилище/лятна кухня. Майлс Дейвис свири „Скици от Испания“.

Когато отначало родителите на Мишел дойдоха, майка ми ме потърси и ме попита какъв език говорят те.

— Немски — отвърнах аз разсеяно, погълната от работата си.

— За бога, не казвай на баща си!

Вдигнах глава към нея, все още разсеяна.

— Защо?

— Воювахме срещу тях във войната.

Тук, на тази маса, си подаваме бутилки, вдигаме празни чаши, за да ги напълним отново, и такива граници не съществуват. Мишел е посредникът ни, защото той е единственият, който говори свободно и трите езика. Завърта красноречивата си глава и променя езика с лекота. Поглед наляво — и той е с нас на английски; надясно — и непознати за мен думи излитат от устата му. Френските му дъщери и германските им братовчеди, Юлия и Хайо, могат да общуват сносно в зависимост от това кой език се говори в момента, но ние, англосаксонците и ирландците, сме жалка картинка. Незнанието на езици е бедност и решавам да добавя немския в списъка със задачите си, а също и да освежа италианския и испанския, които някога знаех, но сега са ръждясали като водопровода ни. Странни немски думи ми стават все по-познати. Essen например: „ястие“ или „ям“. Или друга: Schnecken се повтаря често тази вечер, мисля си аз, но не съм я чувала преди. Какво казва Ани? Питам Мишел.

— Тя говори за охлювите.

— А, следователно Schnecken означава „охлюви“, така ли? — въздъхвам аз.

Да, растенията са нападнати от охлюви. Прекарвам по няколко часа на ден в росните сутрини да ги обирам от стръковете на различни шубраци само за да открия, че до вечерта те отново са се върнали, и то дори в по-големи количества, струпани на върха един върху друг като хипарски гривни.

— Казва ни, че има решение за тях и трябва да я заведа на пазар утре сутринта.

Поглеждам към Ани и тя кима мъдро.

— За какво става дума?

— Ще видиш.

Ани се разсмива силно и веселият звън на смеха ѝ отеква из долината, за да бъде погълнат постепенно от мораво-лилавите хълмове.

Следващият ден е сух и ясен. Застиналата силна жега често е предшественик на мистрала. С баща ми се връщаме от ветеринаря, където занесохме кашон, пълен с немирни кутрета за преглед. Всички са в добро състояние и доколкото докторът може да прецени на този етап, тези малчовци са чистокръвни. Безименна сигурно е била бременна от дни, а може би дори минути, когато я открих. Докторът се съгласява да постави обява в клиниката си, за да им намерим домове. Безименна се лута неспокойно из двора, притеснена от изчезването на потомците си, когато Мишел се задава по алеята с Ани. Били са на пазар.

Освен обичайните провизии и всекидневните гигантски количества от прясна храна, която се поглъща от нашата група, забелязвам, че са купили черен пипер. Не един пакет, а двайсет. Това е отговорът на Ани за охлювите. „Те не могат да понасят пипер“, обяснява ми тя.

Поклащам глава в почуда. Откъде може да знае такова нещо? Дали са алергични само към черния пипер, или към всеки вид пипер? А как понасят солта? Качвам се на горния етаж, в своята бърлога.

Към обяд, загледана разсеяно през прозореца, докато обмислям работата си, наблюдавам гостите ни, всеки отдаден на дейността, с която си почива. Баща ми е край басейна, подремва, кучетата са го полазили като мухи, виещи се покрай кравешки задник, момичетата са кацнали в елегантно трио заедно на ръба на басейна, лакираните им пръсти са потопени във водата, за да им е хладно, слънчеви очила прикриват пакостливия дух в очите им, докато те си нашепват пикантни тайни една на друга и се смеят кокетно. Долавям вятъра сред дърветата. Изглежда, че от Африка се задава промяна във времето. Хайо и майка ми са встрани, всеки погълнат от своя личен свят. Той дялка клон, който е намерил някъде из имота, докато тя, преструвайки се, че чете, всъщност се взира в краката си и се мръщи, май притеснена за нещо.

Не мога да видя бащата на Мишел — Роберт, но чувам тракането на тенджери и тигани в импровизираната кухня на горния етаж, където той пече поредните кейкове, които вероятно ще бъдат ядени единствено от него самия, и където създава тотален хаос, като ръси брашно и захар навсякъде, превръщайки малкото ни пространство за готвене в ски курорт.

Но къде са Мишел и Ани? Навеждам се по-близо към прозореца и зървам Ани, приведена ниско, да изсипва енергично пипер над сплетените цветя. Насочва се към нежните млади портокалови дръвчета, които растат със забележителна скорост и се поклащат от вятъра. Мишел се влачи зад нея, ризата му се развява, в ръцете си държи поднос с кутии. Половината от тях са празни. Взема празните кутии от майка си, подава ѝ пълна и продължават така. Любопитно ми е да разбера резултата.

Моето предположение е, че вятърът ще ги вдигне във въздуха и пиперът ще бъде отвят, а охлювите ще продължат да се залепват за растенията.

Връщам се в света на романа, който пиша. Във въображението си съм в захарна плантация във Фиджи и млад мъж е подпалил реколтата. „Пожар!“

По-късно, нямам представа колко, след минути или часове, Мишел идва до вратата ми.

— Каръл! Chérie!

Вдигам глава, но все още не регистрирам напълно присъствието му, защото съм потънала отново във въображаемия си сценарий.

— Ммм?

— Има пожар. Трябва да се подготвим.

Звучи твърде невероятно, за да е истина.

— Пожар? — повтарям глупаво.

Мишел няма представа какво пиша и новината му ме смайва.

— Какъв пожар?

— Chérie, има пожар от другата страна на главния път. Не чуваш ли самолетите?

Не чувам нищо. Ставам от масата, втурвам се след Мишел, след това се връщам обратно, за да запазя работата си на лаптопа и да го изключа.

— Другите се обличат.

Събота следобед е. Когато напускам къщата по петите на Мишел, ме удря вълна от горещ вятър и рев на двигатели, идващи директно към мен. Вдигам глава и поглеждам към небето — и там, вероятно на не повече от двайсет метра над главите ни, червен самолет се спуска ниско над плоския покрив на къщата ни, като вдига ситния чакъл, положен от мосю Ди Луцио, във вихрушка от камъчета, преди те да се разпръснат и да затрополят като тичащи крака по терасите. Има прах навсякъде, листа се откъсват от дърветата, политат и се изгубват. Прилича ми на нападение.

— Мисля, че трябва да отидем до края на алеята и да разберем какво става.

Нашият малък път е отрязан от пожарната команда. Никой не може да влиза и ние не можем да преминем. Издигнатата през последния час бариера е наблюдавана от над половин дузина яки млади пожарникари.

Множество хора се струпват на групи. Всички проявяват любопитство, текат оживени спорове. Повечето от насъбралите се приличат на парижани, слаби и кисели, пушат сърдито, облечени в шикозни шорти, с бански костюми и метнати небрежно на раменете копринени ризи, с дрехи за тичане, златни часовници и дизайнерски чанти, притиснати здраво до добре поддържаните им тела с повдигнати гърди.

Вероятно са обитателите на летните вили на гърба на нашия хълм и по протежение на множеството тесни пътеки, които се вият към вътрешността на Мужен. Питам един от пожарникарите какви са шансовете огънят да прескочи моста над пътя. Той свива рамене.

— Стига вятърът да не промени посоката си, вие сте в безопасност.

— А ако стане така?

— Ако стане, трябва да влезете в басейна и да чакате да ви вземе въздушният транспорт.

Не трябва да се тревожим, уверява ни той. Те знаят къде сме, знаят колко сме.

— Колко сте всъщност? — пита той след известен размисъл.

— Десет души, две кучета и девет кученца.

Едното е много дебело куче, мисля си аз, което няма да може да тича, за да спаси живота си. Ако най-лошото се случи, някой от нас трябва да носи Памела на ръце.

А всички тези кутрета? Трябва да ги напъхам в кашон и да се опитам да ги успокоя.

Втурваме се обратно към къщата, където пепелта пада като големи сиви снежинки и покрива повърхността на басейна. Навсякъде около нас небето променя цвета си. Близките ни са се струпали заедно, стиснали торби и всякакви лични вещи. Взират се нагоре, където отражението на огъня е променило всичко до степен на пълна неузнаваемост. Невъзможно е да се концентрираш в нещо друго освен в пожара. Далечни викове на хора достигат до нас по вятъра, който е толкова силен, че отвява хавлиите към басейна и те потъват във водата като мъртви тела.

Мишел се движи напред-назад, като мислено следи посоката на вятъра. Той развива всеки маркуч, който притежаваме, вика на всеки, който евентуално го чува, за да му помогне, и заканва отворите на маркучите към водоизточниците на стратегически места в градината.

Хайо събира трите палатки и ги отнася в къщата за по-голяма безопасност. Не мога да се въздържа и наблюдавам сцената за детайли, които може да ми свършат работа за моята история. Страхът, несигурността и заплашителното небе. Почти всяка дума, която някой извиква, е заглушена от ръмженето на яркочервените самолети, купени от Канада, където те се използват успешно за гасене на пожари. Те са навсякъде. Ако не ги чуваме или не преминават зад хълма, ги виждаме пред нас как се гмуркат във водата и изскачат нагоре като водни кончета. Присъствието им ни създава усещане за опасност, осъзнаване реалността на пожара, който все още не виждаме. Ръмженето на двигателите им, на не повече от няколко метра над главите ни, внася истински ужас в ситуацията.

— Мисля, че няма да е зле да започнем да обливаме растенията — предлага Мишел.

Двамата правим точно това, заедно с Хайо, когато се появява Куашия, подгизнал от пот, нахлупил на глава стара панамена шапка.

— Реших, че ще ви е нужна помощ.

— Как стигна дотук? — провиква се Мишел.

— Видях пламъците от селото и последвах пътя на потока в долината. Мостът е отнесен. Навсякъде има пожарни коли.

Радвам се, че родителите ни не могат да разберат какво казва, защото ще се уплашат още повече.

— Вятърът се усилва — добавя Куашия.

Поглеждаме към морето с неговите пенливи бели вълни — сигурен знак, че се задава буря.

— Колко вода имаме в резервоара? — изкрещява Мишел на Куашия.

— На идване насам включих и помпата.

Мишел кимва с облекчение и хваща маркуча.

— Ще се справим с това, chérie. Ти остани със семейството.

Оставям мъжете, които започват да разнасят маркучите нагоре и надолу по хълма, поливайки докъдето могат да стигнат. Ромонът на течащата вода в неспокоен ден като този има успокояващ ефект, за което съм признателна, защото въпреки позата на творческа дистанция, която се опитвам да поддържам, истината е, че съм уплашена и цялата треперя.

Не можем да направим нищо повече, освен да чакаме — всичките единайсет души, плюс ужасените животни — и да се взираме в лилавото небе. Седим мълчаливо и се ослушваме в пукота, въпреки че засега пожарът все още е от другата страна на моста. Понякога се шегуваме непохватно, за да прикрием страха си. Двамата ни пушачи пушат прекалено много; останалите се опитваме да запазим спокойствие. Куашия, който може би е прекалено нервен, за да стои на едно място, или пък не се чувства удобно да е част от семейната ни група, отива да изкачи хълма.

Мишел се опитва да го спре, но той настоява, че оттам ще може навреме да ни предупреди, ако има опасност.

Всичко зависи от вятъра, който набира все по-голяма сила. Дърветата се превиват и олюляват, усукват и завъртат, сякаш се опитват да се откъснат от земята и да полетят свободни и необременени от никакъв товар. И после вятърът променя посоката си, внезапен обрат.

За секунди пламъците обхващат моста, който пресича пътя, и сега са точно зад нас, поели бързо към върха на нашия хълм. Всички скачаме на крака.

— Пожар! Пожар! — изкрещява Куашия.

Втурваме се към задната част на къщата и там, на самия връх, отвъд неоградените граници на нашия имот, където растителността не е напълно изсечена, виждаме пламтяща огнена стена, която достига върховете на най-високите борове. Това може би е най-ужасяващата гледка, която някога съм виждала. Пламъците подскачат към потъмнялото и надвиснало тежко небе и сякаш танцуват някакъв танц на войната. Стоя и се взирам в хълма, ужасена.

И вцепенена.

Под нас първата пожарна кола напредва нагоре по алеята. Малко след това е последвана от втора, после от трета.

Мишел ни казва да си вземем паспортите и да сме готови. Кларис признава, че се бои, и ме прегръща през кръста. Обичам я заради доверието, което ми оказва. Памела скимти като уплашено бебе. Роберт, дъвчещ един от своите кейкове, все още е покрит с брашно. Ани, смела и дръзка, изпразва последната кутия с пипер върху един розов храст и запалва нова цигара.

— Хълмовете са обхванати от пожар и пътят ви е преграден — обявява брадатият началник на четиримата pompiers, които слизат от пожарната кола. — Някой е подпалил дърветата в боровата гора от другата страна на хълма. Почти бяхме овладели огъня, но мистралът се надигна, промени посоката и не успяхме да задържим пламъците.

Хлипам, резултат от дима и от думите му. Жегата вече бие като барабан и кожата ми се изпъва. От небето вали пепел. Пепелта се носи по въздуха и пада по терасите, плува по повърхността на басейна. Прилича на одеяло от сив сняг. Нямам представа какво ще стане с нас.

— Не трябва ли да влезем в басейна? — питам плахо.

— Не, продължете да си вършите работата. Ще ви държим в течение.

Да продължим да си вършим работата?

От червените коли изскачат мъже и тръгват нагоре по хълма. Всеки носи нещо като раница на гърба си. Те са приблизително около 120 души и всички се насочват нагоре. Никога не съм виждала толкова добре изглеждащи стройни мъже на едно място. Юлия и другите две момичета в един миг забравят изобщо, че някога са се страхували. Те се кикотят и заемат пози, докато хубавите жилави млади пожарникари в техните моряшкосини униформи минават покрай тях. Признавам, че и аз съм впечатлена от тях, от мъжествеността и смайващата им физическа форма.

Започват да източват басейна и хлорираната вода е отведена нагоре към хълма по широки маркучи, за да бъде излята върху огъня. Кучетата не спират да лаят. Кутретата пишкат и се лутат навсякъде около нас. Зашеметени сме от шума, кипящата дейност и хаотичния страх. Какво ще стане, когато басейнът се изпразни, питам се аз, защото със сигурност водата не е достатъчна, за да потуши пожара. Дали пламъците ще плъзнат надолу по хълма, ще убият хората и ще изгорят всичко по пътя си? Как могат да задържат тази яростна стихия, а какво остава да я спрат напълно?

Внезапно пристигат три или четири малки самолета, обикалят и жужат над нас като гневни насекоми. Летят ниско, на около десетина метра над дърветата, и пускат тонове червена пяна, смесена с вода, върху огнената стена. После обръщат и се насочват към залива пред нас. Наблюдавам ги как се гмуркат, как потапят носовете си в морето, всмуквайки солената средиземноморска вода. Връщат се един след друг, неспирно агресивно шествие, решено да победи тази природна сила. Галони морска вода, смесени с червената пяна, са пуснати като бомби върху пламъците. И отново, и отново. Четири самолета, всеки правещ по около десетина-петнайсет обиколки на час. Това е хипнотизиращо и изключително драматично зрелище.

— Определено слагат в малкия си джоб онези въздушни представления на Бигин Хил, на които ме водеше като малка — прошепвам на баща си, който, както винаги, е дълбоко впечатлен от подобна демонстрация на организация.

— Трябва да им се признае на французите, справят се — измърморва той, но всъщност не говори на мен. Някъде другаде е, може би потънал в спомените за своята война, не мога да кажа. Облягам се на рамото му и погалвам нежно горещата му белеща се кожа.

Правя опит да се изкача по хълма, за да погледна по-отблизо, но Мишел и Куашия ме викат да се върна. Тежестта на лавината от червена пяна, предупреждават ме те, е достатъчна, за да убие всеки, който има глупостта да застане там, където самолетите изхвърлят товара си. Слушам разтърсващото пукане, последвано от друго, и от трето, докато стенещите стволове на дърветата пращят и се свличат, падат и се търкулват по покритата с иглички земя, и си мисля за тези пожарникари, които рискуват живота си там, ако самолетът изсипе смъртоносния си товар на погрешно място. Винаги съм изпитвала детинско романтично уважение към пожарникарите и морските спасители. Винаги са били моите герои и нищо от това, което виждам днес, не помрачава тази фантазия.

До вечерта пламъците са овладени. Една по една пожарните коли обръщат и потеглят. Оставаме с празен басейн, изтощени от вълнение и със странното усещане за вътрешно опустошение, смесено с огромно облекчение. Нещо страховито и зловещо бе минало с тътен през деня ни, а сега отново настъпваше едно смущаващо и все още предпазливо спокойствие.

— Ще се върнем утре — казва ни началникът на пожарникарите. — За да напълним басейна ви. Неколцина от хората ни ще останат да дежурят на хълма тази нощ, в случай че вятърът се надигне и разпали огъня. Нужна е само искра…

В този район е обичайно мистралът да утихва нощем. Независимо колко силно е духал през деня, вечер се успокоява. Винаги ми се е струвало странно това природно явление — как вятърът знае кога залязва слънцето, но е факт. Пожарникарите си тръгват, а ние оставаме сред ясния и чист пейзаж край нас, чист като бистра вода.

С Мишел тръгваме по каменистата стръмна пътека, за да преценим размера на щетите. Четирима млади мъже са останали да пазят. Очите им сияят, сини и ярки на потъмнелите от сажди и пот лица. Здрависваме се с тях и ги каним да се присъединят към нас за вечеря. Благодарят ни, но отказват, не могат да напуснат поста си. Поне са подготвени: имат запаси от вода и храна, стоварени под едно дърво. Неговата зеленина е почти шокираща на фона на такава чернилка. Овъглени стволове на дървета лежат като останки от древно минало навсякъде, докъдето погледът ни стига, но не и на нашата земя. Нито едно дърво, всъщност дори стръкче трева не е докоснато. Сега разбирам защо местните общински съвети са толкова стриктни за редовното окастряне и косене на растителността. При нас просто не е имало за какво да се захване огънят, не е имало какво да изгори.

И все пак отвратителният мирис на изгоряло е навсякъде, смъртоносен и сладникав. Бузите ми са напукани само от стоенето в близост до района. Жегата се надига като сауна от обгарялата земя. Накъдето и да погледна, черни измъчени скелети се очертават болезнено на фона на бързо избледняващия ден.

Резервоарът ни е покрит с червена пяна.

— Трябвало е да го покриете — отбелязва един от младите пожарникари.

Вярно е. Куашия ни повтаря това цяло лято.

Стъпвам на малката стълбичка, закачена за стената на резервоара, и надниквам вътре. Водата е оцветена в розово и

няколко безжизнени птици се носят по повърхността. Дали огънят ги е овъглил, дали бяха пленени от яростната вихрушка на вятъра и жегата, или просто бяха нормална жертва на обикновено удавяне? Боровите иглички са покрили плътно дъното на резервоара. Водата изглежда не само розова, но и застояла. Мътна, приличаща на ръждясала вода тече от тръбите ни.

— Ще я пречистим утре — успокоява ни един от екипа пожарникари.

Сред гаснещата светлина на места из въглените все още се виждат струйки дим. Извити корени, отчупени и изскубнати от сухата земя. Борове, които не са били мъртви, но са изгорели, са изтръгнати с корените, откъснати от пръстта от тежестта на водата, която канадските самолети бяха изсипали върху тях. Тези пресни мъртъвци ни заобикалят в нещо като дървесно гробище, животът лежи погубен на фона на съсипаното небе.

Трябва да ги оставим, това е.

— Bonsoir. Ако можем да направим нещо… — казва Мишел.

Пожарникарите свиват рамене свенливо и после един от тях, тъмнокос младеж в началото на двайсетте, с открито лице, пристъпва напред.

— Monsieur?

Мишел се обръща.

— Nous avons vu les chiots… ils sont à vendre?

Кутретата продават ли ce, питат те.

Имаме осем, които са за даване, казвам им аз.

Двама млади мъже пристъпват въодушевено напред и ни уверяват, че ще им осигурят добър дом. Sans doute.[97] Разбираме се, че всеки от тях ще вземе по едно. Утре сутринта, преди да си тръгнат, ще си изберат кученце.

На следващата сутрин, неделя, е почти толкова оживено, колкото и предишния ден. Пристига огромна цистерна с вода, за да напълни басейна ни, и завива с мъка по алеята, изпочупвайки при придвижването си каквото е останало от клоните на смокинята. Следва я служител от градската администрация, който пристига с лъскавото си сребристосиво рено. Той е нисък, набит мъж с тъмносиви мустаци и се разхожда наоколо с ръце, събрани зад гърба, като кралска особа. Което е доста необичайно, мисля си аз, защото истинският провансалец използва ръцете си, за да жестикулира през половината разговор.

Когато изтичвам по стълбите да го поздравя, той настоява да разговаря с мъжа в къщата, което ме вбесява. Знам обаче, че тази мачистка нагласа е типична и преобладава по това крайбрежие.

— Той е зает — заявявам твърдо. — С какво мога да ви помогна?

Човекът свива рамене, подразнен от перспективата да се занимава с жена.

— Трябва да огледам — съобщава ми троснато.

— Щетите от пожара?

Мъжът кимва нетърпеливо. Да, естествено! Присвива очи и се оглежда преценяващо, оценява какво имаме — или по-скоро какво нямаме, защото по извивката на устата му и нацупването му разбирам, че смята мястото за руина.

— Beaucoup de travail — информира ме той за мнението си. Това ме развеселява, защото е ехо на думите на агента на недвижими имоти, мосю Шарпи. Нямам намерение да му обяснявам, че за нас обновяването на мястото е част от радостта и цялостното ни преживяване тук. Вместо това го придружавам до хълма. Отиваме до задната част на къщата, където служителят спира и повдига глава към пътя, който ни предстои. Очевидно е, че не е очаквал такова физическо натоварване.

Поглежда часовника си, въздиша тежко и започва да се катери, като отказва да ме следва и поема пред мен с набитото си тяло.

Младите мъже, които са будували цяла нощ, изглеждат много уморени и отчаяно нуждаещи се от душ и чисти дрехи, но са весели, също като предишната вечер. Минаваме отново през процедурата с ръкостискането и те повеждат служителя на обиколка сред почернелите дървета и овъглени храсти. Оставам на мястото си и оглеждам пейзажа. Тежкият мирис на овъглено дърво насища въздуха на ранната утрин. Служителят не бърза, обикаля дълго сред опустошената земя, преди най-накрая да се върне при мен.

— Трябва да ви поздравя — обявява той.

Думите му ме шашват.

— Vous, votre mari, vous êtes des bons citoyens[98] и сте добре дошли тук, в нашата общност. — И той разтърсва ръката ми енергично. — Искам да се срещна със съпруга ви.

Докато слизаме надолу по хълма, имам чувството, че съм в компанията на съвсем различен човек. Мъжът си подсвирква, оглежда се наоколо, сочи насам или натам, кима към руините на малката вила и към маслиновите ни тераси. Младите мъже ни следват, мъкнейки раниците си. Вървят уморено. Мишел предлага на всички кафе, но пожарникарите предпочитат да се приберат. Обещават да се върнат по-късно, за да си изберат кученцата. На чаша червено вино — няма още десет часа и нашите достопочтени родители изглеждат шокирани — служителят пита Мишел с какво си изкарваме прехраната.

— Ah, les artistes, maintenant je comprends![99]

Ще имаме ли нещо против един фотограф от местния вестник — „Ние Матен“, да се отбие? Не за да снима нас, разбира се, добавя той бързо, а за да документира щетите. Нашият личен живот е свещен. Мишел се съгласява.

През останалата част от неделята непрекъснато някой идва и си тръгва. Пожарната команда се връща, за да направи проучване, и решава, че ще оставят още двама мъже на пост: „Има лек вятър и предпазливостта никога не е излишна“.

Фотографът пристига — небръснат размъкнат тип, който, изглежда, се интересува повече от момичетата по бански. Те се скупчват една до друга при всяка негова проява на внимание. И после, късно следобед, настъпва дългоочакваният момент, черешката на този ден: идват пожарникарите, изкъпани, избръснати, облечени в цивилни дрехи, красиви като митични богове, и четиримата, натъпкани в една очукана стара кола.

Сега са решили, че всички искат кутрета. Момичетата се разтърчават във всички посоки, решат се, преобличат се, търсят червила, открадват моето и после се връщат да се настанят невъзмутими на шезлонгите в градината, но преди това се постарават всички кученца да ги наобиколят.

Следва много коленичене, галене и показване на безпомощните очарователни създания. Подозирам, че са направени и уговорки за срещи и пиене на кафе по-късно в Кан. Най-накрая са избрани четири скимтящи кутрета. Разбира се, те не могат да бъдат отведени тази вечер. Трябва да прекарат още малко време с майка си, което означава, че всеки от младите мъже обещава да се връща редовно, за да наглежда „своя избраник“.

— Да не повярваш колко си изгубиха акъла по кутретата — измърморвам аз на Мишел, който с цялата си невинност очевидно няма представа за какво говоря.

След вечеря момичетата заедно със скъпия Хайо като придружител изчезват в посока на ярките светлини на Кан, докато ние, ветераните, се настаняваме уморено на горната тераса, за да наблюдаваме новолунието и появата на звездите. След мистрала пейзажът винаги е кристалночист, сякаш цялата природа е била изкъпана и лъсната. Виждаме всеки детайл на всеки хълм, макар — за щастие на момичетата, да не можем да видим какви ги вършат в Кан.

Утре родителите ни си тръгват. Моментът е тъжен, но прекараните дни бяха чудесни. Заедно преживяхме тук невероятно разнообразие от емоции: раждане и смърт, време, през което преоткрихме света наново. Както винаги, разделите пораждат дълбока и меланхолична пустота в мен; чувствам, че Мишел също е натъжен, наблюдавайки как отварят последната бутилка, която ще споделим всички това лято. Шестимата седим в мълчание, пием виното на големи глътки и се наслаждаваме на нежните вечерни звуци. И тогава, съвсем внезапно, се чува шум, който никой от нас не разпознава. Къс, остър, пронизителен и повтарящ се.

— Какво е това? — пита Ани.

Всички се заслушваме внимателно. Гримаси и озадачени изражения се очертават на светлината на свещите.

Наблюдавам семейното недоумение заради тези далечни хълцащи звуци и просто не успявам да се въздържа.

— Това са Schnecken, Ани. Охлювите.

— Какво за тях?

— Те кихат!

Проследяване на маслините

Лятото ни напуска като безшумно падащите венчелистчета на цветята. Всички си тръгват и ние оставаме сами. Лястовиците се събират; есента настъпва, провинциална и по-скоро дъждовна. Земята отново се раззеленява, възстановява се, съживява се. Тревата, суха и трошлива като стари кости през всичките тези горещи месеци, израства за една нощ и сред нея навсякъде изникват маргаритки. Те са снежнобели, невинни и детински, цветя, лишени от претенция. Обикалям из терасите, изучавам зреещите маслини, които сега са светлолилави, петнистозелени или бледоморави, и докато се разхождам, набирам стръкове диви цветя. Занасям ги в къщата и ги слагам във вази по масите. Те се надигат към първите нежни лъчи слънчева светлина, пропълзяващи зад ъгъла на къщата, и аз се наслаждавам на тяхната обикновеност.

Събота сутрин е. Билковият аромат във въздуха предвещава безпогрешно един чудесен ден. Мишел е някъде в подножието на хълма, сади цяла ръчна количка лилави и бели ириси, които изкопахме от терасите, където се бяха умножили в изобилие, напълно диворастящи. Използва ги, за да създаде граница до нашата нова ограда и лавровите arbustes, храсти.

Рене пристига, мъкнейки две найлонови пазарски торби, пълни с дребно черно грозде.

— Framboises — обявява той.

Объркана съм. Рене се разсмива на изражението ми.

— Тези плодове са известни като малини.

— Защо?

— Пробвай ги.

И за моя изненада, на вкус са наистина като малини. Рене е дошъл да ни придружи до една от фермите, за които се грижи в arrière-pays, хинтерланда (очаквахме го преди два дни, но няма значение). Двамата се настаняваме удобно на горната тераса с чаша в ръка, докато чакаме Мишел да приключи с градинарските си дела. Поглеждам часовника си в момента, в който Рене разлива изстудената бира, и се усмихвам мълчаливо. Още няма дори десет и половина. Години въздържание, неуспешни диети, следвани от непоносимо чувство за вина, безсънни нощи и усещане за неадекватност, всичко това, за да се напъхам в костюми, с един-два размера по-малки от този, който всъщност нося, но подходящи за телевизията или филмовия екран, или пък отговарящи на нечия представа за сексапил, а ето ме сега, в целия ми блясък, в събота сутринта, облечена като строителен работник от Средиземноморието, с ботуши и шорти, предвкусваща насладата от пенливата течност на масата пред мен. Уча се да живея спокойно и да усъвършенствам хедонистичната нагласа на душата си.

— От работата се ожаднява — заявява Рене, като повдига чашата си.

Отначало решавам, че коментира разсъжденията ми, и се стряскам, защото не съм казала нищо на глас, но после забелязвам, че вниманието му е насочено към клетия Мишел, чийто силует се движи напред-назад пред погледите ни, докато се навежда и изправя, копаейки и засаждайки цветята.

Слушам Рене, който ми разказва приключения от живота си като шофьор на камион, преди да се пенсионира. Има изключителен асортимент от истории за годините на германската окупация тук, на крайбрежието, когато той и камионът му са били използвани от Съпротивата, за да пренасят храна след вечерния час, така че френските семейства да не гладуват.

Описва ми впечатляващата картина на човека и неговия верен жребец — в случая верен камион, разказва за пренасочени порции, une petite escroquerie тук и une petite escroquerie там, сякаш е следвал примера на Робин Худ.

Escroquerie. Харесва ми тази дума. Въпреки че не е типично провансалско съществително, тя сякаш характеризира толкова голяма част от живота тук: une escroquerie е „измама“.

Нашият човек по маслините сега ми описва в подробности, с помощта на ръцете си, за да подчертае казаното и да постигне драматичен ефект, как да се одере и сготви таралеж. Готвенето не е сложно, уверява ме той. Първо се сварява в бульон, после се разрязва по средата от меката му страна, на корема, „сякаш разрязваш възглавница“, и обелваш кожата по същия начин, по който човек сваля костюм за гмуркане.

— А бодлите?

— Ха, те падат лесно, като разпорен шев, след като животното е сварено.

Не си представям да добавя тази рецепта в готварската си книга, но се въздържам да го споделя. Друга основна храна през окупацията по време на Втората световна война било морското свинче. Според Рене морските свинчета, cochons d’Inde, са чудесен източник на мазнина, продукт, който постоянно не достигал през войната. Благодарение на мазнината животното можело да се яде. Всяко животно, което има много мазнина, е вкусно за ядене, обяснява ми Рене. Започвам да си мисля, че предпочитам строгостта на актьорската си диета. Рене се протяга за още една светла бира, напълва чашата си догоре и се впуска в описания на окупацията на големите хотели и частните имения, maisons particulières, по крайбрежието, за избухващите мини, за подготовката на френските маки за освобождението. Тук се прекъсва сам:

— Знаеш ли, че силите на Съпротивата, на партизанското движение, се наричат маки? — Не изчаква отговора ми. — Това е името на храсталаците, на шубраците, които растат по тукашните средиземноморски и корсиканските брегове. И отрядите бяха наречени така, защото хората се криеха по тези места, сред храсталаците. Бяха много активни в Прованс и без тях е малко вероятно нападението на Съюзниците през 1944 г. да можеше да постигне такъв успех.

Знам тези неща, но демонстрирам искрена изненада и Рене свива рамене — онова гордо, но скромно провансалско свиване. Той искрено се наслаждава на възможността да ми разказва своите истории и изглежда, аз съм идеалната му публика. Плавно преминава към нощите, прекарани в убежищата, и че не е било чак толкова трагично, което го води съвсем естествено към военновременния романс с певица от нощен клуб в Марсилия.

— Diable, тя имаше страхотни крака! — ухилва се той и се впуска в пиперливо описание на ръста на певицата и дължината на краката ѝ, после се усеща с кого разговаря, поглежда ме дяволито, изчервява се и спира. Сега преминава към ухажването на местно момиче. Спомня си как са правили любов на плажа, докато оръдията гърмели навсякъде около тях. Тя била три години по-голяма от него и в онези дни, заявява той, това било смятано за много дързък и романтичен избор. По-късно станала негова жена. Сега не можела да излиза от къщи заради някакво заболяване.

Мишел се задава по алеята с ръчната количка. Маха ни.

Рене насочва вниманието си към по-неотложни неща: растенията и l’entretien, поддръжката, на oliviers. Подрязването и обгрижването на дърветата по принцип — и по-конкретно на маслиновите дървета — разпалва страстта му с лекота, също като копнежа му по добрите стари времена. Докато го слушам и наблюдавам, откривам в пронизващите му сини очи да проблясва радостта от един пълноценно изживян живот.

— Бил си любимец на жените, а, Рене? — подкачам го аз.

— А, да, късметлия съм — измърморва той, заглежда се разсеяно нанякъде и отпива от бирата си. — Дори и половината не си чула.

Когато Мишел е готов, потегляме. Предстои ни първото пътуване на нашето предреколтно petit pèlerinage, нашето маслиново поклонничество. Тази сутрин пътуваме към вътрешността, обикаляме и следваме виещите се пътища, впили поглед във впечатляващия крайбрежен пейзаж: живописни заливи, самотен хеликоптер, пресичащ електриковосиньото небе, гори от платноходи, чиито платна се развяват като миниатюрни знаменца към нас от огледалната повърхност на Средиземно море. Изкачваме се на още по-прохладна височина в отдалечен провинциален регион, селски свят, където има съвсем слаб трафик, като изключим няколко камиона и ръмжащи, разораващи земята трактори.

Освен маслините и кипарисите, навсякъде дърветата са придобили смайващи цветове — кехлибарено и рубиненочервено. Въздухът е забележително неподвижен. Двайсет минути във вътрешността — и имаме чувството, че сме върнали часовниците си с половин столетие.

До фермата, в която отиваме, може да се стигне по черен път, неравен, каменист, по-подходящ за трактори, отколкото за дизеловото рено на Рене. Портата е изтърбушена, килната и прикрепена криво-ляво с ръждясал катинар и верига. Вътре има дълга, права ивица земя, която трябва да изкатерим по стръмна камениста пътека, оградена от терасирани горички. Тя ни води направо до къщата, разположена също като нашата на един хълм. Опушенорозовата къща с избелели тревистозелени жалузи е като древна крепост, забравена от всички в тази дълбока провинция. Разположена в южната част на планинския масив, известен като Кастелански Предалпи, тя гледа към осветената от слънцето уединена част отвъд долината, към кацналото на един хълм градче на име Гурдон.

Собственикът на имота бил от Париж, към осемдесетте, в немного добро здраве, и посещавал фермата само за месец в разгара на лятото. През останалите единайсет месеца било затворено. Никой освен Рене не идвал тук, което ме натъжава, защото си спомням колко запусната бе „Апасионата“, когато я открихме.

Вляво от къщата са конюшните, които са превърнати във втора баня, така че старият господин да може да се бръсне на спокойствие, необезпокояван от внуците си рано сутрин. Лоза, отрупана със зелени висящи гроздове, прави сянка на напукания циментов двор. Видът на мястото ми напомня за онези стари реклами на виното „Дюбоне“, които гледах по телевизията, когато още можех да минавам под масата. Тогава не бях идвала още във Франция, но образите от рекламата ме поразяваха — бяха толкова чуждестранни, толкова изпълнени с радост и щастие, с толкова френска идилия… Може би заради тях съм тук сега.

Във фермата има около 130 дървета, като една трета от тях са засадени отдавна и растат по тези тераси вече 250–300 години. Стволовете им са усукани и напукани като кожа на стар слон. По-младите дървета, засадени от отсъстващия собственик, са едва на 25 години, но повечето от тях дават хубави плодове. Те са от различен сорт, маслини, известни като tanche, танш. Старите, с дебелите, измъчени стволове, са от сорта cailletier, от който са и дърветата, които ние сме наследили.

Рене откъсва един плод и ми го подава да го огледам.

— Кайотие са известни с вкусния златист зехтин, който се получава от тях, както и с неговото високо качество. Това е издръжливо дърво, напълно способно да понася дълги периоди на суша. През годините зехтинът от тези маслини започва да се търси от парфюмерийните къщи, особено в Грас, заради златистия му оттенък, който се оказва, че е чудесна добавка към всеки аромат.

Сред местните сортът е известен като „маслината от Ница“ и тя расте основно по тази крайбрежна ивица. Израства по-висока от всяко друго маслиново дърво, но ражда най-дребните плодове. Отидете навътре сред хълмовете на Прованс и ще откриете по-ниски и по-яки маслинови дървета, които осигуряват естествена защита срещу напора на мистрала, духащ яростно и безмилостно из тези по-високи места.

Обикаляме от тераса на тераса и наблюдаваме как Рене проверява растежа на моравите плодове. Внезапно той спира, откъсва петнисто листо от едно от младите зеленикави дървета и го завърта между пръстите си с намръщено изражение.

— Paon — казва мрачно.

— Paon? — повтарям изненадано и се оглеждам наоколо, търсейки някакъв паун.

Рене кимва и после ни обяснява. В много ферми в тази южна част на Франция отглеждат пауни като домашни животни. Болестта по маслините Cyclocodium Oleaginum е известна под името oeil de paon, „пауново око“, защото нейните гъбички покриват сребристозелените листа с кръгли черни петна като при перата на пауна, преди съвсем да пожълтеят, след което те падат от клоните. Рене ни подава листото и ние с Мишел го оглеждаме.

— Следете за тези петна на вашите дървета.

Дори за аматьори като нас е очевидно, че има нещо нередно. Листото е станало прашножълто и е осеяно с тъмнокафяви петна. Притеснявам се за състоянието на плодовете, но Рене ни уверява, че конкретно тази болест не уврежда маслините. Ако обаче се остави така, листата ще окапят и ще оголят клоните. За една година, предупреждава ни той сериозно, цялото дърво ще бъде голо. А ръждата по дърветата е силно заразна.

— След прибирането на реколтата — за този сезон вече е прекалено късно, има риск да отровя плодовете — трябва да напръскам всяко дърво на всяка тераса в тази ферма.

Наивно е от моя страна, разбира се, но дори не съм мислила за риска от болести по маслините и сега съм ужасена, когато научавам, че има девет вида болести, причинени от насекоми и гъбички, за които трябва да следим. Някои от тях могат да бъдат пренесени от инструментите, с които се подрязват дърветата. Ако се случи такова нещо, инструментите трябва да бъдат дезинфекцирани след окастрянето на всяко дърво. Рене се разсмива, когато вижда изражението ми, и ме уверява, че подобни неща са редки тук, макар често да се случвали в Алжир.

На връщане към къщи ми правят впечатление многобройните селища по върховете на хълмовете в тази част на Южна Франция и научавам от Мишел, че повечето от тях са били построени на стратегически позиции, първоначално избрани от мародерстващите сарацини за техните крепости. След като тези кръвожадни нашественици били победени, върху руините на отвоюваните земи били построени селища, за да защитават населението от завръщането на техните врагове или от евентуални нови агресори.

Сарацините — сборно име за арабите, маврите, берберите и турците, представяни от историците като напълно безобразни орди, които не правели нищо друго, освен да изнасилват и плячкосват, всъщност са допринесли значително за местното знание и традиции. Те научават народа на Прованс на много неща, свързани с природната медицина, както и с умението да използват кората на корковите дъбове, за да правят корк — къде би била винената индустрия без тях? — и как да извличат смола от многобройните борове в района. Друг техен важен принос към културата на региона е свързан с музиката — те научават местните хора да свирят на тамбурина. Не че съм виждала дори един загорял от слънцето провансалец с набръчкана кожа да обикаля улиците на града си или из любимите си местенца за игра на петанк, places des boules, и щастливо да потропва на своята тамбурина.

Спускайки се към морето, към един по-мек климат, минаваме покрай групички хора, пръснати из многобройните провинциални пътища и закътани пасища. Носят кошници и пръчки и не приличат на тръгнали на пикник за забавление; изглежда, имат за цел някакво много по-сериозно занимание. И наистина е така.

— Сега е сезонът на funghi — напомня ми Мишел.

А, да, спомням си групичката, с която се бях спречкала на нашия хълм миналата есен. Предлагам му да опитаме и ние — може да е забавно да събираме гъби.

В Италия, в Апенините, има село на име Пителио, където в края на XIX век жителите му се събирали заедно през сезона на funghi и берели около 1500 кг гъби всеки ден. Ние нито сме така социално обвързани с някого, нито притежаваме толкова плодовит хълм. Въпреки това в неделя, в късния октомври, в една спокойна слънчева сутрин поемаме на експедиция за събиране на гъби. Обути с високи гумени ботуши като предпазна мярка срещу бодлите и мокрите храсталаци, пристъпваме към стръмния склон на нашия хълм, където ивици слънчева светлина прорязват остри прави ъгли сред високите дървета. Това е възхитителен начин за пораждане на жажда и апетит за обяд, откривам скоро. Чувам и после успявам да зърна кълвач и двойка пойни лебеди. Земята под краката ни пружинира като гъба и хруска заради многото потъващи пластове борови иглички. Мирисът на влажен бор витае във въздуха около нас, докато се навеждаме и берем гъби. Дебели шишарки, подобни на спящи Хъмпти Дъмптита, се обръщат и претъркулват, когато минаваме покрай тях. Гъбите са навсякъде, едва скрити, меки и хлъзгави, подаващи се от мократа пръст и борови иглички. Трябва да внимавам къде стъпвам, защото мога да ги смачкам, както и големите кафяви охлюви, спотайващи се по клонките и напуканите листа. Дъхавата тъмна пръст се плъзга между пръстите ми, докато ровя и драскам по повърхността ѝ. Искам да почувствам копринената гъбена текстура, но се колебая да докосна funghi. Не съм познавач и нямам представа кои от тези champignons са ядливи и кои са отровни, а и Мишел не е много по-запознат от мен. И все пак бродим щастливи из гората, търсим и събираме гъби с ентусиазъм и прибираме плячката си в плетени кошници. Когато се връщаме вкъщи, поставяме всичко на дългата ни маса в градината и ги сортираме внимателно на небрежни купчини по форма, размер и вероятно по вид. Справили сме се повече от добре и се опасявам, че ще ги похабим.

— Не, ако всички стават за ядене, ще мариноваме част от тях — успокоява ме Мишел.

Слагаме по една от всеки вид в поднос, като се стараем да не ги повредим, и слизаме бързо до селото. Аптеката, която обикновено посещаваме, е затворена в неделя сутрин, затова се отправяме към друга, където слаб прегърбен фармацевт с мазна, сплескана на челото коса се втренчва с презрение в нашата реколта.

— Не бих докоснал никоя от тях — е неговата присъда.

Ние зяпваме от изумление и разочарование.

— Сигурен ли сте? Нито една?

С върха на подобните си на щипци пръсти — кутрето му е извито във въздуха като на стара мома, когато пие чай — той започва да ги вдига една по една за техните туфести или месести пънчета, все още покрити с изсъхнала пръст. Стиска всяка гъба, оглежда я и после изцъква с език.

— Фалшива, фалшива — обвинява, отхвърляйки клетите гъби, преди да ги хвърли отново на подноса с гнуслив жест, сякаш са екскременти. — Изяжте ги, щом искате, но аз не бих пробвал.

Мишел вдига един екземпляр с малко петънца и го предлага на фармацевта за повторна оценка.

— Струва ми се, че това може да е un lactaire, млечница, не е ли така?

— Може и да е, а може и да не е.

Мишел обръща гъбата, за да убеди фармацевта. Под месестата ѝ гугла ламелите на вълнообразното ѝ коремче са неоспоримо червеникави. Мишел разчупва пънчето надве. Месото отвътре също е червено.

— Oui, peut-être ça с’est de la variété lactaire[100] — признава без ентусиазъм този кисел химик. — Може и да опитате тази, но не и някоя от другите. Те са champignons vénéneux[101]. Дори и тази може да е проядена от личинки.

И с тези думи изчезва, решен да не бъде свидетел на нашата радост.

— Merci, Monsieur — провикваме се след него с кикот.

Връщаме се у дома с подноса, натежал от отровните ни гъби, до масата ни в есенната градина, отрупана със седем различни вида купчини.

— Мисля, че бе малко критичен, но по-добре да не рискуваме.

Милият Мишел търпеливо събира сутрешните ни усилия и изхвърля цялото количество в боклука, poubelle. Сега имаме една кофа, пълна с разлагащи се смъртоносни гъби, и са ни останали само осем ядливи млечници. Не сме голяма конкуренция на италианските селяни от Пителио, но са повече от достатъчно за лична консумация. Така че, без да изпитваме и грам разочарование, се наслаждаваме на пищен обяд с нашите осем домашно отгледани гъби, нарязани на резени и леко задушени със зехтин, чесън, сол и пипер, поръсени с билки от градината, поднесени с настърган пармезан и прокарани с бутилка червено вино от Шатоньоф дю Пап. На терасата, под есенното слънце.

По-късно научаваме от нашия фармацевт, че гъбите, които сме изяли, са известни като lactaire délicieux, обикновена млечница.

— Те растат под борови дървета и са чудесни.

Потвърждаваме великолепния им вкус с орехов аромат и че сме ги набрали от върха на хълма ни, в боровата гора.

— Руснаците ги консервират в сол, нали знаете.

Показва ни рисунките, които пази за сведение на невежите като нас, и забелязваме, че има поне един от другите видове, които бяхме събрали и изхвърлили. Това е голяма бяла гъба, известна като faux mousseron, обикновена челядинка. Развълнувана съм от новината, че в нашия имот растат всякакви гъби. На връщане към къщи, все още в гъбено настроение, спираме на пазара за зеленчуци и купуваме половин килограм обикновени манатарки, за да ги добавя към ризотото.

Вечерта е съвършен край на този спокоен, без произшествия и прекалено кратък ден, въпреки че часовниците са върнати с един час назад. Слънцето вече залязва и времето захладнява. В къщите по хълмовете са светнати лампи. Навсякъде в здрача се издигат струйки пушек от комините, които действат успокояващо. Мишел разпалва огъня в камината, докато на терасата зад него аз се плъзвам гола в басейна. Смокиново листо, добило жълтеникав цвят от времето, се откъсва от дървото и се понася във водата, за да ми прави компания. Студеният шок разтърсва тялото ми и пръстите на ръцете и краката ми започват да изтръпват. Размахвам ръце и се впускам в неудържимо решително плуване, като постепенно свиквам с температурата на ледената вода. Плувам от единия край до другия, не смея да забавя темпо, за да не замръзне плътта ми. После излизам от басейна — сърцето ми бие силно, тялото ми се тресе — и се затичвам из градината, надавайки възгласи като индианец, поел по пътеката на войната. Кучетата се разлайват и Мишел изтичва на терасата, за да види какво става. Разсмивам се и се смея дълго, до припадък.

— Сигурно тези гъби са били халюциногенни — провиква се Мишел и се прибира вътре, за да продължи с по-смислената си домакинска работа.

Излива се пороен дъжд. Толкова е силен, че сякаш сме в тропиците, направо е шокиращо. Ден след ден, той се изсипва върху хълмовете и е почти невъзможно да се различи границата между морето и небето, което сияе в черно. Дните са мрачни. Дъждовни капки с големината на чинии се плискат в басейна, който, изглежда, всеки момент може да прелее и да се спусне като Ниагара по терасите.

Принудени сме да стоим вкъщи, при книгите и проектите си. Да пием вино, да ядем, да бъдем само ние двамата. Отново работя по сценариите си, пренаписвам ги, за да включа в тях коментарите на Мишел, но понякога работата ми върви бавно, губя увереност и прекарвам неспокойни часове, притиснала нос във високите запотени прозорци, взирайки се в облаците, които скриват долината от погледа ми. Нямаме почти никакви пари. Трябва да побързам, ако искаме да си осигурим договор за снимки следващото лято. Дъждът капе и плиска, бълбука и трополи тревожно от всяка тръба.

Удря светкавица, токът спира. Изтичваме през дъжда до гаража и вдигаме отново лоста на автоматичния предпазител. Токът премигва и после пак угасва. Ще се оправим и на свещи. Отеква гръм и тътенът му се разнася из долината. Кучетата лаят и скимтят, ужасени. Вкарваме ги до камината, за да ги успокоим и изсушим. Миризмата на мокра кучешка козина се просмуква във всички стаи.

Обгорената земя посреща с радост дъжда и растенията жадно попиват водата. Ние не сме толкова благодарни, защото откриваме пукнатини и цепнатини, за чието съществуване не сме и подозирали. Дъждът се излива вътре в къщата. Процежда се през френските прозорци и се настанява в красиви локвички на плочките. Търча към банята, за да взема кърпи и да ги разпръсна по пода. Чувам капки, течове и плискане навсякъде, какофония от водна музика. Крача напред-назад, въоръжена с хавлии и пластмасови легени, за да потисна агресивния воден перкусионен оркестър. За щастие покривът на мосю Ди Луцио се държи. Очаквам цялото нещо да се срути върху ни всяка минута, но това е стара къща, построена от издръжлив материал. Може да се мести, да пропуска и да стене като спящ старец, но никога няма да падне.

Най-накрая дъждът спира. Небето се прочиства незабавно и си възвръща типичната свежа кристална синева. Усмихва се съблазнително, сякаш пороят и бурята са били плод на нашето болно въображение. Слънцето грее ярко, дните отново стават топли и настроението ми се подобрява. Мъдрите мъже от маслиновия свят казват, че — както при виното — септемврийското слънце е това, което определя качеството на плода, а дъждът през октомври и през ранния ноември е най-важен за маслината, защото ѝ дава онзи последен съществен, незаменим елемент за растежа на плодовете. За разлика от повечето други видове в растителния свят на северното полукълбо, реколтата от маслини не се обира през есента. Има още от шест до осем седмици, за да се оформят напълно хубавите, плътни маслини, с богато на минерали и витамини „месо“, от което се получава най-качествен и изобилен зехтин.

Но тази година водната дейност на природата е прекалено активна. Обикаляме терасите и оглеждаме щетите и феноменалното избуяване на всичко наоколо само за последната седмица. Очарована съм от светлината и от пищността на растителността и търся ароматите и звуците на пречистения от дъжда свят така, както куче, обучено да търси трюфели, рови в пръстта. През летните месеци наблюдавахме как портокаловите дървета, които бяха сухи като мумии, когато купихме къщата, се събуждат за живот. Сега са вирнали снаги, метър и половина високи яркозелени наострени жизнени копия. И това, което ме изумява най-много — отрупани са с кръгли зелени топки. Миниатюрни портокали. Подобно възраждане ми се струва напълно невъзможно. Затварям очи. Като катерица, подготвяща се за трудни дни, складирам факта, че това прераждане е източник на живот. Някаква пълзяща към мен сянка ме предупреждава, че ще е добре да съхраня това познание в паметта си.

На няколко крачки от портокалите, сред растящата на туфи трева в корените на праисторическите маслинови стволове, откривам купчини от лилави и зелени малки твърди топчета. Вдигам едно да го огледам по-отблизо и разбирам, че това е неузряла маслина, която дъждът е обрулил от клоните. Обаждам се на Мишел, който е на друго място и в момента е зает да снима луковици, които за една нощ са се преобразили в миниатюрни нарциси.

— Трябва да сложим мрежи под дърветата, преди да загубим цялата реколта — предлага той.

Опитвам да се свържа с Рене, но той не си е у дома. Жена му обещава да faire le commission, което означава, че ще му каже, че сме го търсили. Той не ни връща обаждането — нито същия ден, нито на следващия. Правим още една обиколка на подгизналата, пружинираща около корените на дърветата земя и сме на едно мнение: че съотношението между плодовете на земята и тези на клоните продължава да се променя. Дали дъждът е предизвикал падане на плодовете, дали маслините са били засегнати от маслинова муха или от някоя от деветте болести, които Рене ни спомена и за които ние не знаем нищо, или пък плодовете просто са узрели прекалено рано, не можем да кажем, но решаваме, че е наложително да сложим мрежи по земята.

Уверена съм, че можем да се справим с тази част от операцията сами, без Рене, и казвам на Мишел, че Земеделската кооперация е точното място, където могат да ни помогнат с указания. Той се съгласява и ме подканва да се метна на реното, пътуването с което става от ден на ден все по-рисковано, за да отида и да се сдобия с мрежи, докато той прегледа последните написани от мен страници. Естествено, покупката не минава толкова лесно, колкото съм очаквала.

Главният градинар в кооперацията, розовобузест очилат младеж, е изпратен да се оправя с мен: чужденката, която се мъчи да стане местна. Търпението му спрямо такива редки животни като мен очевидно се е изчерпало преди няколко сезона.

— Oui?

— Бих искала да купя мрежи, ако обичате — за нашите маслинови дървета.

— Какъв цвят?

Цвят? Цена, качество, дори размери, донякъде съм подготвена за тези въпроси, но не и за цвят. Не е възможно френската буржоазна мания към съвпадащите си неща и към специалния дизайн на всяка вещ в къщата и в градината да се е разпростряла и до нюансите на мрежите за маслини, нали?

— Има ли значение? — питам глуповато, убедена, че отговорът ми само ще потвърди вече създаденото му мнение, че съм просто една градска кифла, която губи безценното му време. Той въздъхва шумно и театрално и се отдалечава. Оставам колебливо на мястото си, докато той не се обръща и не ми нарежда да го последвам, което и правя послушно. Стигаме до едно масивно руло яркочервена мрежа, която се навива и отвива с ръждясала дръжка, сякаш взета от онези преси за изцеждане на пране от XIX век.

— Червено — казва той.

Не мога да не се съглася с него. Червено е.

— Такава ли искате?

— Oui, peut-être[102] — давам най-доброто от себе си аз.

— Deux francs vingt — казва ми той, все едно че за някой толкова невеж като мен цената ще бъде решаващият фактор при избора. Смаяна съм от цената, която ми се струва изключително разумна. Два франка и осемдесет сантима. Приблизително 22 пенса в английски пари.

— На метър? — имам нужда да потвърдя добрите новини.

— Par six, le longeur.

За шест метра на дължина. Напредваме. Звучи добре, казвам му аз. Той изглежда разочарован и леко губещ търпение с мен, затова пристъпва към червената мрежа и почва да дърпа рулото с пръсти, докато накрая малко парче от мрежата се откъсва.

— Eh, voilà!

Предполагам, че прави този малък тест, за да ми докаже, че мрежата не се реже прекалено трудно, но се оказва, че греша.

— Ако предпочетете зелената…

— А, зелената…?

— Два и деветдесет.

Тикната в дъното на огромния хангар, покрита с нагъната ламарина, е зелената мрежа. Навита на руло по същия начин, значително по-дълга, но иначе — поне в моите очи — същата като червената. Младежът се запътва натам, развива няколко сантиметра и започва да я дърпа. Нищо не става.

— Costaud — потвърждавам аз с кимването на познавач, който знае за какво говори. Тя е по-твърда, по-стегната. Няма да се скъса, когато някой по случайност — например аз — се спъне в нея. Разбирам и градинарят е доволен от мен. Поне така си мисля, защото изръмжава и започва да развива метър след метър, в готовност да почне да реже.

— Колко метра ще искате?

Усмихвам се, опитвайки се да го очаровам.

— Ами… не съм съвсем сигурна.

Мрежата е пусната на пода. Друг градинар се провиква някъде отдалече:

— Фредерик!

— J’arrive![103]

Чувствам, че времето ми изтича. Започвам да говоря бързо:

— Имаме шейсет и четири дървета, така че…?

— Какви са размерите, на какво разстояние се простират клоните? На каква възраст са дърветата? На юг ли са обърнати? Измервали ли сте обиколката на кореновото пространство? Какъв сорт са дърветата?

Поклащам отрицателно глава на всеки въпрос.

Клетият Фредерик се отчайва все повече и аз съм ужасена, защото знам, че играя ролята си на фермер аматьор повече от убедително.

— Вижте какво — предлага той със сърдечност, на каквато не съм разчитала на този етап. — Купете цяло руло. Pourquoi pas? Така е значително по-евтино и на място ще можете да си измерите нужната дължина и да отрежете колкото ви е нужно.

Звучи като чудесна идея, която ще удовлетвори и двама ни. Съгласявам се на драго сърце. Той ме насочва към касата, разположена вътре в магазина, и ме пита коя кола е моята. Посочвам му разпадащата се таратайка и се втурвам към касата, за да платя. Докато съм в магазина, напазарувам и някакви други странни неща — масло за веригата на резачката, маслинови сапуни, тежки като тухли, трийсет килограма кучешки бисквитки — и вадя чековата си книжка. Момичето отмята покупките ми и обявява сума, която е съвсем малко под 5000 франка.

— Пет хиля…?

Точно там научавам, че току-що съм се сдобила с хиляда метра зелена мрежа. Не се осмелявам да се откажа от покупката, затова се усмихвам тъжно и написвам чека, с който напълно изпразвам банковата си сметка.

Отвън намирам Фредерик и негов колега тъкмо когато затварят колата, която изглежда така, сякаш се е сдобила с разперени криле. Напълно очаквано, рулото не може да бъде натикано в багажника, нито пък ще се побере във вътрешността на колата, затова е било пъхнато между мястото на пътника до шофьора и задната седалка, точно зад шофьорското място. Подава се през отворените прозорци и от двете страни поне с по около петдесет сантиметра.

— Не е ли малко опасно? — отронвам аз. Фредерик не проявява интерес към проблема, вече обслужва друг клиент. Паля двигателя. Потеглям с тътен и талази син дим, излизащ от ауспуха, като се опитвам да не отнеса и портите на градинския център със себе си.

Докато се добера до нашата алея, съм напълно изтощена и нервната ми система е на прага да се срине. Половината Прованс надува клаксони и крещя по мен, а когато на опасен завой бях изпреварена от един много нетърпелив джентълмен, скъпоценната ми мрежа буквално отнесе страничното огледало откъм шофьора и той бе готов да ме избута в канавката. Все пак се добирам до къщи сравнително цяла и по-важното — имаме своите filets.

Мишел се смее гръмко, Безименна и трите ѝ останали кутрета скачат покрай краката ми, лаят и скимтят ентусиазирано — надушват бисквитите, — но каквото и да правим, както и да бутаме или да дърпаме, не успяваме да помръднем хилядаметровото руло, вклинено в колата

Сломени, най-накрая успяваме да се свържем с Рене. Когато пристига и вижда мрежата, спира и се взира, изненадан и изумен.

— Но защо не купи бялата? — пита той.

Колко трудно може да е да поставиш мрежа около ствола на едно дърво? Сериозно ли за тази работа ще са нужни трима мъже, плюс мен, и то в продължение на няколко дни? Оказва се, че е нужно умение, за каквото дори не съм подозирала. Първо, косачките трябва да разчистят район приблизително шест метра във всяка посока около всяко дърво. Това се прави, за да сме сигурни, че мрежата няма да се заплете в избуяващите треви, и за да улесним по-късно събирането на падналите маслини. След като Мишел и Куашия приключват тази част от процеса, първият ден е почти свършил и вечерният въздух е наситен с мирис на лук. Харесва ми. Острото ухание на прясно окосената трева никога не е едно и също. Предполагам, че се дължи на смесицата от тези допълнителни съставки: насечен див чесън, глухарче за месклан[104], диви и неидентифицирани провансалски билки.

Когато настъпва щастливият момент за полагане на първата мрежа, Рене обяснява, че земята трябва да бъде покрита напълно дотам, докъдето стигат клоните — крайната граница е най-дългият клон, без да се пести материал, да се реже мрежата възможно най-рядко и да се отбелязва дължината незабавно, като се номерират и дървото, и мрежата, така че следващата година целият процес да не бъде пълна бъркотия, докато си блъскаме главите в опит да разберем коя мрежа за кое дърво се отнася.

И докато се случва всичко това, трябва да решим как най-добре да успокоим превъзбудените кутрета, които непрекъснато сядат върху мрежата или върху краката ни точно в момента, в който се опитваме да развием рулото или да наместим вече отрязана част. Колко мрежа могат да изгризат и унищожат три кученца с остри зъбки, докато им обърнеш гръб за пет минути? Мъжете ме назначават за охрана на малките вредители.

Бялата мрежа на Рене е по-твърда от нашата, в смисъл, че е по-груба и по-малко гъвкава, но това не означава, че е по-издръжлива. И цветът ѝ пречи да се слее с природата толкова добре. Предпочитам зелената, но задържам разсъжденията си за себе си, което се оказва правилното решение, защото, когато слънцето засиява през висящите ниско клони, приличащи на дълги поли, и мрежите и сребристата долна част на листата започват да блещукат, съм принудена да променя мнението си. Ефектът е като на море, като на водопад от платина, спускащ се пред очите ни на талази.

Зелено или бяло — няма значение, природата създава величествени картини.

Привечер на третия ден, когато мрежите са поставени и внимателно подредени в симетрични форми, които няма да позволят нито една клета паднала маслина да ни избяга, слагаме камъни и пръчки на стратегически места, за да не се разместват и за да се получи нещо като люлка, така че независимо дали задуха силен вятър, или се изсипе пороен дъжд, плодовете да не се разпилеят.

Слагам голям камък на края на мрежата и се изправям. Чувствам се изтощена, но по един хубав, чист и здрав начин. Мъжете работят на терасата под мен, развиват последната част от мрежата, провикват се един към друг, обсъждат нещо. Вечерта облива Рене, Куашия и Мишел със своите златисти лъчи. Слънчевата светлина на късната есен, застинала в меките тонове на златен мед, е типична за този климат. Гледката на работещите мъже сред метри мрежа напомня за подготовката на празненство за селска сватба, с воали, рокли и местни плодове. Да, празненство, защото в края на всичко това, след ритуала на прибиране на реколтата и пресоване на маслините, ще има голям fête. По улиците на селцата ще мине процесия, средиземноморски ден на благодарността към l’arbre roi de Provence или l’arbre immortel[105].

Работата, която вършим тук, е израз на вярата ни в миналото. Така се прави от хиляди години. Маслината е un arbre noble, благородно дърво. Тя е преживяла най-големия потоп в историята, този на Ной с кивота. Клонка от маслина е донесена от гълъба като знак на мир и за да покаже на Ной, че дъждът най-накрая е спрял. Дори в онези времена трябва да е била високо ценена. Смята се и за свещено дърво. Рене ми е казвал няколко пъти, че в никой друг занаят не се работи с инструменти, които да са на няколкостотин години. И наистина в очите на един производител на зехтин, oléiculteur, колкото по-стар е един уред, толкова по-добре. В тази работа има достойнство и смирение. Откривам ги в посвещаването на този занаят, в преклонението пред силата — и понякога жестокостта на природата, както и пред изумителната щедрост на маслиновото дърво, чиито плодове не бива да се пропиляват. Тази сутрин прочетох някъде, в една от многобройните френски книги за практическо градинарство, които са затрупали дървената маса в моето все още необзаведено atelier, друга версия за тези далечни времена, в които е било поставено началото на маслиновото земеделие; според нея култивирането на маслинови дървета и пресоването на плодовете им е започнало в Персия — и то много по-рано, отколкото в Гърция. Територията на Стария завет. Персите пренасят маслината в Гърция, но всъщност обитателите на Финикия — древна територия, която обхваща тясната ивица от крайбрежието, граничещо със Сирия, до северозападната част на Палестина, са тези, които пренасят дърветата във Франция някъде около VIII в. пр. Хр. Това трябва да е било приблизително 300 години преди гърците да пристигнат тук. Или пък все пак са били гърците три века по-късно, както повечето автори смятат?

Факт е, че историята на маслината е заровена в това далечно минало и никой не е сигурен за точното начало на връзката между благородното дърво и хората. Сигурно е само, че ние сме тук днес, араби и европейци, посветили се на метод на нейното обработване, споменаван и в Корана, и в Библията — събиране на реколтата и пресоването на плодовете, метод, древен почти колкото самия живот.

Пресоване на маслините

Най-накрая моментът настъпва. Ще започнем да прибираме първата си реколта: la cueillette des olives. Периодът е критичен, защото плодовете трябва да се берат в точно определено време по точно определен начин. Маслините няма да дадат висококачествен зехтин, ако се откъснат прекалено зелени. От друга страна, ако плодовете останат на дървото по-дълго, те презряват или се спаружват, а от мига, в който вече не са на дървото, започват да се окисляват, което придава на зехтина неприятен горчив вкус. Тази година, първата ни като производители на маслини, имаме прекалено изобилна реколта и ще загубим част от нея, ако не я приберем и не я предадем в moulin в рамките на четиресет и осем часа. Рене ни обяснява, че ще имаме нужда от помощ, особено като се има предвид липсата на какъвто и да е опит от наша страна. Приемаме съвета му и на следващата сутрин — първия случай, откакто сме се запознали с него, когато идва наистина в деня, в който е казал — той пристига с пъстра група берачи. И петимата, една жена и четирима мъже, са ни представени, те правят крачка напред и си казват имената и професиите. Предполагаме, че се отнасят към нас с уважението, което обикновено се показва към предприемачите, oléiculteurs, на голям domaine. Това е озадачаващо и ни кара и двамата да се чувстваме малко неловко. Не сме се сблъсквали досега с такава класова бариера. Предпочитаме по-неформални отношения и им предлагаме бутилки с вода, тъй като денят е топъл и искаме да разведрим атмосферата.

— Nous avons. Nous avons tous[106] — уверяват ни те учтиво и ние се оттегляме.

Започват да разтоварват колите си, паркирани на плоското затревено пространство около подножието на хълма и на най-ниската тераса. Утринта в края на ноември е красива. Птичките чуруликат, а денят се очертава горещ. Оставяме берачите да си вършат работата и се запътваме към горната част на имота ни, за да се заемем също с бране на маслини, като обещаваме да се върнем по-късно, за да видим как върви тяхната част от récolte. Подозирам, че Рене ни е разделил на две групи така, че ако ние с Мишел с градските си пръсти и с тромавостта и неумението си повредим плодовете — което може да стане много лесно, — нашите кошници да не се смесват с обраното от професионалистите и да унищожат киселинния баланс при пресоването.

Вълнувам се от мисълта за този първи вкус. Чела съм, че има над петдесет сорта маслини, и съм купувала, опитвала и готвила с много видове зехтин. Някои бяха получени от първо студено пресоване, други — от второ, ползвала съм и няколко с по-ниско качество, направени от различни сортове маслини. Скоро ще опитаме зехтин само от един сорт, студено пресован, само от наши собствени кайотие плодове. Може би в някакъв момент от живота си съм опитвала зехтин от този южен френски сорт, който се отглежда по каменистите крайбрежни хълмове, без да съм знаела за това. Все пак, дори и така да е, те не са били оттук, не и точно от този хълм. Географски нюанс, но за нас разликата е огромна. Част от тръпката се съдържа в очакването. Дали тази ферма и нашите скромни тераси дават плодове, от които може да се произведе първокласен зехтин? Можем само да чакаме да видим. Дотогава има тежка работа за вършене.

Беритбата е изтощителна. И отнема много време. А няма как да се избегне. Рене не ползва дървени пръчки за брулене. Не, всяка маслина се откъсва ръчно от дървото. Това означава да се протягаме от стълби и да се катерим по клоните, да полагаме усилия, за да оберем всяка маслина поотделно, защото не растат на гроздове.

— Чела съм, че е добре да се брули с дървени пръчки. Те се ползват в много от прочутите ферми — протестирам аз.

Той клати категорично посребрената си глава:

— Не. Каквото и да ти говорят, бруленето може да ги нарани. Когато две маслини растат близо една до друга, почти като на грозд, пръчката няма как да не увреди поне едната. Не, ще се катерим по дърветата. Ти, Каръл, може да вземеш стълба.

И ето ме, боря се с клоните, които ме удрят през лицето, протягам се, клатя се и се вкопчвам за дървото, за да си спася живота. А на всичкото отгоре, когато се докопам до някоя маслина, не трябва да я стискам прекалено силно, нито да я държа прекалено дълго в лепкавата си длан, за да не я претопля. И трябва да се старая да не повредя белите и зелените мрежи, които обвиват основата на дървото. А най-лошото е, че ако кракът на стълбата се заплете в мрежите, мога да падна и да разсипя два часа работа. В този момент ми се иска да бяхме купили лозе. Поне обработката и прибирането са на земята.

Първото ни посещение в moulin. Пак тръгваме с Рене по хълмовете. Планираме да се отбием в две мелници, на двайсет минути път с кола една от друга. Рене иска да изберем къде ще пресоваме маслините, особено като знае, че имам предпочитания към органичното. Първата ни спирка е в мелницата, препоръчана ни от него, в която той кара реколтата от своите ферми. Като много от местните земеделски начинания, това е семеен бизнес. В четирите си ферми, включително и нашата, Рене се грижи за 720 дървета, така че не е изненада, че е добре познат и обичан в мелницата, която е туристическата атракция на семейния занаят.

Вътре всички се прегръщат и целуват, а ние сме представени като собствениците на вилната ферма на хълмовете над брега. По време на кратката разходка покрай сувенирите, които се продават там — провансалски салфетки, различни конфитюри и сапуни, както и предмети като солници и пиперници от маслинова дървесина, — забелязваме стабилния приток от мъже с деца или сами юноши, които носят ранните добиви от своите ферми. Предават маслините си в големи дървени дисаги с размерите на среден кош за пране, които приличат на онези, премятани в миналото върху гърбовете на магарета и товарни коне. Други пък пристигат с пластмасови щайги, а някои, макар и малцина, и с издути торби, които изглеждат като чували за въглища, макар че напоследък точно те не са желани, защото не отговарят на последните стандарти за хигиена на Европейския съюз. Плодовете се поставят на огромен метален кантар, на който се теглят, а след това се трупат на пода до шахта, която ще отведе маслините долу до самата мелница.

Докато се случва всичкото това теглене и трупане, касиерка попълва и раздава лилави квитанции. Те осигуряват на всеки фермер или берач документ, в който е отбелязано точното количество на предадените маслини. По-късно, след pression, той ще потвърди количеството зехтин, произведено от тези маслини.

Начинът за измерване на зехтина е забележителен, но някак си труден за разбиране, заплетен, бих казала, и е още от времето, когато фермерите са идвали с маслините, измерени в мярка, позната като une motte. Буквално motte е купчинка. Една мярка — une mesure — се равнява на дванайсет и половина килограма маслини, обяснява ни касиерката (една от двамата наети служители на мелницата, които не са членове на семейството).

— Защо дванайсет килограма и половина? — питам наивно. Струва ми се любопитно и доста сложно за изчисляване.

Очевидно съдовете, използвани в миналото за пренасяне на маслини, са побирали точно дванайсет килограма и половина, но се въздържам да попитам защо. На стената на съда имало отметка. Когато маслините стигнели до нея, в съда се съдържали точно дванайсет килограма и половина. Двайсет такива съда се равнявали на une motte. И тук става малко мъгляво, поне за математически инвалид като мен, който се опитва да умножи наум двайсет по дванайсет и половина.

До този ден безгрижно приемах, че килограмите пресовани маслини се превръщат в литри зехтин, което ми се струва логично. Когато го споменавам, Мишел кимва в знак на съгласие, но Рене, служителите и членовете на семейството в moulin мрачно клатят глави.

— Mais поп — казват ни те. — Произведеният зехтин се тегли.

Научаваме, че един литър зехтин тежи 900 грама, или девет десети от килограма. Мили боже!

Ако плодовете са узрели, здрави и сочни, което значи и богати на зехтин, се надяват от една мярка (дванайсет килограма и половина) да получат 2,7 килограма зехтин, което, разделено на 900, се равнява на приблизително три литра. С други думи, след феноменално сложна система от изчисления в идеалния случай трябва да произведем маслини, които да дадат три литра зехтин от дванайсет килограма и половина плод, или шейсет литра за всяка „купчина“.

Пфу! Изтощени сме, вие ми се свят, а още няма 8:30 сутринта. Тъкмо се каня да попитам защо системата е така малоумно усложнена, когато Мишел ме сграбчва за ръкава на ризата и казва:

— Така и така сме тук, chérie, защо не купиш малко от техните домашно приготвени тапенади?

Готов е на всичко, само и само да не обърквам и двама ни още повече.

За да стигнем до нивото, на което работи мелницата, Рене ни извежда обратно извън магазина на павирана улица, после през друга врата вляво тръгваме надолу по тясно и ужасно разклатено дървено стълбище. Имам чувството, че съм се върнала назад във времето. А освен това и температурата пада. На етажа на мелницата е почти арктически студ. Дъхът ни се вижда.

Наистина сме се върнали във времето. Когато влизаме, сетивата ми са атакувани от тракането и въртенето на множество машини, а въздухът е така наситен с тежкия аромат на смачкана маслинова паста, че ти се иска да го отмахнеш от себе си като непоискано одеяло. В 8:30 сутринта от това ми се завива свят. Както и от силното червено вино, което ни е предложено заедно с дебели резени изпечен на място хляб, върху които има шунка от прасе, отгледано и заклано в селото. Това е селска закуска, поднесена ни от бледо момиче на не повече от четиринайсет години, което е придружено от братчето си на около девет години.

След като ни нахранват, децата се оттеглят учтиво и застават на пост до масата, пъшкаща под домашно произведените продукти. Стоят тихо, опънали ръце покрай телата си като малки войници, и чакат следващата порция лакоми oléiculteurs. Рене се опитва да надвика шума, за да ни обясни как работят машините, но аз съм по-очарована от децата. Те приличат на гаврошовци със сериозни лица, тъмни проницателни очи, които обаче гледат мило, сякаш са видели хиляди тежки сезони. До тях е трапезата им, която е с диаметър почти колкото на гума за тир. Дрехите им са демоде и износени. Човек може да ги обърка със статисти от някоя Дикенсова драма, снимаща се за Би Би Си, с герои от роман на Томас Харди. Струва ми се невероятно, че живеем по средата на пътя между тази сцена и натруфения блясък и escroquerie на Кан.

Шумът тук долу е непоносим. Не мога да чуя и разбера нито дума. Рене продължава да говори, устните му мърдат. Нямам представа какво се опитва да ни каже. Обръщаме се към работника, който мълчи. Върнал се е към работата си. И той, и помощникът му са увити в шалове, вързани на врата, и със солидни якета, макар че се движат непрекъснато, докато местят маслиновата паста и огромните бутилки, пълни с прясно пресован зелен зехтин. Около мен машините се въртят и мелят с тътен, плюят течността и отделят сухата паста. Зад малък стъклен прозорец, не по-голям от преносим телевизор, бумти огън, който се захранва със сухи отпадъци от маслините. По всичко личи, че всяка древна машина захранва следващата. Взаимно свързани са като части от някакво огромно изобретение на Хийт Робинсън, което днес според мелничаря, който с жестове ни вика към ъгъла надалеч от шума, ще произведе един литър студено пресован зехтин от четири и половина килограма маслини. Повечето от тези ранни плодове не са достатъчно узрели, обяснява ни той. Плодовете, които ще пристигнат след Коледа и които ще преседят по-дълго на дърветата, за да се налеят и да станат черни, ще са по-добри и ще дадат максимален добив.

Повеждат ни през пещера, пълна с бутилки зехтин, който се превръща от зелен в златен, след като утайката падне. Те чакат да бъдат върнати на собствениците им, които ще ги отнесат с каруците си и ще ги складират на сигурно място в хладни затъмнени помещения. Доколкото виждам, в тази мелница сериозно се стараят маслините на производителите да не се смесват с чужди, ако са от едно имение, каквито ще са и нашите.

Очарована съм как се оползотворяват остатъците от всичко. Зехтиновият сапун се прави от утайката на третото и дори четвъртото пресоване, а изцедената паста се хвърля в огъня, който загрява водата за парната отоплителна инсталация. От екологична гледна точка маслините подлежат на пълно рециклиране. Нищо не отива на боклука. От плодовете се изцежда и последната капка течност и само при направата на тапенадите костилката се вади и изхвърля.

Преди да тръгнем към следващата мелница, по-старата от двете, всички си стискаме ентусиазирано ръцете.

Следващия път Кристоф ще е тук — уверяват ни. Той е собственикът и в момента е на лов. Има и много целувки, потупвания по гърба и обещания да се видим пак скоро. Те се радват, че чужденци са се заинтересували от най-благородния занаят. Beaucoup d’Américains visitent içi[107], казват ни.

Потриват палци и показалци и кимат сериозно, за да ни дадат да разберем какви суми са получили от американците за техните джунджурии, сувенири и лъскави книги с подробна история на маслините и разкази за провансалския живот като цяло.

— А англичани? — питам с надежда.

Семейството клати глава като един. Май напипвам чувствително място и неприятна тема.

— Mais поп — обажда се госпожата със заговорнически тон. — Les Anglais не се интересуват от нищо!

Втората moulin се оказва напълно различна. Разположена е в полето, в края на пуст път насред нищото. Основана е през 1706 г. Изглежда, сякаш първоначално е била селска ферма с външен обор, която в някакъв ранен етап е била трансформирана в мелница и след това никога не е била ремонтирана. Ронещите се външни стени имат измит розов цвят, който е доста популярен на някои места тук, но който според мен приляга много по-добре на Съфък. Първо впечатление: с изключение на заобикалящата го природа и планината във фона, в това място няма нищо гостоприемно. Престъпваме през прага и се озоваваме направо в мелницата, огромно като пещера помещение с температура под пет градуса по Целзий. Вътре е тъмно и мрачно. Няма магазин, няма никакви туристически атракции, от което донякъде оставам доволна. Както и преди, атакува ни тежката, натрапчива миризма на смачкани маслини. Тук обаче не предлагат утешителни филии хляб с шунка и червено вино, за да приспят сетивата ни. Няма никакви смекчаващи екстри. Мястото има една-единствена функция: студено пресоване на екстра върджин зехтин.

Колелото на пресата и подът са направени от масивни каменни плочи, излъскани от векове употреба. Тежкият камък някак си подсилва мрачната зимна атмосфера.

Издишвам и виждам как дъхът ми се издига като дим. Пред нас има двама работници, потънали в тежък труд заедно с мелничарката или съпругата на мелничаря, която май обсъжда с тях сметките им. Рене е идвал тук само веднъж преди това и няма представа коя е тя. Всички сме си непознати, което е добре за мен, защото ми дава усещане за лично откривателство.

Рене насочва вниманието ни към каменното колело, което мачка плодовете. То е внушително, почти монолитно, и потръпвам при мисълта, че някой може да си затисне под него пръстите или друга част от тялото. Изцапано е с бучки тъмен торф, но по-отблизо виждаме, разбира се, че това е полепнала маслинова паста. Минаваме покрай друга напълно неописуема машинария и забелязваме как от нея много бавно капе зехтин в кутии от маслиново дърво, които приличат на лопати за боклук. Изглежда, че извличането на зехтина е много дискретна и деликатна работа. Няма го потока и плискането от последната мелница. Нито чудовищния и оглушителен шум, макар че, ако трябва да съм честна, машините тук вече не работят, тъй като са приключили с пресоването за деня, нищо че е само малко след 10:30 сутринта. Оглеждаме по-внимателно системата, а Рене насочва вниманието ни към различни особености тук-там и разбираме, че тя изисква повече плодове за по-малко добив. Един литър зехтин се добива от приблизително шест килограма маслини, дори и най-узрелите и най-сочните. Рене затваря очи и започва да смята наум. Ако използваме другата мелница, „Апасионата“ може да очаква в зависимост от времето и реколтата средно около 250 литра зехтин годишно. Тук можем да добием под 200 литра.

— Да, но тук е студено пресован и екстра върджин.

— И в другата е така — уверява ни той.

— Във всеки случай двеста литра е повече от достатъчно за нашите нужди — контрирам го.

Мишел тихо ми припомня, че нашият дял ще бъде осемдесет и три или осемдесет и четири литра от първата moulin; ако пресоваме плодовете си тук, ще е някъде около шейсет и пет литра. Останалото е за Рене. Хвърлям поглед към Рене, който просто свива рамене. Мелничарката, обута в ботуши, с надиплена вълнена пола и бархетна риза, с посивяла коса, вдигната в стегнат, безкомпромисен кок, не ни обръща никакво внимание, тъй като е ангажирана с клиентите си. Те теглят торби с лилави маслини и пресмятат числа — цената на пресоването несъмнено. Вероятно за първи път проумявам цялата работа като бизнес, а не като мечта. Отглеждането на маслини и добивът на зехтин са поминък, тези хора са близо до земята и понасят капризите и трудностите ѝ. Те не могат да си позволят романтиката, която бушува в моята актьорска глава. Отдалечавам се, за да огледам по-добре и да остана сама.

Извън мелницата, макар и под същия покрив, откривам пещера с пространство за складиране, изкопана в скалата, с каменни полици в ъглите. Няма прозорци и вътре е тъмно. Там държат две или три дузини дамаджани. Всяка побира по петнайсет или двайсет литра течност.

— Наричат ce bonbonnes à goulot large. Някога римляните държали зехтина си в амфори, високи глинени съдове с дръжки, които се изработвали и изпичали в Испания и след това се извозвали до Италия. Не били много по-различни от овалните глинени саксии, в които садиш цветята в градината. Това е по-съвременна версия, ако изобщо тук нещо може да се нарече съвременно — казва Рене. С Мишел отново са при мен.

Някои от тези дамаджани с дебели гърла, bonbonnes, все още са празни, а други вече са напълнени с тъмнозелен прясно пресован зехтин, който от това разстояние и под тази оскъдна светлина прилича на морска вода или гъст сок от водорасли. Ако съдя по цвета и по гъстата течност, която се стича тежко в машината, зехтинът тук е по-добър, по-плътен и по-ароматен.

— Това място ми харесва повече — прошепвам на Мишел, който се разсмива и отвръща:

— Mais oui, chérie. Въпросът е коя мелница отговаря по-добре на нашите нужди, а не коя може да послужи за филмов декор.

— Въпреки това предпочитам тази — настоявам кротко.

Навън утрото се превръща в топъл, ярък, ясен ден, толкова ясен, че виждаме на километри далеч подробности от храстите по заобикалящите ни хълмове и долини, както и заснежените върхове на високите далечни Алпи. Затварям очи и вдишвам свежия въздух, пълен с аромат на борова смола. Топлината на слънцето по клепачите ми ме изпълва със спокойствие и облекчение.

Докато вървим към колата си, научаваме от Рене, че в Рокбрюн расте маслиново дърво, което сигурно ще искаме да видим. Наоколо има няколко села с това име, но той говори за доста бляскавото Рокбрюн Кап Мартен, разположено на покритото с облаци шосе между Монте Карло и Италия. Мишел го знае, всъщност е ходил до него няколко пъти. Прекрасният му ресторант „Рокбрюн“, който е собственост на семейството на Мама Маринович и се управлява от фамилията от създаването си, е сред любимите му от години. Селото също така е известно със средновековните си къщи, направени от камък. В Рокбрюн, което се намира на няколко километра от портата към Италия — Ментон, расте маслиново дърво, за което се вярва, че е на хиляда години. Питам кой го е посадил. Дали някой знае? Не му достигат 1500 години, за да е сувенир, оставен от гърците, и почти хилядолетие, за да е засадено от римляните по време на походите им от сърцето на империята им на север, докато са строили Виа Аурелия, великия път, простиращ се от Вентимиля до Екс ан Прованс. Римляните, под ръководството на консула Агрипа, строили пътища и изследвали тези провансалски земи, правили кадастрални проучвания и картографирали района още преди дървото да е съществувало. Дори Карл Велики, коронован за император на Запада през 800 г. сл. Хр., е отпреди него, както и сарацините, които плячкосвали и грабели по крайбрежието, докато Карл Велики и наследниците му делили страната за потомците си. Дали не е било предложение за мир от страна на Рим към графовете от Прованс? Хиляда години след раждането на Христос, някъде около времето, когато дървото е било посадено, Прованс е бил върнат на Рим и включен в Свещената Римска империя. Сарацините, които създавали хаос и страх цели сто години, вече били завладени и изгонени, а Прованс, макар и под властта на Рим, се радвал на определена независимост и на известен мир и спокойствие след векове на битки. Уви, това не продължило дълго. В рамките на век-два местните графове предали провинцията на графовете от Тулуза, а те, от своя страна — на графовете от Барселона, и така нататък чак до освобождението на Прованс от съюзническите сили, които го иззели от германците през август 1944 г., събитие, на което нашият приятел Рене е бил свидетел. А това благородно дърво се смята за едно от най-старите в света. По какви неведоми пътища на съдбата е оцеляло?

Мишел предлага да се отклоним, да удължим малко пътя си и да пропътуваме около 110 километра, за да отдадем дължимото на това свято дърво. Приемам предложението с цялото си сърце. Рене, който не иска да дойде с нас, ни пожелава bon appétit и ни оставя.

След по-малко от час се носим като птици в полет по завоите на алпийския път. Височината е впечатляваща и главозамайваща. Безкрайното тясно шосе се извива над морето и се спуска опасно, след това се издига от Ла Тюрби покрай великолепни римски руини и те кара да затаяваш дъх и да се молиш спирачките ти да не откажат, а ако караш, нямаш много възможност да се наслаждаваш на гледките. Мишел е зад волана. Шофира бързо, но много умело, а аз съм се провесила от прозореца, без да се страхувам, косата ми се вее и полепва по лицето ми, очите ми са насълзени, защото съм развълнувана от панорамата край мен. Оглеждам стотиците метри скалист бряг, който се спуска драматично в Средиземно море.

Някъде тук наблизо принцесата на Монако, която преди това бе просто актрисата Грейс Кели, е загубила живота си. Спортната ѝ кола излетяла през скалите и тя загинала намясто. Вече виждам защо. Споменът за тази катастрофа ме отрезвява за миг, връщам се обратно на седалката и се заглеждам в издигащата се вляво от нас скала. Тогава високо над нас забелязвам селото. То изниква от скалата на фона на яркосиньото небе и изглежда като илюстрация от книжка с приказки, направена от Артър Ракъм. Приликата се усилва още повече, когато осъзнавам, че в най-високата му част има замък с кула.

Паркираме колата в покрайнините на селото, пред укрепената предна част на древния замък, и тръгваме пеша по криволичещата пътека към vieux village. Ужасно сме гладни, но за наше съжаление, всички ресторанти са затворени. Сега е la fermeture annuelle, периодът между 15 ноември и 15 декември, когато повечето фирми затварят и се готвят за предстоящите празници — по Коледа и Нова година на Лазурния бряг кипи трескава дейност.

Крачим и пухтим, накрая пристигаме на напълно пуст площад, но веднага ми прави впечатление, че макар наоколо да няма жива душа, не сме обзети от усещането, че се намираме в призрачен град. В центъра на този просторен place има маслиново дърво, заобиколено с ограда и пейки. Без съмнение е старо и добре запазено, но съм разочарована. Очаквах нещо много по-впечатляващо. Обиколката на ствола е вероятно три метра, което не е кой знае колко повече от обиколката на собствените ни дървета. Отивам до ръба на скалата и поглеждам през развълнуваната вода, грейнала от слънцето, към Кап Мартен, после в другата посока, към Княжество Монако и неговите небостъргачи, които сякаш не са си на мястото тук. Мишел се приближава зад мен и ме обвива с ръце.

— Огледах добре. Не мисля, че това е дървото — казва той. — Да продължим да търсим.

Тръгваме през vieux village, изкачваме един хълм, спускаме се по виещо се стълбище. Всичко е покрито с каменни плочи и павета и лъснато до блясъка, който излъчва портата на горда домакиня. Минаваме през площад „Ернест Венсан“, на който се намира някогашният затвор, вече нефункциониращ. Накрая виждаме табела за olivier millénaire, хилядолетната маслина.

— Виж! — провиквам се аз. Започваме да се спускаме триумфално, с вид на авантюристи, които са сигурни, че вървят по правилна следа. Правят ни сянка множество дървета с изобилие от зелени листа, приличащи на листата на върба. Те са разновидност на ракитовица, ако не греша. Спускаме се по стръмна пътека, по която в миналото несъмнено са пренасяли с магарета хранителни продукти от полетата на морското равнище до изсечените в скалите къщи. Вървим по стъпките на милиарди други пътешественици — войници, любовници, фермери и ратаи, — за да отдадем почит на едно дърво. И каква изненада — след около 200 метра го виждаме, изникнало от терасирания склон на скалата. Това огромно по размери чудо не е оградено с ограда. Не е превърнато в забележителност. То просто си стои там. Съществува. Клоните му се протягат като пипалата на октопод. Корените му са пробили навсякъде като на тропическо дърво, преливат от земята, разпростират се напред, изпълнени с единствената решителност да живеят, да оцелеят. Силата им прониква през пръстта и скалата.

С Мишел стоим притихнали един до друг и гледаме със страхопочитание монументалния символ на съзиданието. След това се обръщаме към морето, за да попием гледката, която се открива пред нас. Ята скорци се спускат и украсяват яркосиньото небе. Дори на тази шеметна височина все още чуваме мекото припляскване на водата, която мие каменистия бряг и плажовете на толкова метри под нас. Навеждаме глави, за да разгледаме бреговата ивица, обръщаме очи на изток към Сен Мартен, където У. Б. Йейтс е прекарал една от ваканциите си, където кралица Виктория е била редовен посетител и където архитектът Льо Корбюзие се е удавил.

Навсякъде е топло, тихо и спокойно. Calme на френски означава „безгрижно“ и „мирно“. Без да кажем нито дума, телата ни се втурват едно към друго и аз усещам слънчевата топлина по кожата на Мишел.

— Je t’aime.

Рядко съм се чувствала в такава хармония с живота, толкова смирена пред величието му. Отивам там, където свършват най-отдалечените разклонения на ствола, и премервам петнайсет метра обратно до дървото. Ето ни тук, на 270 метра над морското равнище, до жив организъм, който е стоял на стража на този пейзаж цели десет века. В този момент разбирам хилядолетната почит, отдавана на това маслиново дърво, на неговата мъдрост и несравнимо благородство. Всичко ми се изяснява за секунди. Светът става чист и чудото на живота преминава през мен.

Връщаме се в селото и решаваме да продължим нагоре към замъка, приближаваме се към слънцето, като вървим покрай прозорци с една от най-зашеметяващите гледки към брега, които някога съм зървала. Спирам се и се вслушвам в тих говор, едва доловими радиопредавания на френски и италиански. Намираме се на границата между двете култури, но пък толкова много неща са се родили в това село, когато Франция и Италия не са били разделени като днес.

Изкачването е криволичещо и пътеките са покрити с павета и каменни плочи, които са девствено чисти. Гледката от кулата е направо смайваща. Няколко делтапланеристи се носят по въздушните потоци високо над водата. Мястото е идеално за целта: да отлетиш оттук като птица и да се рееш в безкрайността.

Продължаваме нататък. Чета на глас от брошурата, дадена ни от любезната дама, която продава билети. Всеки миг ще опознаем най-стария замък във Франция, единствения образец на архитектурата от времето на Каролингите. Построен е от Конрад I, граф от Вентимиля, за да държи далеч проклетите сарацини. По-късно е преустроен от династията Грималди, която все още управлява Монте Карло.

Каква гордост за едно малко село — да може да се похвали едновременно с най-стария замък във Франция и с едно от най-старите живи дървета в света. Брошурата също така ни информира, че жителите на Рокбрюн вярват, че сътворението на света е „Божи промисъл“, и когато Бог създавал конкретно това село, той бил добронамерен към хората. По тази причина те ценят късмета си и са го превърнали в препитание, за да отдадат почит на това, което ги заобикаля. Правилно! С тази философия са заслужили прекрасния си изглед към морето и маслиновото дърво чудо.

Рене се обажда по телефона, за да ни каже, че онази moulin, която избрах, ще бъде затворена. Просъществувала е почти 300 години и точно сега, когато решаваме да занесем реколтата си там, излиза от бизнеса.

— Но как така? — извиквам аз.

— Не отговаря на здравните стандарти на Европейския съюз.

Съветва ни да занесем маслините си в неговата мелница.

Шест касетки с маслини чакат на тъмно в дъното на гаража ни да бъдат пресовани и ако се бавим, може да се окислят. Макар че отначало бях обзета от недоверие и подозрение, нямам разумна причина да съм разочарована от първата мелница, която посетихме. Собственикът, когото не видяхме при първата си визита, е чудесен човек с бузи, червени като карираните му ризи, и с толкова изпъкнало над смъкнатите джинси шкембе, че потникът му седи отгоре комично като лигавник. Посреща ни изключително любезно, грижи се прекрасно за нас. И печели тотално симпатиите ми, когато дългоочакваната първа струйка зехтин от нашите пресовани маслини потича през кранчето от неръждаема стомана.

— Venez vite, mes amis! — извиква той. — Елате бързо!

На приливи и отливи вече текат галони от златистозелената течност. Нервно и развълнувано вървим през мелницата, като се подхлъзваме и залитаме, защото подът е като пързалка от слоевете зехтин и паста. Искаме да опитаме нашата амброзия и се молим на Бог да е такава. Моментът е напрегнат.

Мишел, мосю le propriétaire, познат ни като Кристоф, и аз се навеждаме над малка лъжичка и вдъхваме аромата. Дали ще ни хареса? Дали ще сме доволни? Опитваме един по един. Аз съм първа. Шест очи се споглеждат с очакване, но в тях няма и сянка съмнение. Текстурата е кадифеногладка, има дъх на съвсем леко поръсени с пипер лимони.

— О, боже, вкусно е! — пропявам аз.

Много сме горди. Кристоф слага още няколко безценни капки в дървена лъжица, топва в мътната течност парче груб домашен хляб и започва да дъвче замислено. Чува се само грохотът от тракането и въртенето на машините. Неговият син, fils, по-младият мелничар, когото срещнахме при първото ни посещение, ни наблюдава, докато разнообразно множество фермери, очакващи резултатите от тяхното собствено pression, се тълпят около нас нетърпеливо. Ах, как обичат тези малки, petits, драми. С тежък провансалски акцент Кристоф обявява нашия продукт за beurre du soleil.

— Масло от слънцето — извиква той високо и добавя много важната качествена оценка: — Extra!

Всички надават радостни възгласи. Има много ръкостискания, потупвания по гърба, прегръдки и разбира се, наливане на вино, докато Мишел и аз, ухилени до уши от гордост и щастие пред това раждане, правим всичко възможно да не се разсмеем.

Навън, на градинската маса, Ванеса и Мишел разливат нашия собствен зехтин от петлитровите пластмасови контейнери, осигурени ни от Кристоф, в множество красиви винени бутилки. Цяла година пихме съдържанието им, михме ги, събирахме ги и ги подреждахме с часове. Отново е Коледа, и то такава, каквато си струва да празнуваме. Кларис прави стилни и елегантни етикети и докато другите наливат, ние прекарваме времето си пред буйния огън и лепим листчета с датите върху пълните бутилки, които после приятелят на Ванеса — Жером, ще постави в касетки и ще отнесе на тъмно и хладно в лятната кухня на долния етаж. Там през следващите седмици утайката ще падне и ще остане само яркозлатистият великолепен зехтин.

По радиото предават директно сладки коледни песни от катедралата „Нотър Дам“ в Париж. Елха разпръсква приятен аромат в дома ни и създава усещане за ярко щастие. Мишел я купи от банкрутирал търговец на антики на площада срещу старото пристанище на Кан, където, с изключение на празничния период, пенсионирани господа със странни истории прекарват следобедите си в игра на петанк. За да отбележи първата ни реколта, той я украси изцяло със златни и стъклени играчки.

Момичетата прекарват ваканцията с нас тази година и с тях пристига и Жером, който е на осемнайсет и е смущаващо великолепен. Два пъти го каня да дойде да ми помогне в кухнята и двата пъти Ванеса с любов прошепва в ухото ми: „Моля те, chère Каръл, недей да флиртуваш с приятеля ми“. След ден-два ще пристигнат Ани и Роберт, родителите на Мишел, а след тях и майка ми, която идва за Свети Силвестър, новогодишната нощ. Баща ми и сестра ми са в развлекателния бизнес и работят в Англия. Все пак „Апасионата“ е заредена догоре и празниците ще са весели. Вече имаме и печка, която стои самотно във все още недовършената ни кухня, и пуйката ни е намазана със зехтин от собствените ни резерви. Това е трогателен и важен момент, който отбелязваме подходящо с шампанско в чаши с високи столчета. Нашият apéritif е придружен от нещо като предобеден ордьовър, опекла съм брускети от дебели филии хляб от шест вида семена, върху които съм поставила нарязани домати от лехите в буйната ми зеленчукова градина, сушени подправки и сол, и които после запичам. Докато са все още топли, ги украсявам със свежи листенца босилек, откъснати от двора, и ги поливам обилно със зехтин — от „Апасионата“, — после добавям и малко черен пипер.

Събираме се край масата в градината, ядем под лъчите на слънцето в края на годината и говорим шумно на френски — френски език, френски маниери: сплотява ни усещането, че сме френско семейство. Знаем, че когато по-късно зимното слънце започне да захожда зад върховете на кипарисите и да се скрива зад планината, ще можем да се свием с по някоя книга или под звуците на музиката вътре и да дремем пред огъня. Докато другите разчистват масата и мият съдовете, се затварям за няколко часа в стаята си, за да разпечатам сценариите си, които след вечеря са готови да бъдат отнесени от Мишел в Париж. Той има клиенти, които очакват да ги прочетат.

След това смятам да приключа с работата и да забравя за нея за няколко дни. Имам нужда да си почина, да се отпусна и да се потопя в празничната атмосфера с хората, които обичам.

С настъпването на здрача на небето се появява бледата насечена роза на зимния залез. Когато си свършвам работата, прокарвам пръсти по тринайсетте спретнати купчинки от току-що отпечатани страници на бюрото ми и се обръщам да погледна през прозореца. Средиземноморският бряг става все по-тъмен и неподвижен. Не мога да видя крепостта и тъмницата, в която е бил затворен мъжът с желязната маска, не мога дори да различа силуетите на островите, но образите са живи в паметта ми и те бяха захранили историята ми. Тринайсет епизода, в които действието частично се развива на остров Света Маргарита.

Извън това мое лично пространство чувам вълни от смях. Долавям мириса на опушено дърво, идващ от пукащите в камината дънери. Другите ме очакват. Мишел и неговите тийнейджърки, които са странно зрели за годините си и така внезапно изпълнени със самоувереност, каквато съм сигурна, че не познавам; и Жером, първият от несъмнено дългата процесия от красиви млади ухажори през летата и зимите. Летата, които ни предстоят…

Не отивам при тях, не и веднага. Съзерцавам отражението си в чашата. Моето аз ме гледа в очите. Обзема ме мрачно настроение, докато преценявам какво е постигнато, често правя така след дълъг работен процес. След много години на лутане съм намерила стабилност. Имаме нашия скромен дом. Имаме и производство на зехтин, и добри хора, които ни помагат. Имаме история, която можем да продадем; с малко късмет тя ще бъде нашият двигател напред. С малко късмет тя ще оправи сметките ни с мадам Б. Поддръжката на къщата е трудна, но ние се справяме. Годината бе продуктивна, за което съм ѝ благодарна. Въпреки това нещо ме яде и ме подръпва под лъжичката. Може ли животът изведнъж да стане толкова хубав? Мога ли наистина да съм щастлива? Ами ако всичко се разпадне? Вече съм отворила сърцето си. Отдала съм се на любовта. Доверила съм се на някого. Загубата би била двойно опустошителна.

Потънала в тези мрачни вечерни размишления, отначало не забелязвам дизеловия ван, който се приближава по алеята. Взирам се в него, без да го виждам, а след това тръгвам към нашия салон, където са се събрали останалите.

Мишел скача на крака.

— Jerôme, s’il te plaît.

— Кой е? — питам, без да се обръщам към никого конкретно. — Очакваме ли някого?

Мъжете бързо излизат, а момичетата, изтегнати върху възглавниците, не ми обръщат никакво внимание. Взирам се в съсредоточените им лица. Кларис рисува, Ванеса си е сложила слушалките на уокмена на ушите и учи руски от запис. Уиски, последното от кученцата, което вече не е кутре, се е сгушило в скута ѝ. Чувам няколко мъжки гласа да крещят.

— Знаем ли какво се случва? — питам отново. Никое от момичетата не отговаря. Любопитна и озадачена от липсата им на интерес, тръгвам обратно към моето atelier и прозореца, който гледа към паркинга, за да разбера какво става. Куашия е пристигнал. Придружен е от четирима верни арабски колеги, които се суетят около задната врата на вана. Намръщвам се учудено. Мишел се качва във вана, разговаря или спори за нещо с Куашия. Двама от арабите след това получават указания да пресекат мястото за паркиране и да вземат дървен палет, който слагат на асфалта пред задната врата. Нещо се доставя, това ми бе ясно, но какво? — Някоя от вас, момичета, знае ли за какво е целият този шум? — викам аз към салона.

Те сякаш продължават да не ме чуват. На ръба съм да се ядосам, когато от вана излиза странно изглеждащо растение в плоска глинена саксия с размерите на стара сателитна чиния за телевизор. Растението изглежда изключително тежко, защото с мъка се спуска върху дървения палет.

След това Жером и арабите го понасят бавно и тромаво по пътеката край басейна, изкачват стълбите до отворената ни предна врата, където аз вече нетърпеливо ги чакам.

— Какво, за бога…

— Къде да го сложим? — пита умолително Мишел.

Обръщам се, скована от нерешителност. Половината стая вече е заета от коледната елха. Навсякъде има възглавници. Подаръци, обувки, пуловери, обичайният празничен безпорядък се стеле в стаята. Мишел не дочаква да отговоря. Мъжете се потят и поклащат.

— Там — нарежда той и растението е внесено в къщата, внимателно повдигнато от палета и поставено върху покрития с плочки под.

Куашия и мъжете ни поздравяват с bonsoir, здрависват се и си тръгват. Мишел ги изпраща и се връща да огледа подаръка си. Или по-скоро моя подарък, защото очевидно аз съм получателят — единственият човек, който не знае за пристигането на това чудо.

— Честита Коледа, chérie — прошепва Мишел и ме целува по устните. — Не е древно като olivier millénaire, но е най-близкото до него, което успях да намеря.

Оставам без думи, докато гледам изключителния подарък, почти два метра висок, със ствол като крак на носорог, който според етикета се казва Beaucarnea, идва от Южна Америка и е на 150 години. Най-много ме озадачава, че тази впечатляваща екзотика расте в саксия, плитка като чиния. Няма ли корени? Всички погледи са насочени към мен в очакване, момичетата се усмихват широко, когато се обръщам към Мишел и го целувам.

— Merci — прошепвам, защото ми е трудно да говоря, толкова съм поразена от лудостта на любовта на този човек. Всички разяждащи страхове изчезват. За какво се тревожа? Това е една великолепна година.

Мрачни дни

След празниците, някъде към края на януари (месеца, който Матис описва като „богата сребърна светлина, жизненоважна за духа на художника“), когато и последната самотна маслина е обрана от дърветата, започва резитбата. Уви, с Мишел не можем да останем за нея. Преди няколко дни Куашия се качи на влака за Марсилия, откъдето е взел кораб, който досега вече трябва да го е отвел вкъщи, в град Константин в Северен Алжир, за да прекара остатъка от Рамадана със съпругата си, седемте си синове, дъщеря си и шестнайсетте си внуци, но ще се върне да се грижи за Безименна и да ни замества. Ванеса и Жером се съгласяват да останат ден-два и да го изчакат. Ванеса ще вземе Уиски със себе си, когато си тръгва. С Мишел имаме работа. За тази година, първата ни като производители на маслини, приносът ни във фермерството приключва. За жалост, няма да можем да присъстваме и на празненствата за fête des oliviers, празника на маслините, които се провеждат в последната събота на януари по улиците на провансалските села и на които местни и непознати се канят на дегустации на производството на различни мелници и ферми или просто на купон. Най-близкото до нас ще е по улиците на Валорис и разбираме от Рене, че и нашата мелница ще бъде представена. По традиция Кристоф и тримата му синове ще се облекат в местни провансалски костюми и ще предложат dégustations на различните зехтини, които произвеждат. Дори ще представят малък работещ макет на мелницата, с която пресоват маслините.

Междувременно с Мишел се връщаме към самостоятелния си живот като необвързани хора в Лондон и Париж, виждаме се когато и където можем, успяваме да се откъснем за по ден или за по един уикенд от време на време, заравяме себе си и желанието си един към друг и го трансформираме в професионална енергия. Връщаме се към „истинския“ си живот. Но дали все още можем да мислим за месомелачката на метрополиса като за истинския ни живот? Объркващо е. Преди често чувах приятели, дошли в Лондон от различни далечни кътчета на планетата, да се оплакват, че не знаят на кое място принадлежат. Започвам да разбирам това объркване, макар че през целия си зрял живот съм била пътешественичка. Но сега сърцето ми е във Франция. Там се будя сутрин и си мисля: аз съм точно там, където искам. Там плувам, занимавам се с градината, прекарвам часове по откритите пазари, за да купувам зеленчуци и прясна риба, бъбря си с местните продавачи на сергиите за качеството на този или онзи домашно отгледан продукт, чудя се на огромния избор и след това се затварям в кабинета си и пиша истории.

Въпреки това работата и биографията ми си остават в Англия. Там гледам навън през прозорците на репетиционните и мечтая. За какво? За храсти и билки, за възможността да отглеждам кози и лозя, за мъжа, когото обичам така страстно. В края на деня се втурвам към местния магазин, карам количката с продуктите покрай щандовете и неоновите реклами, грабвам някакви предварително измити салати в найлонови пликове и след това с благодарност затварям вратата на малкия си апартамент, който напоследък ми се струва временно убежище — като хотелска стая, в която се крия от капризните обрати на градския живот. Там си приготвям самотна вечеря, освен ако не успея да хвана някой свръхзает приятел, когото не съм виждала от месеци, а когато на другия ден отида на работа, някаква любезна дама ми намазва лицето с грим, докато се суетя за фигурата си, все повече увеличаващите се бръчки и проблемите на актрисата, която бързо казва au revoir на четиресетте.

Богатството на живота. Аз съм повече от късметлийка, че имам пълния с хора живот на актриса и самотните дни на писателка, но от време на време това е объркващо, а на моменти и притеснително. И тъй като се задържам в Англия все по-малко, без съмнение пространствата, които съм заплюла като свои, и кръговете и световете, които дълго съм обитавала, изчезват и се заместват от нови. Приятелите се обаждат все по-рядко, освен ако случайно не минават през Южна Франция и не решат да се отбият за няколко дни. Агентът ми се обажда все по-рядко: на актрисите на място се предлагат ролите, които аз можех да изиграя, ако бях наблизо. Понякога ми се струва, че хората си мислят, че съм емигрирала на луната.

Но когато споменавам за тази дилема на Мишел, той се замисля.

— Не знам защо смяташ, че трябва да избереш — казва той. — Защо да не притежаваш всичко? Жена с многопластов живот.

И вероятно наистина е толкова просто. Аз съм тази, която го усложнява.

Свети Валентин е. Мишел е на телевизионен фестивал в Монте Карло, което означава, че може да прекара една седмица във фермата. Аз снимам в Уелс и не мога да се измъкна. Пращам му дузина червени рози и получавам същото и от него. И тогава телефонът в хотелската ми стая звънва. Долавям фонов шум от празнична атмосфера, чукането на чаши за apéritif в хотелския бар, чувам вълнение в гласа на Мишел. Толкова ми липсва, че направо боли.

— Англичаните се навиха! — казва той. За миг съм като ударена от гръм. И след това се сещам. Моят сериал от тринайсет епизода има нужда от партньори, но като се има предвид, че става въпрос за тринайсетгодишно английско момиче, ще е почти невъзможно да го заснемем без голяма английска телевизия. В Монте Карло Мишел щеше да направи първи опит да финансира продукцията. Поразена съм. — Има ли някакъв шанс да долетиш тук за един-два дни и да се видиш с шефа на драматичния отдел?

Ами през уикенда не снимам. Мога да отида с кола до Лондон и да взема самолета… Да!

Срещата е определена за събота в „Апасионата“. Английският телевизионен шеф, който е доволен, че има извинение да се запилее в Южна Франция за още ден-два и да се измъкне от тежката работа с купуване и продаване на програми, е повече от щастлив да обядва с нас в дома ни.

Февруари традиционно е дъждовен месец на Лазурния бряг. Затова за всеки случай поднасям обяда на масата вътре. През високите френски прозорци на трапезарията, които гледат към каменните тераси на брега и далечния хоризонт, се взирам в чудесно подрязаните маслинови дървета. Представляват великолепно зрелище. Височината им е намалена, а останалите им клони висят ниско, стелят се нашироко и стигат почти до пръстта. Дърветата ми приличат на въртящи се дервиши.

Едно от най-големите предимства на „Апасионата“ е способността ѝ да изненадва, в непрекъснатата сложна промяна и равновесието ѝ със заобикалящата я природа. Хълмовете, планините, горите и просторният залив приемат нови превъплъщения според времето на деня, сезона и капризите на климата. Живеем в свят на калейдоскопични цветове, смекчаващи или задълбочаващи се нюанси, и разнообразие от аромати — поразително сладки, дъхави, мускусни или тежки. Сега, през този месец, слънцето грее някъде другаде и гълъбовосивото небе се мръщи; над нас се трупат гъсти облаци, широколистните дървета са голи скелети и никак не обещават пролет. С изключение на бадема, който, макар и без листа, вече е започнал да напъпва в много бледи пастелнорозови цветчета. Далечните планини изглеждат като дебели космати сенки, а слабите, украсени във всички цветове на дъгата сребристи лъчи изпълват с поезия враждебно сивото море.

Всичко това рисува уникална картина. Нюансите, сенките и светлините са в по-наситен стоманен цвят, отколкото през по-ярките и топли сезони. Въпреки това, февруари притежава своя собствена сурова красота, а и винаги е чудесно да се завърнеш у дома. Единственото ми притеснение е Безименна, която ми е сърдита и не иска да се доближи. Гледа ме ядосано от различни ъгли на стаята или наднича през прозорците на терасите и отказва да дойде при мен. Не мога да преценя дали гневът ѝ се поражда от загубата на кученцата ѝ или от моето отсъствие, но с нищо не мога да я утеша и успокоя. А по-лошото е, че докато към мен е категорично укорителна, с Мишел е игрива и нежна.

Чувам опушената кашлица на стария сиво-син мерцедес на Мишел. Той се връща от гарата в Кан, откъдето е взел Харолд. Познавам Харолд отпреди. Всъщност работила съм с него като актриса. Той е добронамерен британец, чиято цяла кариера мина в зле платената детска и юношеска драма (никога не съм разбирала защо големите телевизии се чувстват длъжни така здраво да затварят кесиите си, когато стане въпрос за създаване на програми за младото поколение). Излизам бързо на терасата, за да ги посрещна. Харолд се провиква:

— Ехо!

Усмихвам се, когато го виждам, защото дори в това зимно време той е пристигнал в мръснобял ленен костюм и сламена шапка, а под мишница здраво стиска „Таймс“. Външността му ми се струва трогателна, толкова умилително британска. Прилича на човек, излязъл разсеяно от разказ на Съмърсет Моъм.

Прочел е сценариите ми и много ги е харесал. Леко заеква, когато говори, което напълно съм забравила. Обсъждаме снимачния процес, сякаш ще го започваме утре. Развълнувана съм от неговия ентусиазъм и той е доволен от обяда и виното, което му предлагаме. Ако зависи от него, може да започваме да избираме ключовите хора в екипа на продукцията и да подкарваме веселия процес на търсене на локации. Подготвителният бюджет, който предлага, е щедър и достатъчен, за да ни доведе до снимачния период. Това ще даде на Мишел достатъчно време да привлече останалите финансови партньори. Деловите разговори приключват задоволително, като естествено допълнение към сиренето, глазирания ябълков тарт и десертното вино, а Харолд става по-фриволен и започва да разказва клюки за британската телевизионна индустрия. Наслаждава се на темата и я захапва със сластен апетит заедно с поредното сирене, brie de Meaux.

Когато следобедът прераства във все по-задълбочаващ се здрач, Харолд се озовава пак на алеята. Преди да изчезне от погледа ми, показва главата си през прозореца на колата, поглежда към мен на горната тераса и ми помахва със сламената си шапка като човек, който отплава към края на света.

По-късно, когато с Мишел оставаме сами пред камината, обсъждаме два много важни въпроса. Първият е притеснението ми относно Безименна. Дали не постъпихме безразсъдно, като подарихме всичките ѝ кученца? Не трябваше ли да запазим поне едно? Уиски ѝ правеше компания месеци наред, а сега е самотна и изоставена и аз се чувствам съсипана от това. Вторият е новият сериал. Веднага щом работата ми в Уелс приключи, Мишел ще наеме изпълнителен продуцент — познава идеалния човек за тази работа — и ако имаме късмет, до лятото ще започнем да снимаме първия ми сериал, написан изцяло от мен като сценарист.

Като по чудо парите идват с лекота, а всеки, работил в света на филмовото финансиране, знае, че този процес обикновено е мъчителен. До април всички са се ангажирали със сумите, които Мишел е поискал. Привличаме на своя страна голяма френска телевизия, нашия англичанин в чужбина, Полската национална телевизия и престижна немска компания. Аз съм едновременно развълнувана и объркана. Ще прекарам лятото в пътуване с продуцента и специалиста по декорите из различни страни, в срещи с телевизионни босове, в изслушване на техните изисквания и нанасяне на поисканите поправки в сценария. По-късно, някъде към есента, когато ще тръгне основното заснемане, ще играя ролята на майката в сериала. Структурирала съм сюжета така, че повечето от сцените с нея да са на Света Маргарита и така да мога да работя от къщи. Бъдещето изглежда розово.

Мишел разполага централния офис на продукцията в Париж. В началото на май намираме много хубаво момиче за главната роля, сключени са и договорите с много от другите изпълнители на основни роли. Три седмици след това дърводелците ще започнат да строят декорите в Лондон; оттам екипът ще се премести в Париж. Намирам този ранен етап на филмопроизводството за доста вълнуващ. Много може да се говори за това какво е да си от другата страна на камерата.

С продуцента и специалиста по декорите трябва да отидем до Варшава, Краков, Гданск и след това в Бялисток, близо до беларуската граница. Трябва ни полски реквизитор и полски дърводелец. Трябва да се направят декори, а най-важното — да се построи огромна вятърна мелница в отдалечено поле край Бялисток, която по време на снимките да бъде подпалена и да изгори. От Париж и Лондон вече е нает екип от асистент-дизайнери, майстори на декори, работници и шивачи, които пазаруват, шият, строят, вземат мерки и рисуват.

Вечерта преди полета ми от Париж съм в стихията си и щастлива като чучулига, но по време на последната ни вечеря за няколко седмици напред Мишел ми споменава, че има „едно малко притеснение, което заоблачава хоризонта“. Английските пари не са пристигнали. Е, предварителният бюджет е дошъл, но нищо след това. Според договорите, които, доколкото разбирам, са стриктно подредени като плочки на домино, английските пари трябва да дойдат първи, след това да дадат своята дан и французите, които ще се включат на малко по-късен етап, сетне поляците и така нататък до завършването на постпродукцията.

В своята наивност и вероятно сляпото си въодушевление не схващам сериозността на ситуацията. Харолд и Мишел са снимали множество телевизионни сериали заедно, един или два от тях са получили награди, а английската телевизионна компания, която Харолд представлява, е стабилна и богата. Каквото и да е закъснението, то не може да се дължи на нищо повече от банкова грешка, нали? След това разбирам, че не е върнат подписан договор. Това преди никога не е създавало притеснения. Поне по две от продукциите, които са снимали заедно, договорите не са били върнати чак докато не бил предаден заснетият материал. И в двата случая, въпреки че договорите са забавени, парите идвали навреме.

Оставям вилицата в чинията си. Страхувам се, че започвам да осъзнавам какво означава това.

— Ти разтревожен ли си? — питам, като отчаяно се опитвам да скрия треперенето на гласа си.

— Ами… не чак толкова.

Разпознавам онзи блъфиращ, заглаждащ, сладникав тон, който Мишел е овладял през годините. На продуцента никога не трябва да му личи, че е в паника. Също като капитан на боен кораб, той не може да рухне и да крещи уплашено. Взирам се в него през масата, изгубила дар слово от шок.

— Какъв е най-лошият сценарий? — казвам едва чуто.

Това го разтърсва, но точно такова е намерението ми.

— Защо трябва във всичко да търсиш най-лошото? — сопва се той.

— Недей.

Ръката ми е преодоляла разстоянието помежду ни и се опитва да срещне неговата, но той се отдръпва, става от масата и отива да търси тирбушон. Оставам намясто, слушам го как отваря и затваря чекмеджета и пресмятам наум колко членове на екипа в колко страни из Европа са наети. И колко от тях вече получават заплати? Щом английските пари не покриват тези разходи, тогава кой ги покрива?

— Първоначалният бюджет сигурно вече е изхарчен…

Небцето ми е сухо. Думите ми засядат в гърлото. Не мога да довърша изречението, защото Мишел се е върнал на масата и докато отваря виното, ме гледа с поглед, който никога досега не съм виждала.

— Френската телевизия даде аванс от няколкостотин хиляди франка — отвръща той, докато пълни чашите.

— Тогава, значи, няма сериозен проблем?

Долавям молба във въпроса си, нуждата да знам, че всичко със света е наред. Доста жалко е.

— Не, вероятно не. Не биваше да го споменавам — смотолевя той и темата е приключена.

Лежа будна, докато Мишел спи. Страдам безнадеждно от безсъние, а вечерта ни заедно ми дава много поводи да се въртя с отворени очи.

На следващия ден се сбогуваме. Обещавам да се обадя от Варшава. Той обещава да ме държи в течение със случващото се. Раздялата ни е объркана и напрегната, а мразя да тръгвам така.

— Всичко ще бъде наред — уверява ме той. Кимвам и поемам към летище „Шарл дьо Гол“, като го оставям да разговаря по телефона.

Варшава е необикновена. Полша е шеметна смесица от реформи, модернизация и отдавна загубено рицарство. Всеки цвят крещи като пиянска песен по улиците, които толкова дълги години през комунизма са познавали само сивотата и липсата. Аз съм очарована и привлечена, но от време на време и отблъсната от тежестта на най-новата история тук. Квартали с грозни сгради се надвесват заплашително над мен, сякаш искат да ме задушат на самата улица, а на мен ми се иска да избягам, за да си спася живота. И след това се озовавам в стария град, напълно възстановен след бомбардировките, през които е бил сравнен със земята, сядам в старомодни кафенета и слушам акордеонисти и звънливото бърборене на сервитьорките — закръглени, с момичешки чар, невинни, независимо от възрастта си, мили и учтиви — и съм очарована. Обожавам факта, че сме тук, за да снимаме и творим, да се слеем с тези хора, които виждат света през очи, толкова различни от моите; артисти, които са познали интелектуалния и творческия затвор. И знам, че мога да добавя тази гледна точка към моята история. Полша е страна, която се възстановява от комунизма. Моята приказка е за момиче, което се възстановява от болката, причинена ѝ от разпадането на брака на родителите ѝ.

Работата върви добре. Екипът ни и полската компания се радват на съвместното сътрудничество. Единственият проблем е, че всичко отнема два пъти повече време, отколкото съм очаквала, тъй като трябва непрекъснато да се превежда. Преводачката ни, която, опасявам се, невинаги е точна, седи между нас, тича до нас, когато бързаме за срещи или за някое друго място, и повтаря на полски всичко, което казваме, и обратно. Милата Грузна, чието лъскаво пухкаво лице е погребано под слоеве яркосини сенки и тонове спирала за мигли, ни е назначена от местната компания. Тя е доста мързеливо момиче, което не познава западния начин на живот и копнее да се върне към сигурността на стария режим, където ще знае, че в четири и половина може да се прибере у дома, защото работният ѝ ден е свършил. По цял ден дрънка празноглаво за романтика и ни разказва как със съпруга ѝ гладуват и оцеляват само на любов, но нейните силно изрисувани в черно и синьо очи светват като на сврака, когато види чужда валута или бижута, и тя се примъква по-близо, надявайки се на подарък. Както и всичко останало тук, Грузна е любопитен парадокс.

Една вечер след единайсет часа, прекарани във ван без окачване по извънградските пътища, които сякаш никога не са били довършвани, защото са осеяни с дупки, се запътвам, олюлявайки се от изтощение, към рецепцията на хотела, за да си взема ключа за стаята. Портиерът ми подава бележка, оставена рано сутринта, в която пише да се обадя на Мишел. За мое раздразнение, както винаги, отнема ми известно време откриването на телефон за международни разговори. Когато най-накрая намирам, веднага разбирам по тона му, че нещо не е наред, така че думите „англичаните се оттеглиха“ само частично ме шокират. Но все пак губя дар слово. Нямам представа какво да кажа.

— Защо? — е всичко, което успявам да измисля.

— Преструктуриране на телевизията. Изглежда, Харолд е бил пенсиониран по-рано от очакваното.

— Горкият Харолд — изхленчвам аз. Все още не схващам какво означава това за нас.

Мишел е свикнал с влакчето на ужасите, което представляват кризите във филмовото продуциране. Освен ако не инвестират собствени пари във филма, актьорите рядко, даже почти никога не се натоварват с такива проблеми. Те са защитени и глезени, така че за мен това е напълно нов и плашещ сценарий, но си напомням, че вече съм от другата страна на бариерата. Трябва да поема ударите заедно с останалата част от екипа.

— И сега какво? — питам най-накрая.

В отговор на въпроса си получавам тишина, нарушавана само от пукането на напълно неадекватната и остаряла телефонна линия. Накрая Мишел казва:

— Говорих с френската и немската телевизия днес. И двете искат да увеличат инвестицията си и да направят първите плащания по-рано от предварително уговореното. Няма да покрият недостига, но ще платят заплатите по продукцията и ще ни позволят да продължим засега. Летя за Варшава утре и ще се видя с Агнешка в ранния следобед.

Агнешка е шеф на драматичния отдел тук. Едно от откритията, които ме впечатляват в Полша, е властта, дадена на жените. Радвам се, че Мишел ще дойде, но съм много притеснена от причината за пътуването му. Пожелаваме си „лека нощ“ и той ми звучи уморен като мъж на хиляда години. Не мога да заспя.

На питие в слабо осветения бар разбирам от Мишел и нашия продуцент, че срещата с полската телевизия е минала гладко. Те все още са много ентусиазирани и предлагат да удвоят ангажимента си в проекта. Поради наивността си съм развълнувана и вярвам, че това означава, че сме прескочили коварното препятствие и вече нямаме проблеми. Мишел внимателно ми обяснява, че тъй като поляците не са богати и оперират във валута, която няма покупателна стойност на международния пазар, те ни предлагат допълнителния си ангажимент под формата на разходи „под чертата“.

Взирам се в него с празен поглед.

— Това означава, че поляците ще ни предоставят допълнително оборудване тук, в Полша. Хотели, екип, ресурси…

Тримата мъже, които седят с мен на масата, би трябвало да забелязват озадаченото ми изражение. Никога преди не съм се срещала с подобен проблем, но не съм толкова сляпа, че да не разбера от нерадостната атмосфера на масата, че проблемът не е напълно решен. Опитвам се да подходя по-леко.

— Такива неща никога не засягат актрисите. Ние си учим репликите, навличаме роклите и ни карат на снимачната площадка. — Оглеждам ги един по един. — Помогнете ми да разбера — добавям.

— Ще снимаме по-голяма част от историята тук, повече, отколкото предвиждахме първоначално. Това означава, че ние, или по-скоро ти — казва продуцентът — ще трябва да пренапишеш определени епизоди в нова обстановка.

— Да пренапиша? — повтарям като оглупяла.

— Историята няма да започне в Лондон. Ще започне в Париж и след това вместо два епизода, ще имаме четири епизода в Полша.

Осмислям думите му.

— Но това е невъзможно…

— Трябва да е възможно.

— Добре — промълвявам. Нямам никаква представа как да изпълня тази неочаквана поръчка.

По-късно, когато с Мишел оставаме сами в хотелската ми стая, разбирам, че все още има недостиг от над половин милион паунда. Той се връща рано сутринта в Париж, за да започне да търси друг финансов източник, който да компенсира липсата.

— Няма ли да е по-добре да отложим сериала? — питам. Не. Вече сме обвързани до такава степен и сме подписали толкова много договори, които така или иначе трябва да бъдат платени, че е по-изгодно и по-малко рисковано да продължим. — Разбирам — кимам аз. Но не разбирам.

Мишел тръгва, а мен ме откарват в студиото, за да се срещна с Агнешка и с редактор по сценариите, преди да започна работа. Очевидно трябва да се запозная с голяма част от полската история и да я включа в сюжета. Не смея да попитам коя част от нея има нещо общо с нашия разказ за съзряването. Намирам се в такъв етап, че ми се струва най-добре просто да изпълнявам каквото ми кажат. Остават ни десет дни до снимките, а аз вече съм без пет от моите тринайсет епизода, за чието написване и редакция ми трябваше почти година. Ако не мога да създам четири приемливи полски сценария, няма да имаме филм, а тогава какво? Не си позволявам да се замисля над това.

Всичко, което ми е необходимо, се намира в хотелската ми стая. Периодично ми доставят храна, както и неограничени запаси от кафе. След това пристигат топовете хартия за принтера с чудовищни размери, който е едно еволюционно стъпало над първата печатарска преса. В Париж би се продал в някой моден бутик като антикварна техника, превърната в откачен домашен уред, но тук е поставен на пода, защото никоя полица или маса в стаята не е в състояние да го издържи. Навсякъде около мен се преплитат кабели. Всеки път, когато ставам, за да се разтъпча, се спъвам в тях или в самия принтер.

Работя четиресет и осем часа, без да спя, чувствам се виновна дори когато спирам, за да си измия зъбите, а призори на третия ден съм пренаписала два сценария. Говоря нечленоразделно от изтощение и за да си напомня, че животът има и добра страна, вдигам телефона и се обаждам на Куашия. Като по чудо се свързвам без проблеми. Смехът му, добронамереният му хумор и топлотата му ме отпускат.

— Как си? — извиква той. Куашия, изглежда, вярва, че международните разговори изискват крещене. Но той си е такъв и аз много се радвам да го чуя. Всичко ми се струва като от друг живот.

— Страхотно — лъжа. — Как е Безименна?

Разведрявам се от новината, че всичко във фермата е наред.

Безименна е в добра форма и осиновила Ела, малкото кученце голдън ритрийвър, което ѝ купихме и което вече е на четири месеца. Затварям очи и си ги представям как тичат по терасите под ярката слънчева светлина. Опитвам се да попия енергия от този образ на спокойствието. Пойните лебеди, които прелитат през градината; двата бели гълъба, които се появиха на Коледа и идват и си отиват всеки ден, гукат и се гушкат на телефонната жица до терасата на спалнята; мишеловите, които се реят високо в яркосиньото небе. Там всичко си е наред и аз съм дълбоко благодарна за това.

По време на отшелничеството ми драматичният отдел е решил, че на историята ѝ липсва самолетна сцена и гонитба в някоя от прочутите полски опалови мини.

— Моля? — заеквам, като едва успявам да схвана какво ми предлагат. — Но това е разказ за тринайсетгодишно момиче, което търси баща си.

Уверяват ме, че няма значение: предложената сцена щяла идеално да пасне на историята. Дават ми купчина материали, които разказват (на развален английски) всичко, което трябва да знам за местната минна промишленост, и ме отпращат да пиша сцените. Връщам се в стаята си и отново съм затворена между четири стени и в собственото си въображение.

Новина от Мишел ми повдига духа. Той е намерил независима компания в Париж, която гарантира, че ще осигури липсващите финансови средства. Всичко отново се нормализира. Връщам се върху опаловата сцена със сърце, изпълнено с оптимизъм. Може би моята героиня може да намери един-два камъка? Защо не?

До петък вече съм сигурна, че ако не изляза от хотела, няма да съм способна да отговарям за душевното си състояние. През всичките тези дни съм спала само четири часа. Довличам се, олюлявайки се, до рецепцията, където за малко да се травмирам от гледката на толкова много хора, които обикалят напред-назад в ярко осветено и гъмжащо от дейност пространство. Оставям бележка за продуцента, че вече имам четири сценария. Готови са за четене и не ми пука какво ще каже той, искам да изляза на вечеря и моля него и специалиста по декорите да ме придружат, защото умирам от глад и съм зажадняла за човешки контакт и смях.

По-късно същата вечер заедно с английския режисьор, който е долетял от Лондон предния ден, отиваме до стария град, поръчваме водка и прясна риба и се отпускаме за една спокойна вечеря. Продуцентът и специалистът по декорите ме осведомяват за всичко, което се е случило в дните, в които се бях скрила от света, но съм толкова уморена и объркана, а след една водка — и замаяна, че едва следя нишката на събитията. Кметът на Бялисток се обадил, за да обсъди новопостроената вятърна мелница, която забелязал в полето край едно от близките до града села. Отказвал да ни позволи да я изгорим. Специалистът по декорите се смее, докато ни предава разговора. Защо? Да не би да има риск от пожар? Няма, никак даже. Но бил толкова очарован от нея, от необичайния ѝ дизайн — който е важен за историята, — че искал да я купи и да я запази като туристическа атракция. Смеем се диво и поръчваме още водка, блаженото ми лекарство тази вечер. Ресторантът се пълни, палят свещи, акордеонисти в национални носии ни правят серенада на масата със сърцераздирателно сладки романтични песни. Говорим и се кикотим истерично, защото всички сме уморени и под стрес. И аз се успокоявам и възстановявам. Парите пак са дошли, всичко е наред. Английският режисьор, нежна и интелигентна душа, е отлично попълнение към малкия ни екип и след седмица, ако приемат новите ми сценарии, ще се върна в рая на „Апасионата“ и ще пренапиша останалото там. Работата ми в Полша ще е приключена и филмът ще стигне до стартовата линия. Животът все пак не е толкова лош.

Мислите ми отлитат към нашата градина, маслиновите ни дървета и кучетата ни, към това колко добре ще се чувствам, докато пиша в моето безценно лично местенце, моето убежище, обградена от полици с книги и топли, пълни с прах слънчеви лъчи. Разбира се, ако сценариите не бъдат приети, стартът на основното заснемане ще се отложи, бюджетът ще бъде изложен на риск, заплатите — застрашени… Предпочитам да не мисля за такова негативно развитие на събитията тази вечер, нито за огромната отговорност, която чувствам. Утре — не, днес, защото вече е събота — ще има гигантско следобедно обсъждане на сценария в студията, където ще коментират моята работа и вероятно ще я подложат на дисекция. Какво кръщение с огън за начинаещия сценарист.

В два през нощта влизаме във фоайето на хотела и там ме чака спешно съобщение от Мишел.

Връщам се в стаята и озадачена, че ми е звънял толкова късно, вдигам телефона. Гласът му е сериозен и още преди да каже и дума, разбирам, че това, което ще чуя, няма да е хубаво.

— Баща ти — казва той.

Въздействието на водката, която ме е отпуснала, приспала и омаяла, веднага изчезва, сякаш някой ме удря със студен метален предмет.

— По-добре звънни в Англия.

Трясвам слушалката тежко още преди дори Мишел да свърши да говори и се обаждам на майка си. Минава цял мъчителен век, докато успея да я набера, и още един век, преди тя да вдигне.

— Току-що се върнахме от болницата — чувам я да казва, останала без дъх, тъй като несъмнено е тичала към телефона.

— Болница?

Сякаш не съм способна да произнеса нищо повече, освен да повтарям като папагал нейните думи.

— Нищо не можеш да направиш.

Баща ми е получил инсулт. В безсъзнание е и е парализиран. Може да изкара още ден, може да живее неопределено дълго.

— Ако дойдеш, той няма да разбере, че си тук, а знаем, че имаш трудности. Няма смисъл да рискуваш всичко, за което си се трудила.

— Не.

Казваме си „лека нощ“ и аз ѝ обещавам да се обадя пак на сутринта. Отивам до прозореца, като се спъвам в проклетия принтер. Замъквам със себе си един резбован стол, който поставям с лице към озеленения пуст площад срещу хотела.

Седя на него цялата нощ. Колкото и да съм изтощена и смазана, не мога да си легна, не мога да заспя. Мисля за баща си и се опитвам да проумея реалността на случилото се с него от разстояние, в страна, в която английските особености са толкова чужди, където има остатъци от сивия комунизъм и бързо разрастваща се мафия, където още витае споменът за концентрационни лагери, където отчаяни гладни ръце посягат към новия свят, в който поп музиката не е забранена, младежите пушат трева и където може би има спасение. В моята история малкото момиченце търси своя баща музикант и в полските епизоди го намира и пак го губи. Улиците навън са мъртвешки тихи. Собственият ми баща, който лежи на смъртно легло в болница, на място, което умът ми отказва да си представи, също е музикант и е вдъхновението за основния сюжет на сериала. Това трябваше да бъде духовен подарък за него; моята работа, превърната в дар. Нямах търпение да говоря с него за това, да го заведа на моите острови и гори, където се случва развръзката на историята. Очите ме болят, затварям ги и си го представям в „Апасионата“, как спи следобед с Безименна до себе си, а почернялото му от слънцето тяло е покрито с кученца.

При първите слънчеви лъчи тръгвам към трапезарията. Там не се вижда жива душа. Когато сервитьорът идва, поръчвам кафе и се взирам във феноменалния бюфет, в който има планини от черен хайвер и всякакъв вид маринована херинга, за която някой би могъл да мечтае. Така не се връзва с мизерията, бедността и лишенията, които виждах навсякъде. Взирам се невиждащо в него и след това чувам в главата си глас. Без съмнение е на баща ми. „Каръл, Каръл, скъпа, татко е.“ И осъзнавам, че колкото и тежка да е отговорността тук, колкото и заплатите на актьорите и техническия персонал да са в риск, колкото и поляците да ненавиждат всяка дума, която съм написала, и дори да поискат да спрат огромната продукционна машина, аз трябва да отида. Дори за ден. Днес е събота. Мога да си взема почивка през уикенда и да се върна да поема отговорността в понеделник сутрин.

На рецепцията разбирам, че пътуването от и към Полша не е толкова просто, както безгрижно предполагам. Има един полет за Лондон късно същия следобед и още един обратен утре вечерта. И всички места са заети. Всъщност няма нито един полет с дори едно свободно място в никоя класа за следващите пет дни. Ами ако мина през Париж? Или Амстердам? Или Франкфурт? Несигурна съм, объркана съм и затова разказвам дилемата си и изливам душата си пред рецепциониста. Той е мил и проявява съчувствие, обещава да провери и да се свърже с мен. Връщам се в трапезарията и изпивам още няколко чаши черно кафе, преди да се обадя на продуцента.

— Разбира се, че трябва да отидеш — казва ми той, когато го обезпокоявам в 8:30. — Ще те закарам до летището.

По някакво неведомо чудо полет се намира и си запазвам място за Лондон през Берлин. Няма време за губене. Продуцентът е прочел сценариите през нощта и изглежда сравнително доволен от тях. Предвижда, че може да има съвсем малко проблеми, даже може би никакви. Хапваме набързо, по-скоро той, докато обсъждаме различни сцени. Той възнамерява да ме замести на предварително уговорените за събота и неделя срещи за сценария, да си води бележки и когато се върна, двамата ще работим заедно по това, което телевизията е препоръчала, и аз ще представя поправените сценарии до понеделник сутринта. Кимвам в знак на съгласие с безумния план. Не мога да мисля за друго, освен за това, което ме чака в Англия. Пренесла съм се на друго място, в друга територия.

В неделя вечер заставам в средата на хотелската си стая и оглеждам временното си обиталище. Нищо не се е променило, освен че по време на трийсет и шест часовото ми отсъствие леглото ми е оправено и листовете ми, които бяха пръснати навсякъде, са подредени на купчинки. Не се взирам в нищо специално, просто в реда. След петнайсет минути имам среща в бара с режисьора, специалиста по декорите и продуцента, които са прекарали практически целия уикенд в студията. Измолих време да се освежа и да се обадя на майка си. (Бях спала, или по-скоро не успях, в болницата, до леглото на баща ми.) А сега оставих слушалката, научавайки от нея, че баща ми е починал преди два часа. Тогава трябва да съм била в самолета някъде между Берлин и Варшава. Събирам си сценариите и тръгвам към асансьора. В бара тримата ми колеги вече ме чакат с високи чаши за шампанско, което тук струва цяло състояние.

— Готова ли си да се върнеш към работата?

Кимам и решавам да задържа новината за себе си, докато не прегледаме сценариите. В четири сутринта разваляме седянката и тръгваме към асансьора. Притискам здраво страниците към гърдите си. Чувствам празнота и студенина вътре в себе си. В ума ми са увиснали като цигарен дим въпроси без отговори. Едно телефонно обаждане — и животът придобива съвсем различна перспектива. Мъжете говорят помежду си за незначителни неща, бъбрят несвързано от изтощение. Когато излизаме от асансьора, с продуцента казваме „лека нощ“ на останалите, чиито стаи са в друга посока. Той ме придружава, защото узнава.

— Странно. Когато ми звънна в стаята в събота сутринта, лежах буден и мислех за собствения си баща. Той не е добре. Чудех се какво бих направил, ако получа такова обаждане. Ти имаше повече късмет. Моят е в Австралия.

Свеждам очи и се взирам в килима. Повече късмет?

— Каза ли на Мишел?

Поклащам глава.

— Не още — промърморвам. — Погребението е следващия понеделник. Ще отида — казвам малко остро.

— Разбира се. Във всички случаи дотогава трябва да си тръгнала оттук. Справи се добре. Въпреки всички ужасни трудности. Благодаря ти за това.

И той се навежда и несръчно ме прегръща.

Дните си текат, всеки следващ е като предишния. Ходим на среща след среща. Докато другите говорят и обсъждат, докато продуцентът се бори за моята гледна точка със свирепа лоялност към историята ми, която сме решили да разкажем и която вече като че ли изчезва зад екшън сцените без никаква връзка с нея, аз се затварям все повече. Взирам се в празните излющени бели стени или в конферентната маса, около която сме седнали. Нищо от казаното не ми се струва важно и въпреки това знам, че е. Толкова много препитания са заложени на карта. Както и история, посветена на бащата, когото току-що съм загубила.

Когато приближава краят на седмицата, установявам, че няма полети от Варшава. На никаква цена. Ще вървя пеша, ако се наложи. Без да казвам на никого, се опитвам да наема кола. Ще карам до Лондон или ще премина границата и ще хвана самолет в Германия. Но отивам, повтарям си гневно. Тези мрачни дни настанаха без предупреждение, без симптоми, които да ни дадат да разберем какво ни очаква. Не съм подготвена за това. Животът ми причинява болка и съм на ръба да избухна.

Като по чудо, отново се намира полет. Но този път маршрутът е по-обиколен. От Варшава до Франкфурт, оттам до Ница и от Ница до Лондон. Това необичайно пътуване включва и преспиване в Ница, което означава, колкото и невероятно да звучи, че мога да се прибера за малко у дома. Аз съм дълбоко благодарна за възможността да се завърна там и да се заредя.

Обаждам се на Куашия, за да го предупредя за предстоящото ми пристигане, и той ми казва, че Безименна е изчезнала. Между обсъжданията на сценария и срещите за бюджета и декора започвам да звъня на всички приюти в Южна Франция. Никой не я е виждал. Не мога да си намеря място от притеснение. Обаждам се на полицията и пожарната, които също отвръщат отрицателно. Звъня на ветеринаря. Какво да правя? Той има записан номера, който бе татуирал на ухото ѝ, когато я намерих. Ще се обади в централата да им съобщи. Напомня ми, че когато занесох снимката с автограф, поискана от него, му дадох и снимката, която Мишел направи на Безименна, докато тичаше из градината. Предлага да направи фотокопия и да ги разпространи в местните магазини, да остави едно и в кабинета си. Сърцето ми е едновременно разтревожено и безчувствено, но съм му благодарна за подкрепата.

— Ще се видим, когато се върна — промълвявам и оставям слушалката на мястото ѝ.

Горещината ме обгръща като одеяло веднага щом пристигам уморена у дома. Тук е ярко и великолепно лято. Във Варшава също бе топло, но тъй като бях затворена в срещи и смразена от мъка, не бях забелязала. Тропическото време на Лазурния бряг ме изненадва. За първи път в живота си се чувствам като чужденка сред палмите, а от блясъка и шума на Ривиерата по-скоро ми се гади след оскъдността на Полша. Но докато се качвам по виещия се по здрачните хълмове път, докато вдишвам аромата на аления и розовия олеандър и синия като небето саркофай, сърцето ми започва да си идва на мястото. И докато стигна земите с маслиновите горички и по-точно нашата собствена, сякаш огромен товар пада от плещите ми и чувствам покой, макар и траурен покой.

В „Апасионата“ намирам факс от продуцента, в който се казва, че и четирите сценария са приети. Телевизията е много доволна от тях. Така че, след като се видя със семейството си и изпратя баща си, мога да се върна в спокойствието на моя собствен дом с каменни стени и да започна да пиша първия епизод, чието действие вече трябва да се развива в Париж. Всички промени, поискани от поляците в последната минута, могат да бъдат направени. Основното заснемане е получило зелена светлина и задачата ми е изпълнена.

Опустошение

Скоро времето ще започне да се влошава. Нашествието от туристи с деца вече се оттегли, а с тях си отиде и онзи отчетлив, натрапчив мирис на плажно масло, който бе превзел плажовете на Ривиерата през последните два месеца. С Мишел обядваме на брега. Ранните есенни ветрове вече духат, гонят тежката лятна летаргия и предвещават смяната на сезона, носят и ароматния дъх на цветята от късното лято. Леки повеи повдигат и спускат хартиените салфетки на масата пред нас. Махам немирен кичур от лицето си и се оглеждам. На брега на границата с водата два жилави сетера лаят непрекъснато към двойка пенсионери с еднакви бански, които се плацикат лениво по гръб в топлото море. Далечни викове достигат до нас с приятния бриз. По-близо се виждат охранени тела с бронзов загар на скандинавци, холандци, германци, британци, чува се как бъбрят, поръчват питиета, палят цигари, мажат се един друг с плажно масло, а кротките вълни се плискат само на няколко метра от краката ни. С Мишел от седмици почти не сме се виждали. Със защитени от слънчеви очила очи гледаме през масата, но не се усмихваме. Мишел изглежда съсипан, има нужда от подстригване и почивка, а аз съм в шок от новината, която току-що ми е споделил. Някъде зад мен се чуват ритмични удари на топка в бухалка като от някакъв морски метроном. Време е за решение.

— Какво ще правим? — питам накрая.

Към нас пътува цял филмов екип. Снимките в Хамбург ще приключат след седмица, което означава, че целият керван — актьори, гримьори, костюми, оператори, осветители, електричари — ще се изсипе в този курорт по земя и въздух. Междувременно първата група от проектанти, дърводелци, администратори и т.н. вече е настанена в малък хотел, на три преки от крайбрежната алея. Трейлърите са добре посрещнати от всички международни телевизионни мрежи, свързани с продукцията, а момичето, което играе главната роля, е описвано като „чудо“ на екрана. Трябва да сме радостни. И бяхме, макар и малко уморени, поне така си мислех до тази сутрин.

Френската компания, която се включи, за да покрие дефицита, предизвикан от британската телевизия, е банкрутирала. Не са само те. В Париж през последните месеци около двайсет независими продуцентски компании бяха притиснати до стената и ние ще се присъединим към тях, ако не успеем да намерим решение на тази криза. Мишел научил новината преди три дни. Не ми казал нищо, а незабавно отишъл при банкерите си в Париж, които след много увещания се съгласили да платят и да осигурят продължаването на продукцията. Което точно сега означава, че заплати ще бъдат раздадени в началото на седмицата, но при едно условие.

— Какво е то? — питам аз, докато пред мен поставят чиния с прясно изпечени цвъртящи сардини, подправени с магданоз, а сервитьорката — хубава, загоряла от слънцето блондинка на средна възраст по шорти, ми долива розе в чашата.

— Да заложим фермата като гаранция.

— „Апасионата“ като гаранция? Не!

Глави с хубави прически се извръщат от близките маси, когато повишавам глас. Въздъхвам. И двамата сме изтощени.

Откакто взех Мишел от летището, поех по натоварения крайбрежен път, карах по острите завои в старото укрепено пристанище на Антиб и покрай обградените с палми вили в стил артдеко по носа, не съм спряла да говоря, без да си поемам дъх, за градинарските ми трудности, за подготовката за пристигането на момичетата, които летят по-късно днес. Това трябваше да е първият ни домашен семеен уикенд от седмици. Бях развълнувана. Приключих редакцията на сценариите си преди седмици, прекарвах дните в края на август, потънала в работа по градината, и исках да споделя своите новини.

— Cicadelles. Това са малки бели мухички, по-малки от молци. Навсякъде са и са опасни. Според Рене има местна епидемия. Снасят яйца по портокаловите ни дръвчета. Долната страна на листата е превзета и те са се обезцветили — цялата им зеленина е изсмукана. Третирах ги два пъти. Куашия също. Но никакъв ефект. Те просто отлитат и се настаняват някъде другаде. Движат се като меко светлосиво одеяло над терасите. Сега са по розите и бугенвилиите. Когато докоснеш цветята, усещаш, че са лепкави. Страхувах се, че ще нападнат и маслиновите ни дървета, но не са се доближили до тях. И точно когато започвах да се чувствам в безопасност от тях, открих paon — нали помниш онази болест по растенията, която Рене ни показа, когато ходихме във фермата край Кастелан? Сещаш ли се, каза ни да внимаваме, от нея листата стават жълти, с кръгли кафяви петна? Е, намерих тази гъбичка на девет от нашите маслинови дървета… Много си тих, Мишел. Говоря прекалено много. Толкова се радвам да те видя. Добре ли си?

И тогава той изплю камъчето. Тогава вече бяхме паркирали малката ми кола и пресичахме улицата към плажа, за да отидем в това кафене.

— Не можем да им дадем „Апасионата“ — повтарям. Гласът ми вече е по-тих, почти задавен, но категоричен. Зад тъмните очила в очите ми избиват сълзи.

Мишел взема чашата си с вино и отпива. Усмихва се на сервитьорката, която слага пармска шунка и зелена салата пред него.

— Merci.

Започваме да ядем, но вкусната риба ми се струва като картон.

— Ако нямаш нищо против по-късно да отидеш до летището да вземеш момичетата, аз ще звънна няколко телефона — казва Мишел. — Да видим какво друго мога да измисля.

— Например?

— Имам много контакти в Германия. Ще се опитам да продам сериала на някоя кабелна телевизия. Ще говоря с швейцарците. С детски канал в Италия. Още не знам, ще измисля нещо.

Момичетата разчистват масата след вечеря и тогава започва скандалът. Не знам какво го подпали. Чувствам се притеснена и дълбоко разстроена, защото решихме да ипотекираме „Апасионата“. Честно казано, нямаме избор. Заплатите трябва да се платят, да се посрещнат хотелските сметки. Каквито и варианти да успее да измисли Мишел, не можем да се справим с непосредствения проблем. Съгласихме се по въпроса в началото на вечерта и след това си обещахме да не говорим за него до неделя, когато ще отделим част от следобеда, за да подготвим документите.

И сега изведнъж се озоваваме около масата и започваме да си викаме. Аз лесно се паля, тъй като съм кибритлия по рождение; Мишел е по-уравновесен в емоциите си. Ванеса се нахвърля срещу мен и ми крещи нелюбезни думи, които ме стъписват.

— Не — заеквам аз. — Не, ти не разбираш.

Дали не говоря прекалено остро на човека, когото обичам? Дали не го обвинявам за случилото се, макар да знам, че не той е отговорен за затрудненията? Момичетата сигурно смятат, че аз съм виновна. Застават на страната на баща си, естествено. А аз си мислех, че сме семейство. Исках да вярвам в това. По-чувствителна съм към острите думи и обвиненията точно защото не съм им майка. Ако бяхме кръвни роднини, по-лесно щях да преглътна грубостта. И както съм застанала с кърпа за съдове в ръка, стиснала мазните чинии, се обръщам и избягвам в кухнята.

Хвърлям поглед назад с премрежени от сълзи очи и виждам гледка, която ми пронизва сърцето. Мишел е застанал в челото на масата и се взира в пода, устните му са свити и безмълвни, от двете му страни са дъщерите му, които са го прегърнали силно, главите им са притиснати към гърдите му. Оставям чиниите в мивката, без да ги мия, и се измъквам, за да се заровя под завивки и възглавници.

Всички спят. Капките роса по тревата блестят под ранното утринно слънце като кристалчета. Стъпалата ми са мокри от ходене по нея. В далечината пропява петел. Синьото небе е гладко като коприна. То милва наранените ми чувства.

„Ще задържат нотариалния акт на фермата, докато филмът бъде завършен и се натрупат достатъчно печалби, за да им върнем кредита, плюс лихвата, разбира се.“

Думите на Мишел от вчера отекват в ума ми. Сигурно и него го боли, колкото мен.

Седнала на един от многото ни каменни зидове, оглеждам мъгливите възвишения, поглъщам впечатляващия морски и планински пейзаж, а сърцето ми се свива болезнено. До това лято животът ни изглеждаше златен. Макар да нямаме и цент за ремонта му, макар да е потънало в романтични развалини, това място е великолепно, вълшебно. Не мога дори да си помисля да го загубим заедно с милионите мигове на лудо щастие.

Ела, нашето кученце, бута студения си нос към голите ми ръце, моли за внимание. Галя разсеяно меката ѝ червеникаво-кафява глава. Така и не намерихме Безименна. Пускахме обяви навсякъде. Тя просто си тръгна, изчезна от живота ни. Не можем да си представим дори как се е измъкнала. Трябва да е направила дупка някъде в оградата. Търсих я, с часове обикалях терасата, за да намеря изхода или някаква следа, но без успех. Все още обвинявам себе си. Макар че след изчезването ѝ се случи нещо необикновено. Може дори да го обявя за petit чудо.

Беше на рождения ден на баща ми преди две седмици, в горещо и душно пладне. Болеше ме от загубата му. Тръгнах по алеята, черпейки сили от птичата песен, за да взема пощата от кутията. Отключих голямата метална порта, която Мишел боядиса в същото Матисово синьо като жалузите на къщата, и там, свита като змия в сенчестия ъгъл сред ирисите, под сноповете бледосин саркофай, който обгръща кедровите дървета, лежеше друга овчарка. В един еуфоричен миг си помислих, че е Безименна, почерняла от кал и мръсотия, докато не видях, че треперещата кльощава твар е по-тъмна и по-дребна и беше немска, а не белгийска овчарка. Козината ѝ не бе толкова дълга. Протегнах ръка, но тя изръмжа свирепо към мен и аз си спомних за първата си среща с Безименна, която тогава бе наранена и объркана светлокафява топчица, страхуваща се да ми се довери. Какво правеше тук това куче, настанило се така пред портата, на километри от населено място? За миг си помислих, че духът на баща ми я е донесъл тук на рождения му ден, за да прави компания на малката ни Ела.

Наведох се ниско и тя се озъби, затова реших да я оставя на мира и отидох да взема пощата. Когато заключих портата, тя се изправи и се олюля на краката си. Беше нестабилна, куцаше, болеше я, но тръгна по алеята; сянка, която ме следваше, но от разстояние. Беше много мършава. Забързах към обора, изрових купата на Безименна и я напълних с късове месо, бисквити и вода. Предложих ѝ я, но овчарката отказа недоверчиво. Оставих храната на земята и се върнах в къщата, качих се горе в кабинета, откъдето през прозореца можех дискретно да я наблюдавам. Тя не докосна яденето, но полегна на земята на около три метра и се загледа свирепо в него, сякаш очакваше алуминиевата купа да се приближи и да я предизвика. Това ме накара да се усмихна. Тогава за първи път забелязах, че лявата ѝ страна и хълбокът са напълно плешиви. Зачудих се дали принадлежи на някого. Нямаше нашийник. Обадих се на ветеринаря.

Нямаше татуиран номер. Казва се Лъки. Или поне аз така я кръстих. Все още е при ветеринаря. Има вътрешни кръвоизливи, перфорация, стомашни проблеми, предизвикани от често ритане. Има и две счупени ребра, глисти и била много напрегната и нервна, което според доктора е следствие от непрекъснато малтретиране. Затова все още е при него. Преди да я вземем да я гледаме заедно с малкото кутре, той иска да е сигурен, че не е озлобена.

Смятам по-късно днес да отида да взема Лъки. Нямам търпение да я покажа на момичетата.

Уърдзуърт казва, че миналото, настоящето и бъдещето се сливат в желанието, което минава през всички тях. Тази сутрин през ума ми минава всичко, което сме постигнали, задоволството, което изпитвам тук, и любовта, която Мишел ми донесе, но бъдещето засега изглежда пълно с препятствия и страхове. И в този момент, с право или не, виня себе си.

До мен Ела започва да маха с опашка, когато две ръце се протягат, прегръщат ме силно и ме връщат в настоящето, измъкват ме от спомените и терзанията, от мислите за несигурното бъдеще. Ванеса е. Не казва нищо, нито пък аз. Само се прегръщаме силно. Слънцето грее през върховете на дърветата зад плоския покрив на къщата и започва да топли гърбовете ни, да ни лекува с обещанието си за новия ден.

Времето се разваля. Лек дъждец вали над хълмовете и прави морето синкаво, мъгливо и мътно. Мишел е на път, за да продаде нашия вече готов сериал. Работи всяка минута, дадена ни от Бог. Пътува с такова темпо, като че ли се опитва да спечели допълнителен ден, хващайки изгрева от двата противоположни края на планетата. Никога не спира, никога не си взема почивка. Държи се така, сякаш може да живее в този ритъм вечно, сякаш сме непобедими. Искам да му кажа, че ще се изтощи, ще се разболее, но знам, че подобни негативни изказвания само ще го извадят от строя. Искам да вярвам, че той е толкова силен и способен, колкото се мъчи да бъде. Искам да вярвам в мощта му, защото не смея и да помисля за алтернативите. Но най-вече си мисля, че трябва да се откажем от фермата, да я продадем, да я предадем на банката; да им я хвърлим в лицето, да се освободим. Но Мишел не се съгласява. Не иска и да чуе за това, не желае да го обсъжда.

— Ще се справим — казва ми непрекъснато, като че ли това е тайна мантра, която колкото повече повтаря, толкова по-вярна става, и той се моли да е така. Носи тежък товар. Тревожа се и се чувствам потисната, като го гледам. И виждам как мечтите ни се превръщат в пепел.

Куашия тръгва за Алжир. Готви се за пенсия в началото на следващата година. Заминаването му направо ме довършва. Нямам представа как ще се справя без него, но го лъжа, че ще намеря някой друг да ми помага, защото той си има семейство в Африка и аз не мога да го задържам повече.

— Ако имаш нужда от мен — казва той, когато идва време за сбогуване, — обади се в селското кафене comme d’habitude, както обикновено. Ще се върна.

Кимам и му пожелавам всичко хубаво; знам, че никога не бих направила това.

— Помни, че с теб сме роднини. Никога няма да те предам.

Пак кимам и го целувам по двете бузи, два пъти, и потискам напиращото желание да заплача.

Това вече се очертава като година на загуби.

Загуба. Страхът от нея ме преследва. Затова всяко сбогуване, всяка раздяла, без значение колко тривиална и кратка, ме разкъсва. Затова нямах куража да обичам, докато не срещнах Мишел.

— Поздрави жена си и децата — успявам да кажа. Никога не съм ги виждала, но Куашия говори за тях толкова често, та ми се струва, че сме стари приятели.

— Ти кажи на Мишел, че съм поръчал да спре да работи толкова много. Той е нужен тук.

Усмихвам се смело и се чудя дали има представа в каква голяма беда сме. Подозирам, че се досеща. Той има инстинктите на мъдър човек. Гледам го как се отдалечава по алеята, с кожена шапка на олисяващата си глава, как маха, докато върви, и ми хвърля онази негова топла беззъба усмивка.

Оставам сама във фермата и обмислям начини за спасяване на „Апасионата“, как да живея възможно най-скромно. Банката става все по-нетърпелива. Заплашва ни. Преследва ни редовно с официални писма, заявява, че ще вземе фермата и ще я пусне на търг. Тревогите не ми дават мира. Крача по плочките в стаите под косите лъчи на слънцето и по ветровитите тераси като изгубен призрак, който има да разгадава шифър, но не може да намери основната връзка между символите. Отново и отново страховете и отговорностите вгорчават мислите ми. В някои нощи, преди първи петли, будна от притеснения, притискам лице в стъклото и гледам луната, докато долу в най-далечната долина арабите се молят заедно със своя мюезин. Провикват се към Бог.

„Бройте и мен“, прошепвам.

Пиша от изгрев до късна вечер. Сама в старата скърцаща къща, пред запалени свещи и пукащи в огнището дънери, се взирам в библейската тъмнина. Разкази, детски книжки, синопсиси на сценарии. Не спирам да ровя и се изтощавам в опитите да променя лошия ни късмет.

И търся малки ежедневни радости, които да ме развеселяват. Скачам в замръзващия басейн, за да спася живота на давеща се пчела, мърдам крачетата ѝ на всички страни, както е полегнала по гръб на водната повърхност. Говоря дълго на изненадващо голяма цикада, която се появи извън сезона в банята и изглежда самотна като изгубена клонка. Осмелявам се да доближа двойка стършели, които се чифтосват в една от лехите. Той я е обгърнал и се движи ритмично, а тя гали малкото си черно лице на насекомо с предните крачета, докато внезапно не започва да издава силен пронизителен звук. Любовна песен, изпята със страст в топлия неделен следобед. Лъки също е истинско чудо. Нервна и сприхава, но вече не толкова много. Изисква дълго лечение с кремове и отвари, но козината ѝ започва да расте пак и тя се доказва като лоялно и обичливо куче пазач. Казвам ѝ колко съм ѝ благодарна за компанията, предаността и нуждата ѝ от мен, галя пухкавата малка Ела и я уверявам, че и към нея изпитвам същото.

Рене се отбива да погледне какво става с paon, който той няма да лекува сега, защото пръскането, което предлага — и на което аз абсолютно се противопоставям, понеже фермата ни е органична, — може да увреди плодовете. Дава ми купчина книжа, които е взел от Кристоф, собственика на мелницата.

— Какво е това?

— Формуляри, които трябва да се попълнят и да се пратят в Брюксел. Кристоф специално спомена името ти.

Взирам се в тях, самотна и демотивирана. Те изглеждат сложни и времеемки, като всички френски документи, затова ги пъхам в джоба на джинсите си.

— Не ги пренебрегвай, Каръл. За да подкрепи маслиновото производство тук, във Франция, Брюксел предлага на всеки oléiculteur финансова помощ. Всички ще получим определена сума.

Очите ми светват, вниманието ми е привлечено. Мисля си за нашата криза. Дали това е решението на проблемите ни?

— Колко? — питам.

— Е, няма да е със задна дата, но ако тази ферма произведе същото количество зехтин през идващия сезон като предишния, тогава може да получи около шестстотин франка.

Шестстотин франка! Няма и шейсет паунда. Той сигурно вижда разочарованието, изписано на лицето ми.

— Не е кой знае какво, но…

Свива рамене по прекрасния си провансалски начин, а лукавият му поглед ми дава да разбера, че е по-добре от нищо, което е вярно, разбира се.

— Ще ги попълня — усмихвам се. — Няма да забравя.

Преди да се качи в реното си, което е натоварено с най-големите и къдрави марули, които някога съм виждала, всяка с размер на лавандулов храст, той ми напомня, че не след дълго ще трябва да започнем да слагаме пак мрежи; идва нов сезон. Бърза разходка из терасите ни показва, че по дърветата вече растат твърди като куршуми маслини. Чака ни нова обилна реколта.

— С този добив може дори да изкараш седемстотин франка от Брюксел — шегува се той, докато се връщаме в колата му. — Искаш ли салата? — сочи към продукцията в краката си.

Клатя глава и обяснявам, че вече съм купила зелена салата и марули от пазара. Все пак не мога да се въздържа да не отбележа размера на неговите. Очите му светват от гордост и усещането за bonne affaire, докато обяснява, че гледа марулите на чужд terrain, където водата е безплатна, защото собственикът има свой личен водоизточник.

— И не забравяй — извиква той, когато си тръгва. — Не можем да се справим сами.

Факт. Без Куашия и в отсъствието на Мишел, което понякога продължава седмици, с Рене ще се нуждаем от допълнителна помощ. Бяхме благословени в началото, когато той и Куашия се появиха сякаш от нищото, а аз нямам представа как да намеря хора. Накрая решавам да напиша обява, annonce от четири реда, която да закача в местната épicerie, бакалия. Винаги съм харесвала този магазин, защото ми напомня за безбройните дюкянчета, в които ме водеха баба и дядо, когато бях селско дете в Ирландия. Там продаваха страхотно мляко в метални гюмове и ми се струваше, че предлагат всичко, за което мога да си помисля, особено бонбони. Множество стъклени буркани с бонбони във всички цветове на дъгата.

Едрата жена на собственика на местната épicerie, която отново е бременна, ме поздравява гръмогласно, хвърля поглед на обявата ми и ми казва, че няма нужда да я окачвам. Мога да взема техния помощник.

— Ами вие?

— Идва зима. Няма какво толкова да прави, освен да събира листа и да ги гори. Казва се Манюел.

— И го препоръчвате?

— Mais bien sûr, работи за нас от шест години.

Тя ми обяснява за почасовото заплащане и сумата, която му дават. Струва ми се, че мога да си позволя това — разходът щеше да се изплати от маслиновата реколта. Не мога да се сетя за никаква причина да не му предложа работата.

— Bon, ще му кажа да се приготви за работа при вас утре сутринта. Може да го карате с колата си.

Чувствам облекчение и се съгласявам, после продължавам с пазаруването. То включва дузина малки бутилки светла бира. Госпожата поклаща глава.

— Désolé — казва тя. — Свършиха.

Озадачена съм, защото поисках същото преди няколко дни и тя ми каза, че очаква доставка на следващата сутрин. Лятото отдавна си е отишло, така че туристите с изплезени езици вече не изпразват хладилниците на всеки магазин.

— Значи, не сте получили ново зареждане? — отбелязвам невинно. Тя ме поглежда смутено и тръгва да вземе кафето, което ми трябва.

— Не забравяйте Манюел — провиква се след мен, когато затварям вратата.

Връщам се за Манюел на следващия ден, както сме се уговорили, но не намирам никого и отивам в магазина да питам за него. Собственикът, който обикновено е много общителен тип и изпълнява ролята на търговец, boulanger и pâtissier, точно в момента е покрит с брашно, поглежда обвинително наедрялата си жена, след това изчезва в пекарната отзад, без да каже и дума.

— Вижте в бараката — промърморва госпожата и сочи към място в съседство, което никога не съм посещавала досега.

С лека изненада откривам, че не става въпрос за испанец или португалец, както съм очаквала, а за опърпан и загорял арабин, не по-едър от врабче, който в момента спи дълбоко върху купчина дърва. В краката му има малка вехта платнена торба. Повъртам се известно време край него.

— Манюел?

Той се стряска и започва да ругае на неразбираем език, след това се изправя несигурно на крака. Взира се в мен с изражение на виновно дете, после грабва торбата и я мята на рамо с решителност на човек, повеждащ мъже в атака.

Чак когато сяда до мен в колата и пали цигара, без да попита дали имам нещо против, забелязвам кървясалите му очи и подушвам алкохолния му дъх, който е толкова силен, че се боя да не се подпали от запалката му и да не ни изстреля към небесата.

Имам нужда от този човек, имам нужда нещата да се случат, мисля си отчаяно. Пазаруваме в този малък магазин на ъгъла, откакто сме се преместили. Госпожата не би ни натресла пияница, нали?

Оказва се, че би го направила.

Пристигаме във вилата и връзвам Лъки, защото Манюел отказва да слезе от колата, докато овчарката е на свобода, а той веднага иска да му покажа стаята му.

— Стая? — отвръщам троснато, защото никога не съм имала намерение да му осигурявам квартира.

Той вдига вехтата торба във въздуха и я хвърля, сякаш смята да се установи там, където тя падне, или да разбие някой друг прозорец.

— Трябва да си взема душ, след това ще започна работа — простенва той.

Аз съм объркана и несигурна какво е най-добре да направя. Дали да не го натоваря в колата и да го върна обратно в магазина? Дали да не пусна Лъки с надеждата, че ще избяга от ужас, като така реша напълно проблема? Или прибързвам? Решавам да му угодя, докато не говоря с госпожата по телефона. Защо не работи сега и не си вземе душ по-късно, питам аз. Той изсумтява, хвърля торбата на земята, рита я, пали един фас и пита:

— Какво искате да свърша тогава?

Оглеждам се отчаяно. Нищо, което да доведе до чупене и щети, мисля си; със сигурност не и подготовката на мрежите за маслините.

— Плевене — отвръщам и посочвам най-големите цветни лехи. Отвързвам кучето, докато Манюел не гледа, и ги оставям, а аз тръгвам към кабинета си, където ще мога да обсъдя въпроса с предишния му работодател на спокойствие.

Докато търся номера, осъзнавам, че макар да пазаруваме в малката épicerie от пристигането си тук, макар да сме участвали в коледните им томболи и да сме купили безброй огромни шоколадови великденски зайци, и в общи линии да сме в добри съседски отношения с това семейство, всъщност не съм забелязала името на магазина. Той е единственият на територията на поддържания частен имот на хълмовете зад нашия дом, но това не ми помага. Няма как да го разбера по друг начин, освен да се върна и да оставя Манюел тук сам. Постъпила съм безотговорно в това начинание и се ядосвам на себе си. А имам и толкова много своя работа, с която трябва да се захвана, че започвам тихичко да вия. Накрая бързо слизам по стълбите с намерение да му обясня, че ще се върна след няколко минути, но той не е в градината и не мога да го открия никъде.

— Манюел! — викам.

Лъки идва към мен на големи подскоци и с лай.

— Манюел!

Никакъв отговор. Накрая го намирам да се навърта като призрак в тъмнината на гаража ни, който няма прозорци. И тъй като колите ни са твърде стари, никога не държим в него превозни средства, а сме го напълнили догоре с градински инструменти и сме сложили вътре един стар, но полезен хладилник.

— Какво правиш? — питам ядосано.

— Търся мотика — обяснява той. Посочвам към ключа за осветлението и поемам бързо надолу по алеята, за да стигна, преди магазинът да затвори за обедна почивка. Тази épicerie е от онези малки семейни фирми, които затварят от обяд чак до четири следобед. Когато пристигам, вече е затворено. Чукам на вратата и викам. Никой не отговаря. Отивам отзад при бараката и започвам да удрям с юмрук по стъклената врата. Пак никакъв отговор. Само няколко минути след дванайсет е, но мястото е тихо като изоставен кораб. Разгневена, се мятам в колата и поемам обратно към фермата. Манюел пак никакъв го няма. Торбата му, която хвърли на една от терасите, също е изчезнала. Единственият знак, че изобщо някога е идвал, е мотиката, която намирам в лехата, запокитена небрежно върху вече клюмнал сноп лилиуми. Никакво плевене не е имало. Викам го по име няколко пъти, надничам в гаража, но не го намирам. Сигурно си е тръгнал, може би подгонен от страха от кучето. Лъки се е проснала по гръб на една от терасите и доволно вдишва и издишва. Малката Ела дреме, опряла глава на корема на другарчето си. Връщам се към писането си с огромно облекчение. Всичко приключва с много по-малко последствия, отколкото съм се опасявала.

Мишел е в Париж и аз се опитвам неуспешно да се свържа с него по телефона. Като се има предвид огромните размери на кризата, в която се намираме, и естествената ми склонност към тревожност, съм притеснена, че нещо не е наред. Звъня в офиса му и питам асистентката му дали е там. Тя няма представа.

— Кога за последно го видя? — питам умолително, като се старая тревогата да не проличи в гласа ми и да не хвърлям в паника екипа му.

— Вчера сутринта.

— Какво? И оттогава не е идвал в офиса… Всичко наред ли е?

Изабел, стабилна и уравновесена жена, не може да разбере защо съм толкова притеснена. Вероятно работи от студиото си, предполага тя. Но аз му звънях и никой не отговори. Мишел така и не си сложи телефонен секретар в малкото студио, където спи, когато е в Париж, защото иска да си го запази като лично пространство. Прекарва безкрайно много часове на телефона и винаги е твърдял, че има нужда от това убежище. Говорим толкова често през деня, че преди никога не е било проблем. Но сега съм разтревожена. Моля Изабел да му каже да ми се обади, когато дойде. До вечерта нямам никакви вести и отново опитвам да звънна в студиото. Пак никакъв отговор, а в офиса не са го виждали цял ден. Вероятно е бил по срещи някъде другаде, е последното обяснение на Изабел.

— И не мислиш, че трябва да отидеш до студиото и да разбиеш вратата? — настоявам аз.

Тя очевидно намира идеята ми за нелепа.

— Работя за него — отвръща язвително. — Нямам навика да разбивам вратите на шефовете си.

— Не, не, разбира се, че не. Извинявай, че те обезпокоих.

Връщам слушалката на мястото ѝ, но знам, че ако всичко беше наред, Мишел щеше да ми се обади. Нещо трябва да се е случило. Ако се е наложило да замине по спешност, щеше да се обади. Така че какъв е проблемът и как да се свържа с него?

Докато седя на терасата, измъчена от тревога, и се опитвам да събера сили от зимния залез, неочаквано се появява Рене. Боже, колко се радвам, че го виждам! Както обикновено, той идва с малък подарък. Буркан със смокиново сладко, кафяво и гъсто, направено от собствените ни смокини. От осем дървета в имота с Куашия събрахме 200 килограма плодове в края на септември и началото на октомври, преди той да си тръгне. Благодаря на моя среброкос приятел и му предлагам чаша бира, като се опитвам да скрия болката си. В задънена улица съм. Куашия си отиде, няма кой да се грижи за кучетата и мисля, че независимо дали имам, или нямам пари, трябва да отида до Париж.

— Вино или бира, което е по-лесно — казва той и се настанява доволно на градинската маса на горната тераса, за да се наслади на питието си. Обича да го прави. Има ключ от портата и от време на време се отбива да убие по час, да си поговорим малко, да разкаже някоя друга история и да се наслади на залеза в опушено оранжево.

Тръгвам към хладилника в гаража, за да взема бира и бутилка розе. За мое учудване, хладилникът е празен, вътре са останали само една-две бутилки вино; и със сигурност е обрана всичката бира. Озадачена, изваждам единствената останала бутилка розе. Знам, че съм под стрес, но със сигурност си спомням, че купих стек бира от местния супермаркет предната вечер, когато в нашата épicerie нямаше. Като се има предвид състоянието ми, може да съм забравила да го сложа в хладилника. Опитвам да си спомня къде съм го оставила. Може би в багажника? И тогава си спомням Манюел, за когото напълно съм забравила след всичките ми притеснения от неочакваното изчезване на Мишел. Нехранимайкото трябва да е изчезнал с нашата „Стела Артоа“! Връщам се и се извинявам на Рене, поднасям вино и чиния от нашите маслини.

— Изглеждаш уморена — отбелязва той. — Нали не си забравила да изпратиш онзи формуляр?

— Какъв формуляр?

— За маслините.

А, да, формулярът. Да, уверявам го, попълних го, подписах го и го пратих на Мишел за подпис, а след това той ще го препрати в Брюксел. Готов е.

Вдигаме чаши с обичайния френски поздрав à la tienne, за твое здраве, и отпиваме.

Тъкмо се каня да го помоля да храни кучетата и да държи крепостта няколко дни, докато аз отида до Париж, ала съм прекъсната от силен рев. Учудени, се обръщаме към втората площадка, откъдето идва звукът.

— Това е глиган — простенвам аз.

Рене клати глава.

— Не мисля.

— Какво може да е тогава?

— Най-добре да отидем да видим.

Оставяме питиетата си на масата и тръгваме през буйната трева, храстите и плевелите. Поради липса на средства и проливните дъждове през тази есен, втората площадка се е превърнала в по-мека версия на джунглата, която беше, когато открихме „Апасионата“. Тъжна гледка. Лъки и Ела крачат по петите ни. Лъки лае бясно, но странният рев е спрял и не можем да го проследим. Рене предполага, че е приклещено животно.

— Приклещено в какво? — питам малко отбранително. Аз съм пълен противник на лова и когато за първи път оправихме това парче земя, лично се погрижих всеки капан, погребан под треволяците, да бъде премахнат и изгорен, а ако е изработен от някакъв смъртоносен метал, хвърлен в коша за боклук и изнесен от имота.

Не минава много време и се натъкваме на източника на рева. Манюел, в чиито мошенически вени не тече и капка латинска кръв, се е проснал на земята и се е скрил от света под нашето разперено лаврово дърво. Главата му е подпряна на торбата и той блажено хърка. А около него като съзвездие са пръснати празните ни бирени бутилки.

— Diable — ухилва се Рене. — Кой е той?

— Трябваше да ти бъде помощник за беритбата на маслини — засмивам се аз и набързо му разказвам историята на Манюел.

Вдигаме го помежду ни и го повличаме през тревистата местност, през цялата градина чак до реното на Рене, където го оставяме в отворената кола. Дъхът му е като на огнедишащ дракон.

— Да довършим онази бутилка — предлага Рене с кикот. — Заслужихме си я. И след това ще го върнем в бараката му.

И точно така правим. Манюел дори не помръдва при цялата операция.

По време на малката ни разходка до нашата épicerie Рене се съгласява от следващия ден да поеме кормилото във фермата и ме уверява, че няма за какво да се тревожа. Благодаря му и започвам да се изкачвам по хълма. Тогава той се провиква след мен:

— Искаш ли да потърся някого, който да помогне за маслините?

— Ще ти кажа утре — отвръщам, все още прекалено разстроена, за да мисля и за това.

Горе в къщата телефонът звънва. Изабел е, която ми казва, че Мишел е болен. Знаех си.

Кучетата са нахранени за тази вечер, затова се обаждам на Рене, който тъкмо се е прибрал, и му казвам, че заминавам за летището и възнамерявам да хвана последния самолет за Париж тази вечер. Обещавам да се върна при първа възможност.

Париж е мокър и зимен. Уличните светлини се пречупват през дъжда и хвърлят отблясъци във всички цветове на дъгата. Докато пристигна до гарсониерата му, вече минава единайсет и Мишел е в леглото, свит одве от болка.

Шокирана съм от гледката, но потискам желанието си да го разпитвам какво не е наред. Разбирам, че му е прилошало вчера сутринта, по време на среща с адвоката му. Адвокатът повикал свой приятел лекар, който, след като направил някои изследвания, пратил Мишел у дома и му обещал да се обади веднага щом има новини.

— Защо не ми звънна? — успявам да кажа.

— Не исках да те тревожа.

Въздържам се да спомена, че мълчанието му през последните четиресет часа ме е докарало до ръба на нервна криза. Вместо това се мушвам в леглото до него, прегръщам го и се опитвам да заспя.

Специалистът се обажда някъде призори. Всъщност заради надвисналото сиво небе изглежда, все едно денят е още далеч. Иска Мишел да отиде в клиниката предобед. Усещам как нещо в мен се свива.

— Каза ли защо?

Мишел клати глава. Настоявам да отида с него. Отначало той не иска и да чуе, но аз съм непреклонна. Мишел не е от хората, които зарязват работата си. В няколкото случая на обикновена настинка или дребен здравословен проблем, на които съм била свидетел, той просто не обръща внимание. Не приема и дори не признава никаква форма на физическа слабост. Това няма да е лесно за него. Нито за мен. Аз съм малко по-добре, но мразя болници. Сигурно съм най-големият страхливец на света, когато става въпрос за кръв, едва понасям серните и алкалните миризми на мехлемите, тинктурите и дезинфектантите. Онези дълги тесни коридори ме карат да потръпвам. Проснатите по гръб тела на носилките ми докарват гадене и плашат всичките ми сетива. Но искам да съм там. Не съм готова да стоя цял ден в студиото и да си гриза ноктите.

Макар Мишел да е решен да пътуваме с метрото — казва, че такситата не са ни по джоба, — махаме на такси, защото аз настоявам яростно, а той, честно казано, е прекалено слаб, за да спори.

Лекарят е млад красив мъж със сърдечно и вдъхващо спокойствие поведение. Води ни към кабинета си и осведомява Мишел, че иска веднага да започне серия изследвания. Мишел изпитва такива болки в стомаха, че едва говори. Редят се много френски думи, особено медицински термини, които не разбирам. Имам десетки въпроси, но почти нищо не казвам. Отвеждат Мишел, а аз оставам сама в кабинета.

Не са минали и шест месеца, откакто седях край леглото на баща си. Споменът се връща и се опитвам да го прогоня, защото е прекалено ужасяващ. Ставам и започвам да крача из стаята. Често отварям вратата и надничам по коридора, където силуети в бяло влизат и излизат бързо през други отварящи се и затварящи се врати. Много от тях са с маски на лицата и носят клипбордове. Нямам представа къде са отвели Мишел. Изведнъж усещането, че съм на чуждо място, отново ме обзема и се разтрепервам.

Обичам този мъж с всяка фибра на тялото си. Не мога да понеса да го загубя. Внезапно ме спохождат мъчителни мисли за баща ми, за смъртния му одър и погребението му. Страхът ме поглъща. Мисля си, че трябва да се стегна. И тогава лекарят се връща. За да ми даде информация и да ми обясни картинката.

— Толькова зажелявам, че не говори английски — изрича той извинението си на ужасен английски и с усмивка на лицето.

Кимам, без да го поглеждам, защото се срамувам от желанието си да се разплача, защото ужасно се страхувам и защото се чувствам като най-безполезната жена на света. Ако това беше филм и играех роля, щях да се държа. Да демонстрирам планини от контролирана енергия, да съм силна и кротка; да съм камъкът, който крепи този брак. Или може да съм другата крайност — алкохоличката, която не може да се овладее; такива роли ми предлагат често напоследък. В реалния живот обаче не съм нито едното, нито другото, просто съм обикновена, незначителна, изгубена в лабиринта на свят с друг език и в ситуация, върху която нямам контрол и не виждам никакви знаци, които да ме водят напред.

Лекарят започва да ми обяснява за какво изследват Мишел, но думите са дълги и неразбираеми и не мога да следя мисълта му, докато не разпознавам една и не се хващам за нея, сякаш съм простреляна: рак.

Правилно ли съм разбрала? Напоследък през повечето време преминавам от френски на английски с такава лекота, с каквато се преобличам, но има случаи като този, когато изпадам в паника и езикът става неразбираем за мен. Сякаш гледам отвън навътре — като нощна пеперуда, която пърха иззад стъклото с намерението да стигне до светлината. Вместо да общувам, се чувствам изгубена и не мога да схвана какво се случва. Отчаяно искам да съм сигурна и повтарям думата. Веднъж, после пак.

— Трудно ви е, п’est-ce pas?

Кимам.

— Опитвам се да ви кажа, че не мислим, че има рак, но трябва да проверим, поп? Елате с мен.

И ме повежда по коридор след коридор към автомат за кафе, чай и други напитки. Вади монета от пет франка и пита как пия кафето. Не мога да си спомня. Той ми поръчва express. Точно в този момент иззад летяща врата се появява алуминиева количка на големи черни колела, следвана от младо изрусено момиче, тънко като вейка, което ми предлага да си избера кроасан, pain au chocolat, багета с шунка или със сирене. Лекарят сяда до мен и двамата закусваме. След това ме отвежда в тих ъгъл, слага мило ръка на рамото ми и се забързва да си върши работата.

Денят минава бавно, струва ми се безкраен. Когато съм прекалено изтощена от молитви, се разведрявам със списък от вълшебни моменти, за да не се чувствам сама.

Дълги топли вечери: връщам се у дома в официална рокля след вечеря на фестивала в Кан, чувам песента на славеите, която звучи лирично под обсипаното със звезди небе. Танцуваме под музиката им на терасите, леко обвили ръце един около друг, и главата ми е полегнала върху бялото копринено сако на Мишел.

Летни недели, в които оставаме само двамата, плуваме заедно голи в басейна, в най-големия лазурносин спасителен пояс — подарък за рождения ден от мен за Мишел, през пръстите на ръцете и краката ни се процежда вода. Жегата пари гърбовете ни, но ние се носим върху възглавничка от блаженство. Вкусът на хлор по устните ни. Бялата плът там, където часовници и пръстени са крили сантиметри от кожата от слънцето.

Хладни бели ленени чаршафи, които поемат тежестта на загорелите ни тела.

Бележките, които си пишем на своите си езици всеки път, когато се разделяме, дори и за няколко дни.

Куплети от песни, които си пеем един на друг: „Имаш толкова сладък вкус, че мога да изпия цял стек от теб“ и „Когато имаш нужда от някого, когото да обичаш, не ходи при непознати, любими, ела при мен“.

Сбогувания на летища и след това страстни целувки през уикенда, които показват колко много сме си липсвали.

Как Мишел оцветява всяка скучна вещ в ярки цветове, дори макарите на маркучите — всички във вдъхновяващи контрастни краски. Когато живеел близо до нашата ферма, Пикасо бил недоволен от един електрически стълб, който му развалял гледката. От електроснабдяването отказали да го махнат, затова той го изрисувал във всички цветове на дъгата. И ние имаме един такъв, който Мишел възнамерява да украси по същия начин.

Една врата се отваря. Вече е ранна вечер. Лекарят се връща. Скачам на крака и се опитвам да разгадая изражението му с надеждата да науча новините. Той не говори направо и аз се страхувам от най-лошото. Стомахът ми се свива.

— Как е той? Къде е?

— Идва след пет минути, облича се.

Всичко вече е ясно. Мишел страда от лека форма на дивертикулит, в начален стадий, вероятно болестта е причинена от стрес и със сигурност се е изострила от напрежението. Лекарят е уверен, че може да се излекува с много почивка, никаква работа и много стриктна диета, без вино и нищо, което да дразни нервната система на Мишел. Ако след всичко това няма подобрение, може да се наложи операция. Най-добрата новина е, че няма нужда да го приемат в болница. Може да се прибере у дома. Веднага.

По пътя обратно към студиото Мишел дори не оспорва избора на такси. Много е тих. Изтощен от тръбите и машините.

По време на вечеря — пилешки bouillon и минерална вода — обсъждаме положението, в което се намираме. С обичайната си упоритост, която в този момент бих могла да определя като инат, Мишел настоява, че ще си почине през уикенда и ще се върне на работа в понеделник. Не искам и да чуя за това и започваме да се джафкаме, докато присвиване в стомаха не напомня и на двамата, че той се нуждае от спокойствие.

Добрата новина е, казва ми той, че сериалът се предлага в цял свят. С няколко добри продажби можем да освободим фермата от ипотеката. Усмихвам се окуражително, но битката за отстояване на „Апасионата“ вече не ми е приоритет. В края на краищата, колкото и вълшебно да е това място, можем винаги да намерим друга ферма, друг имот, и да започнем отначало. Важно е да пътуваме заедно, а не точките на отпътуване или на пристигане.

Някога — което вече ми се струва много отдавна — мечтаех за убежище сред природата, за райско кътче, което да гледа към спокойно синьо море. Представях си как приятелите и роднините ми си почиват в моята райска градина, как споделят и се чувстват омиротворени, място, където творците творят и любовниците се обичат. Но картината беше неясна, само мечта, в която точките не бяха свързани, докато не срещнах Мишел. Тогава тя започна да набира мощ. Да придобива форма, да се появяват светлини и сенки, ритъм, плът. Заедно, със силата на нашата страст и креативност, ние вдъхнахме убедителност, цвят, аромати, радост в този размазан образ. Заедно открихме как да живеем нов живот. Това, което разцъфна от тази мечта, е много повече от тухлите и хоросана, дори от най-красивите перлени терасирани маслинови горички. Нашият рай е в дълбочината на нашата любов един към друг. Нейната комплексност и щедрост. Нашата страст и общуването ни, нашето доверие, отдаденост и споделяне. А до какви географски точки ще ни отведе съвместното ни пътуване, вече не е важно.

В каквото и да вярва Мишел със своята неотстъпчива решителност аз подозирам, че шансовете ни да запазим „Апасионата“ са малки. Но колкото и да е болезнено, вече съм готова за загубата. Готова съм да видя как нашата странна запусната ферма ще бъде завладяна от банкери, които, въпреки строгите си познания за числата, не могат да изчислят богатството във всеки сребрист лист, във всеки златен портокал, в блясъка на капките роса, които рано сутрин се струпват на гроздове по листата и ярките цветчета. Започнахме това начинание от нищо. То се крепеше на любов и упоритост. Можем пак да го направим ако се наложи. В процеса на това откривателство смених няколко кожи: отърсих се от силната амбиция, материализма, нуждата да контролирам живота си. Уча се да се отказвам от разни неща и се чувствам по-силна. Сърцето ми намери друго сърце.

Поезия, или Любовна песен

Здравето на Мишел се подобрява. Той работи от малкото си студио сутрин, след това се разхождаме около час по криволичещите павирани алеи на Латинския квартал, спираме за почивка в малката градинка срещу „Нотър Дам“, преди да се заврем в задушните ъгли на книжарница „Шекспир и къмпани“, докато стане време той да се връща и да си полегне през остатъка от деня. Болките са утихнали. Последното ни посещение при лекаря в клиниката е много обнадеждаващо. Ако здравето на Мишел продължи да се подобрява с тази скорост, няма да има нужда от операция и не след дълго ще може да се върне към по-цивилизована диета. Не ми се иска да го оставям. В един идеален свят щях да остана, но има работа за вършене, а и след няколко дни той ще дойде при мен във фермата за една кротка и отморяваща Коледа.

Обаче не мога да се прибера у дома. Летището в Ница е затворено. Всеки ден звъня до „Шарл дьо Гол“ и ми казват, че ситуацията не се е променила. Рене държи крепостта, но сезонът на маслините наближава, а той трябва да се грижи за над 700 дървета. Трябва да се върна. Какво се случва в Ница? Когато най-накрая се свързвам с летището по телефона, служителка на наземния екип на „Ер Франс“ ме информира, че проблемът е времето. Да, но аз се опитвам от пет дни да си запазя полет. Какви метеорологични условия биха могли да затворят летище в такъв умерен климат като нашия за толкова дълъг период? Тя не знае. Проверявам прогнозите в „Льо Монд“ и „Либерасион“. И в двата вестника срещу Ница има миниатюрна рисунка на слънце, което грее блажено към мен. Озадачена съм. Накрая вземам под наем малка кола и потеглям с нея, като натоварвам всичко, което ще ни трябва за празниците.

Точно преди заминаването ми Мишел получава факс, с който го информират, че първата продажба на сериала вече е факт — в Гърция. На седмото небе сме. И колко подходящо ни се струва и на двамата, че точно Гърция, духовната родина на маслиновото дърво, ще ни даде възможност да платим първия транш на банката. Това повдига духа ми, защото мисълта за раздялата с фермата така и не стана по-лека с времето. Дните, които прекарахме заедно, бяха хармонични и сладки. Сбогуването, особено при тези обстоятелства, причинява болка.

Обичам да шофирам на дълги разстояния. Самотата и редуващите се пейзажи прочистват мислите ми. Когато блокирам с писането или имам проблем за решаване, се качвам в колата и тръгвам на път. Това ми дава идеалната възможност да наваксам наум пропуснатото време в работата си. Спирам за бърз обяд и за да се разтъпча, разхождам се из средновековния град Бон, надничам във витрините на антикварни магазинчета, после продължавам. Шофирането е приятно. Времето през целия ден е ясно като ярък топаз. Полетата наоколо са голи, виждат се само редовете зазимени лози, мъгливите хълмове, замръзналите бразди от тъмна пръст и от време на време по някой друг фермер или селянин с ръкавици, шал и палто.

Някъде край Монтелимар ме застига мракът. Много рано се стъмва, защото наближаваме най-късите дни в годината. Небето е ясно, наситеносиньо като глициния, а звездите блещукат. Отначало вземам заслепяващото ярко сияние зад себе си за приближаваща кола на дълги светлини и съм подразнена от егоизма на някои шофьори. След това поглеждам в страничното огледало и се взирам по-усърдно. Няма движение. Огромната кръгла светлина, която се отразява там, е луната. Забавям, отивам в аварийната лента и тъй като пътят е пуст, спирам в отбивката.

Лунната светлина сякаш озарява целия свят. Никога не съм я виждала толкова ярка. Вълни от бледа светлина по тихите далечни хълмове. Слизам от колата и вдигам очи към небето. Луната изглежда толкова близо, че мога да я погаля, да я сваля и да я гушна. Платинен балон, огромно парче монтелимарска нуга. Близостта ѝ е странна и невероятна, тя осветява пътя ми към дома.

Краят на пътуването. Пресичам моста и завивам по алеята. Познатата обстановка ме изпълва с чувство на удовлетворение. Дъхавите портокалови горички и кактусите агаве ме посрещат с „добре дошла“. Тук са силуетите на високите конусовидни кипариси. Тук има спокойствие. Спирам пред портата и търся ключовете си. Къщичката, предвидена за управителя, тъжно пуста след заминаването на Куашия, свети. За миг си помислям, че има някой вътре, и след това осъзнавам, че същата необичайна луна хвърля лъчи светлина върху самотната градина, потънала в бурени, стигащи до коленете ми. А сякаш е осветена от електричество.

Кучетата побягват по алеята, за да ме посрещнат. Три са. Ела, Лъки и кой още? Безименна? Не, третото животно е прекалено малко, за да е тя. Те скимтят и лаят, дишат тежко и си играят, силно развълнувани, следват непознатата кола през цялото изкачване. Отстрани са маслиновите горички, около основата на всяко дърво има мрежи. О, каква радост е да се завърна. Свалям прозореца и вдишвам ароматния въздух. Отнякъде в гората високо над нас запищява сова. Слизам от колата и веднага ме нападат три чифта лапи. Кучетата ме ближат и размахват опашки от щастие. Третото е мъжко, добричко, черно-бяла хрътка с дълги клепнали уши и още по-дълго пъстро тяло. То е набито и мускулесто, с крака като на футболист.

— Кой си ти и откъде си дошъл? — питам го аз, но то отстъпва срамежливо назад и започва да скимти като кънтри певец, което ме разсмива. Преди да вляза, се разхождам няколко минути по терасите. Разтъпквам се. Спираловидните звездни галактики светят като станиолени под лунната светлина. Светът е осветен ярко като посред бял ден. Дали да се осмеля да приема това като знак, че мрачните ни дни са към края си? Че скоро животът отново ще бъде спокоен и многоцветен?

На следващата сутрин съм мъртва за света, идвам в съзнание чак когато чувам дизеловата кашлица на реното на Рене, което се катери по алеята. Пристигането му е посрещнато от хор от лаещи кучета. Обръщам се и поглеждам часовника. Седем и трийсет. Слизам долу и чувам тракането на алуминиеви кучешки купи, които стържат пода, докато животните мляскат и преглъщат лакомо. Грабвам халат и излизам боса на терасата, като по пътя се провиквам за поздрав. Плочките са студени. Въздухът е свеж. Денят е ясен и зловещо неподвижен. Рене вдига поглед и маха.

— Bonjour! Tu vas bien?

Кимам, прозявам се и се протягам сънливо, тялото ми още пази топлината на леглото. Поглеждам навън през стелещата се равнина към морето, където вълните са побелели и високи. Знак за вятър. Идва лошо време.

— Ти veux un café?

Той ми казва „да“ и тръгва към багажника на колата, откъдето вади електрически трион. Един от нашите. Обяснява, че е имал нужда от наточване.

— Между другото — провиквам се, докато влизам обратно в къщата, — чие е това куче?

— Хрътката? Появи се около седмица след овчарката. Не се отделя от нея. Опитах се да го прогоня, но не помръдва. Той е още кутре.

С чаши кафе в ръка, от терасата край басейна оглеждаме маслиновите горички. Птиците пеят зимни песни. Над нас в кръг се рее мишелов.

— Погледна ли дърветата? — пита той.

— За малко снощи. Какво има? Пак paon?

— Не, не. Казах, че реколтата ще е изобилна, но дори и аз съм я подценил. Ще имаме нужда от помощ. Кога се връща Мишел?

Разказвам му новините и той кима загрижено и замислено, след това ме кани на разходка с него. Оставяме чашите си на една от градинските маси и тръгваме на обиколка из терасите. Кучешкото трио върви по петите ни, докато новодошлият не издава странен и доста комичен звук, след това изчезва като светкавица.

Останалите две тръгват след него.

— Той е истински малък ловец.

— Чудя се откъде ли е дошъл? Ще трябва да се обадя на ветеринаря и на приюта, да разбера дали не е обявен за издирване.

— Бих казал, че е изтърсак от някое котило. Може да се наложи да си го задържиш.

Засмивам се и се чудя какво прави нашата къща толкова популярен кучешки приют. Дали е възможно да подушват старите кучешки къщички тук въпреки ремонта ни? Дали миризмите не се задържат като спомените?

По време на отсъствието ми маслините са се налели и са станали малко по-меки, но все още са мораво-зелени. Тежестта им навежда клоните ниско. Няколко докосват мрежите. Рене коленичи и оглежда моите прочути зелени мрежи. Там почти не се виждат маслини.

— Държат се здраво за дървото. Не зреят. Навсякъде е едно и също. Не искам клоните да започнат да се чупят.

— Каква е прогнозата? — питам. — Морето не ми вдъхва много увереност.

— Не чух. Ще трябва да оберем част от тези плодове. Разбира се, няма да дадат същото количество зехтин, защото са зелени, но имам някакво предчувствие, не знам.

— За какво?

— Не съм сигурен. Никога за всичките ми години в oléiculture не съм виждал плодовете така да отказват да узреят.

— Дали не е заради paon?

— Не е само вашата ферма. Навсякъде е.

Хрътката се връща и маха с опашка, между зъбите ѝ виси мъртъв заек. Предните ѝ крака са окървавени. Отвратена съм и искам да ѝ се скарам, но какъв е смисълът? Кучето си е ловец. Диша тежко, доволно от себе си. Въпреки това конфискувам още топлия труп и го нося към кофата за боклук. Три разочаровани песа ме гледат нещастно, докато наблюдават как втората им закуска изчезва пред очите им. Правя се на ядосана на малкото куче, но не мога да сдържа усмивката си, когато си давам сметка каква великолепна тройка са: ритрийвър, овчарка и хрътка, всички махащи с опашка.

С Рене се разбираме да започнем след ден-два. Ако мога да намеря човек, който да му помогне, ще му спестя известно време; ако не, той ще се опита да доведе някого от старите си другари, но проблемът е, че те берели на друго място. Обещавам му да направя каквото мога, но споменът за Манюел намалява очакванията ми. Рене се настанява в колата си и казва:

— Най-добре да обереш портокалите. Жена ми прави чудесен конфитюр, а аз ще ти приготвя най-хубавото vin d’orange, което някога си опитвала. Между другото, видя ли по телевизията, че този регион следващата година ще получи AOC сертификат? Разбира се, няма да е за такива като теб и мен, но би трябвало да вдигне цените на местния зехтин на националния пазар, а това няма как да е зле, нали?

Усмихвам се. Никога не съм опитвала vin d’orange.

— Diable! Ще ти направя много бутилки. Няма да го забравиш!

Сертификат Appellation d’Origine Contrôlée (Контролирано определяне на произхода) за най-добрия зехтин от този регион. Една-две области в Северен Прованс вече са удостоени с този лелеян знак за благонадеждност и някои ценители вярват, че маслините от нашето крайбрежие — особено скромните кайотие, сортът, който ние отглеждаме — дават най-вкусния зехтин.

Мисля, че това ще е чудесен етикет.

След като преглеждам страниците с обяви в „Нис Матен“, местния вестник, се обаждам на един-двама вероятни кандидати. Дори интервюирам един доста надут бивш военен, който пристига със списък правила какво ще прави и какво няма да прави. Свръхагресивното му поведение предизвиква Лъки да го ухапе и през останалата част от нашата среща фарс аз му превързвам ръката и му угаждам от страх, че може да докладва мен и кучето. Накрая се отказвам и се обаждам на Куашия в Африка. Нужни са ми няколко опита. Всеки път се мъча да се разбера ту на френски, ту на английски, а от другата страна на линията мъжки глас — le patron на le café? — ми отговаря на арабски и затваря.

— Как си? — питам няколко часа по-късно, когато най-накрая се чувам с Куашия.

— Какво е станало?

— Има ли някаква вероятност да се върнеш? Рене е засипан с работа и…

— И маслините трябва да се берат. Да, мислех си за това. Дадох ти дума. Ако имаш нужда от мен, ще дойда.

— Ами семейството ти?

— Ще дойда. Не се притеснявай за тях. Спешно ли е?

— Доста. Кога можеш да дойдеш?

— Утре ще знам за полетите или ще си намеря билет за кораб. Не би трябвало да е прекалено трудно. Цялото движение тече на обратно. Мъжете се връщат при семействата си за Рамадана. Обади ми се в събота.

Говорим още малко, преди да затворя, разменяме си новини за живота му у дома в Константин, за непрестанно растящото му семейство. Чувам шум и говор от арабското кафене. Онзи свят, който ми е толкова чужд и който го обгражда. Представям си го — къде? — облегнат на бара до единствения пукащ телефон на собственика. Зад него — овехтели пластмасови маси и столове, пълни със сбръчкани старци с цигари в ръце, които пият силно черно кафе от миниатюрни чашки и коментират света. Питам се кой друг освен мен се обажда в бар в Северен Алжир, за да наеме градинар? Усмихвам се; случката ме забавлява.

— Тогава до събота — договаряме се ние и се сбогуваме.

— Ако има някакви проблеми, ще ти се обадя утре — крещи той накрая.

На следващия ден около един, докато работя, чувам телефона. По принцип го оставям да звъни или да се включи телефонният секретар, но имам предчувствие, че може да е Куашия, и точно така се оказва.

— Bonjour.

Ушите ми долавят, че не се обажда от кафенето. Около него е тихо, само от време на време профучава с рев някой камион. Дали не е в телефонна кабина на някоя прашна арабска странична уличка? Боя се от най-лошото, но се опитвам с всички сили да не показвам колко съм отчаяна. Нуждая се от него, трябва да се върне.

— Какви са новините?

— В Марсилия съм. Влакът ми пристига в Кан в три и седемнайсет.

— Кога? Днес? — Оставам без думи. — Но как…?

— Взех кораба, пътувах през нощта. Ще се видим по-късно.

Не се разбираме да го посрещна в Кан. Нямам представа дали това има предвид, но в три без петнайсет вече съм на гарата и седя в едно кафене от другата страна на улицата. Добре съм избрала мястото, от него мога да следя всички идващи и заминаващи пътници, в случай че влакът му пристигне по-рано. Неговият е навреме; най-накрая го виждам. Черна шапка от астраган на главата, в ръката със съвсем малка чанта като за еднодневно пътуване. Торбичка с арабски надпис. Не носи никакъв друг багаж. Изглежда уморен и небръснат. Махам и викам, затичвам се да го посрещна. Топлите му очи весело шарят, показва пожълтелите си от тютюна зъби, когато се усмихва, прегръщаме се като роднини, които отдавна не са се виждали. Хората ни гледат, някои неодобрително. Все пак това е страната на Льо Пен, а аз прегръщам арабски работник.

— Ето, нося ги за теб.

Подава ми торбичката. Вътре има пресни, лепкави фурми с наситен цвят, здраво прикрепени за клонките си. Сигурно са хиляди. Благодаря му и си представям малката кутийка със сушени фурми, която майка ми ни купуваше като голямо лакомство по Коледа. На капака ѝ бяха нарисувани камили, вървящи през пустинята. Колко екзотични ми се струваха тогава.

— Внукът ми ги набра, преди да тръгна за пристанището. Каза, че следващия път с Мишел трябва да дойдете да си ги наберете сами.

— Ще дойдем — обещавам аз.

— Семейството ми иска да се запознае с вас. Ще отидем до пустинята, ще пътуваме с керван.

Хванати за ръце, вървим през множеството коли, нетърпеливи мотористи и пешеходци към стария мерцедес на Мишел, който е точно толкова ненадежден на пътя, колкото и моята кола, и е два пъти по-неуправляем, тъй като воланът му няма хидравлика.

— Къде са Четирите L? — пита той. Четирите L, Quatre L, което се произнася „Катрел“, е прякорът, който французите са дали на най-масовата евтина кола, моето липсващо на всички „Рено 4“.

— Удави се — въздъхвам аз.

— Удави ли се?

— Буря в Ница наводни брега покрай летището. Мястото бе затворено с дни. Не можех да се върна и когато отидох да взема колата, открих, че паркингът е наводнен и всички коли са потънали. Изглеждаше така изоставена, горката. Плуваше в мръсната кал, беше ръждясала, гумите ѝ бяха потънали… — спомням си аз и се усмихвам. — Пазачът ми каза, че няма да ме таксува за паркинга.

Куашия избухва в заразителен смях. Докато се катерим по хълмовете, а от ауспуха се стеле гъст черен дим, аз слушам историите му, чувствайки се спокойна — вече е тук. Първо разказва за пътуването си. С такова кратко предизвестие не можал да си намери легло в каюта. Прекосил морето, седнал на горната палуба, облегнат на спасителна лодка и загледан в звездите.

— Сигурно си много уморен.

Той се усмихва и единственият му златен зъб проблясва щастливо.

— Да, но аз така обичам да пътувам. Наоколо нямаше жива душа. Съзвездията и пълнолунието ни водеха, морето се плискаше под мен.

Поглеждам го. Сбръчканото му, изпечено до кафяво от слънцето лице е оживено от спомена за пътуването и каквато и вина да е останала у мен, че го измъкнах от ранното му пенсиониране, изчезва на мига. Познавам го достатъчно добре, за да знам, че той със сигурност се радва, че се е върнал. Куашия не е човек, създаден за пенсия. И този край на Франция за него, както и за нас, е духовен дом.

На следващата ясна зимна сутрин, когато заедно събираме първата ни реколта портокали от дърветата, Куашия започва да говори за миналото си. Бил на дванайсет години, когато баща му починал и оставил сами съпруга, трима синове и две дъщери без пукната пара. Единствената им собственост били два хамбара. Било по време на Алжирската война с Франция. Дошла френската армия, семейството побягнало и войниците изгорили двата хамбара. Куашия се качил в планината и започнал да събира и цепи дърва, които продавал, за да купи храна за майка си и по-малките си братя и сестри. Най-големият му брат заминал за Франция, намерил си работа и пращал пари всеки месец, за да помага на близките си да се хранят и обличат. Със скромния си доход от продажбата на дърва Куашия построил малък дом за семейството си, който, уверява ме той, все още стои, макар и запуснат, и когато с Мишел му дойдем на гости, ще ни го покаже. Преди никога не бил слагал камък върху камък, но успял да построи малката къща, като гледал как другите го правят. Спокоен, че семейството е подсигурено с дом, че има покрив над главата си, заминал с кораб за Марсилия при по-големия си брат, който вече бил на провансалското крайбрежие, за да научи сериозно строителния занаят. Не бил изкарал и седмица във Франция, когато брат му бил блъснат от американски военен джип и убит намясто. Били морски пехотинци в отпуск, които карали по крайбрежната улица в Кан. Нямало разследване. Нищо. Куашия ходел всеки ден в la mairie, молел за справедливост, но говорел много малко френски, бил момче само на петнайсет години и никой не му обърнал внимание. Американците били освободители тук, арабите — враг, а тези от тях, които живеели във Франция, приемали — и все още е така — за второразредна работна ръка. Случаят никога не бил разследван. След две години майка му получила чек, равняващ се на 5000 франка, обезщетение за смъртта на най-големия ѝ син. Странно, но Куашия не е озлобен. Разказва тази история отпреди петдесет години, сякаш се е случила на някого другиго. Така е решил Аллах, свива рамене той. А и времето лекува, мисля си аз.

Времето е странно и непредвидимо. Да, ясно и топло, типично за периода преди Коледа, но е неестествено тихо. И от време на време растителността се полюшва предупредително. Вълните в морето все още имат бели шапки, но от вътрешността не подухва никакъв вятър. Рене идва и започваме да берем маслини.

— Ако не паднат при докосване, не ги насилвайте — нарежда той. Куашия си отрязва дълга здрава пръчка, за да брули горните клони, но Рене му забранява да я използва.

Оставям ги да спорят и тръгвам с колата към летището, за да взема Мишел. Първо обаче спирам на пазара за плодове и зеленчуци, за да купя прясна храна, която е толкова важна за диетата му. Там попадам на киви: двайсет за 10 франка. Вкусна закуска заедно с мандарини, банани, грозде и два сочни узрели плода манго, донесени предния ден от Дом Том — Départements et Territoires d’outre-mer — острови, принадлежащи на Република Франция, в случая Мартиника. Мишел прави най-хубавите плодови салати, познати на човечеството. Те са пиршество не само за вкусовите рецептори, но и за очите. Сервира ги нарязани и подредени в дъга от цветове и форми, които могат да съперничат на декоративните чинии, правени от Пикасо в близкото село Валорис.

Пристигам на летището, за да го посрещна, като весело поклащам торбата с екзотични плодове и хрупкави зелени салати, които са ми стрували общо солидната сума от 57 франка и 90 сантима. Мишел изглежда много по-отпочинал, но е отслабнал доста. Отначало това ме плаши, но после си напомням, че всеки, който прекара месец или повече на пилешки бульон, минерална вода и билкови чайове, ще отслабне. Нашето коледно меню ще бъде съобразено с ограниченията на Мишел, но в рамките на разумното. Бързаме към паркинга, хванати за ръка. Струва ми се, че е минал цял век, откакто не си е идвал у дома, и не искам нищо друго, освен да се грижа за него и да го храня.

Когато стигаме в къщата, намираме съобщение от Рене. Той е откарал маслините ни в мелницата, където веднага са били пресовани. Шест и половина килограма плодове за всеки литър зехтин. Звучи много потиснат. Ако маслините не узреят и добивът не е по-висок — отнема една трета повече плодове за получаване на литър зехтин, — сезонът ще е катастрофа за местните фермери.

Разбирам дълбоката му загриженост по начин, по който нямаше да съм способна преди година или повече. Ние не се издържаме от фермата, но тази есен познахме ледените ветрове на оскъдицата и все още водим битка с неблагоприятната съдба. Пробив във филмов бюджет или лоша реколта, каква е разликата? Изглежда, че всичкият тежък труд и цялата решителност на света не могат да променят хода на съдбата. Номерът е, по един или друг начин, да го преживееш и да продължиш напред. Gardez le cap.[108]

Чет Бейкър пее Му Funny Valentine от диска в плейъра. Стъкваме огъня, зарязваме чиниите от нашия pâté à langoustines, пай с раци, в кухнята и се готвим да си легнем рано. Докато затварям жалузите към терасата, забелязвам, че вълните се движат бързо по морската повърхност. Проблясват в мекия нощен мрак като метални плетеници на доспехи, а високо на хълма зад нас дрезгаво пищи сова, чувам и как върховете на дърветата скърцат и стенат. Тази вечер времето е зловещо, обезпокояващо. Сякаш природата се е размърдала, мести се, наглася се, завзема територията си. Мисля си за Макбет. Не знам защо. Гората, или по-скоро лесът, припълзява по-близо. „А камъни са мърдали; дървета са проговаряли…“[109]

Сгушваме се заедно в леглото, прегърнати здраво, а аз съм благодарна, че тази вечер не съм сама в старата къща.

Счупване на някакъв съд на плоския покрив точно над главата ми ме събужда и ме връща внезапно в реалността. Навън, зад здравите каменни стени, които ни обграждат и пазят, се е разразила буря. Лежа неподвижна и слушам. И преди е имало бури тук, даже много, но тази е свирепа. До мен Мишел продължава да спи. Измъквам се от леглото и тръгвам на пръсти, за да надникна през прозорците. Навън всичко е потънало в непрогледен, черен мрак, а това означава, че токът е спрял. Не само нашият — винаги когато има буря, релето в гаража се изключва като предпазна мярка, — но и навсякъде по хълмовете и в долините. Не виждам нищо освен черни силуети, които приличат на прегърбени духове. Хоризонтът над морето е потъмнял от облаци или от проливния дъжд. Наблизо островърхите кипариси се клатят, превиват и олюляват като призрачни създания, потънали в транса на вуду танц.

Връщам се обратно в леглото и затварям очи. Искам да заспя, но бурята гърми. Мощта ѝ се усилва с всяка минута. Вятърът духа неумолимо, пищи, не свири. Вие като банши, ирландския дух събирач на мъртвите. Образът ме ужасява и пак ставам. Сърцето ми бие бързо. Искам да събудя Мишел, но решавам да не го правя. Той трябва да си почива. Навсякъде в къщата жалузите се блъскат, макар да са затворени. Страхувам се, че вятърът може да ги изкърти от пантите им. Паля свещ, която затрептява силно и после угасва. Връщам се при прозореца. Представям си кучетата, свити на топки в конюшнята. Сигурно са вцепенени от ужас. Аз съм. Бих излязла да ги взема, но ако отворя вратата, тя ще бъде откъсната от пантите и отнесена от вятъра. Навсякъде летят градински столове. Маса потъва в басейна. Всякакви предмети — бог знае какви — се разбиват на парчета. Нищо не може да спре този необуздан вятър. Вилнее със силата на ураган. Притискам треперещото си тяло към стъклото и си спомням стихове от „Пустата земя“ на Елиът.

…в планините тук няма безмълвие даже

само гръм сух безплоден без дъжд…[110]

Всяко дърво е превито и покорено от бурята. Унищожителен стон, близък до виенето на върколак; разкъсване на живота на парчета. Изплашена до смърт, се връщам в леглото и се свивам като катерица. Някъде в дълбините на заспалото си подсъзнание Мишел регистрира, че съм разтревожена, защото се раздвижва.

— Спокойно, chérie — прошепва той, прегръща ме и ме притегля към себе си, и така дъх до дъх, сърце до сърце, се унасям и заспивам в прегръдките му, от полунощ до зори.

Идва утрото. Най-накрая. Вятърът не е утихнал. Събужда ни около шест с яростно блъскане. Стихията удря по вратата ни. Скачаме от леглото и се втурваме да я затискаме с мебели. Дървена ракла, два стола и библиотека, която в паниката преобръщаме и моите безценни, доста прелиствани оранжеви книжки на „Пенгуин“ се пръскат на пода. Всичко това ни трябва, за да удържим вратата на мястото ѝ. Надникваме през прозореца без жалузи в работната ми стая и виждаме, че пейзажът е равен. Там, където от земята са изтръгнати дърветата, които бяха пръснати като оловни войници навсякъде, се открива още по-широка гледка. Но бурята не е спряла.

— Как да приберем кучетата? — питам аз.

— Ще изляза през предната врата. Веднага щом се озова навън, избутай мебелите обратно на мястото им.

Издърпваме дървените мебели в коридора и вратата пак започва да хлопа. Мишел завърта ключа и я отваря само няколко сантиметра. Блъсват ни втурналият се вятър и тръпчив боров аромат. Красивият ни хималайски бор е повален и прилича на чудовище, на морски звяр с пипала. Проснал се е по цялата дължина на горната тераса. Няма изход.

— Мили боже, навярно това съм чула да пада. Сигурно е бутнал част от ремонтирания зид и някои от балюстрадите.

Няма как да си приготвим кафе, тъй като нямаме ток. Нищо не можем да направим, освен да седим и да чакаме. Връщам се до прозореца и се взирам навън в бушуващия хаотичен свят. Каква суматоха в природата. Ние можем да полудеем на този брулен от ветровете хълм, а какво да кажем за онези три бедни кучета? Дали не са избягали от страх? И след това попадам на гледка, която ми стопля сърцето.

— Мишел, виж!

Той идва при мен и двамата заедно гледаме Куашия, който, притиснал с ръка астраганената си шапка, се катери по алеята на широк зигзаг, побутван на всяка стъпка от вятъра. Крачи бавно и тежко, борейки се с времето. Когато стига пред гаража, спира и се оглежда ужасено. Не можем да видим какво вижда той, но пораженията сигурно са шокиращи. Чукам по прозореца, но той не може да ме чуе. И тогава по инстинкт поглежда нагоре, вижда ни и маха. Мишел му обяснява със знаци дилемата ни.

След като кучетата са успокоени и борът е издърпан от вратата, сме свободни да излезем. Мисля си за Ной и какво му е било, когато е слязъл от ковчега. Вятърът при нас не е утихнал. Леко се успокоява, но още изобщо няма намерение да спира. Проверяваме пораженията. Доколкото можем да видим, сме загубили четиринайсет дървета, най-вече борове, сред които и прекрасният ни хималайски бор, а може би и един дъб по-нагоре по хълма. Много висок бор е изтръгнат от земята край подножието на наскоро откритото ни италианско стълбище. Корените му са счупили долната част на древната стена, а масивният му ствол е смазал и разбил на едри парчета романтично скътаните каменна маса и пейка. Един от дузината кипариси, обграждащи мястото за паркинг, е изкоренен и е срутил каменен зид и гигантската кактусова смокиня. Трябва да сме благодарни, че е паднал към зеленчуковите градини — макар милостиво да ги е пропуснал, — а не към паркинга, върху единственото ни средство за транспорт, трийсетгодишния мерцедес, който при това положение би бил сплескан. Със свито сърце откривам, че четири от моите старинни берберски гърнета, подарък за рождения ми ден от Мишел, са разбити на парчета.

Захващаме се за работа, започваме да разчистваме пораженията от тази първа нощ, влачим цели клони, обрасли с шишарки. Малки яркожълти цветчета украсяват прашните сини клони на любимия ни бор, единствен по рода си в имота, а силният аромат от сълзящата лепкава смола изпълва ясната хладна сутрин. Сякаш умиращото дърво кърви или плаче.

Вятърът е остър. Арктическото му жило се забива в потното ми тяло. Докато работим, Куашия разказва пак за младостта си, за дългата студена зима след смъртта на баща му. Спомня си истории с непрестанни пътувания, как крачи сам по няколко дни през планините, за да търси дърва за майка си и братята и сестрите си. Там, сред снежните планини, събирал и складирал, докато натрупвал толкова, колкото можел да носи. След това тръгвал бавно обратно като магаре, с приведено надолу тяло и с товар дърва, към скромното жилище, където той и опечаленото му семейство преживявали. Представям си това малко тъмнокожо арабче, загубата му, решимостта му, и за мен е чест, че като споделя спомените си, ни връща половин век назад в арабския свят, в който можеше никога да не попаднем, ако не беше той. Куашия взема моменти от своето юношество в непозната за мен земя и ги вплита в настоящето, където те съществуват съвместно с нашите преживявания. Това ми напомня, че австралийските аборигени нямат думи в езика си за „вчера“ и „утре“.

На свой ред Мишел разказва за своето детство в Германия, недалеч от белгийската граница; за опустошената от войната провинция, за баща си, който, преди Мишел да се роди, прекарал няколко години в лагер, макар че бил готвач в армията, а не войник. Развълнувана съм, когато чувам, че Ани, майката на Мишел, вървяла пеш от селото им до лагера — преход, който ѝ отнел няколко дни, — за да занесе първородния си син и да го представи на баща му. Идва и моят ред. Разказвам истории за английското и ирландското си минало. Описвам хълмистия зелен пейзаж, непрестанния лек дъждец, ловенето на сьомга в буйната камениста река с чичо ми, незабравимата миризма на картофи, врящи на печката с дърва, как загубих сестра си в едно царевично поле — истински златен лабиринт, по-висок и от двете ни, — топлите мелодични гласове на съседите на баба и дядо, както и забранените приятелства с „протестантските хлапета“, които се събираха на групи зад селската поща. И си спомням сцените на насилие, на които съм ставала свидетел. Кръвопролития. Колебливо разказвам за тях.

И така преминава денят. По залез-слънце се настаняваме около голямата маса и пием топъл ментов чай, подсладен с лавандулов мед, а Мишел ми напомня, че трябва да си помислим за собствени кошери и да засадим лози. Каня Куашия да остане да вечеря с нас — вече имаме ток, — но той махва с ръка и се усмихва. Казва, че си е сготвил, и ни пожелава лека нощ, после тръгва надолу по алеята към къщичката си, която е в оградена ниша и по нея няма никакви поражения. Чудя се на усамотението му, но явно му харесва. Месеци в Алжир, после месеци тук с нас. Има две семейства.

Вятърът отново се усилва, но според новините по радиото, тази нощ ще е по-слаб. Уморени сме от физическата работа през деня, но също така сме и дълбоко благодарни, защото в едно от съседните села тази сутрин е имало осем загинали. В пика си вятърът по брега на Приморските Алпи е стигнал скорост от 150 километра в час. Пътищата са затворени, дори и малките. Не можем да излезем с колата да купим храна. Ако имаме нужда от продукти, трябва да вървим по пътеката покрай потока до селото. Разбираме, че три милиона семейства във Франция са без ток, а милион и половина нямат телефон. Хиляди са останали без дом и загиналите се увеличават.

На следващата сутрин природното бедствие спира. Излизаме от тъмнината зад жалузите на прозорците под ослепително яркото слънце и стъкленосиньото небе. Все пак във въздуха витае страх; от време на време някой клон се раздвижва и потрепва, напомняйки за бедствието. Храстите и дърветата са заплетени и начупени до неузнаваемост. Те завинаги ще носят отпечатъка от преминаването на тази буря.

Толкова работа има за вършене.

Склоновете на хълмовете вибрират от стърженето на електрическите триони. Това ми се струва успокоително, като лятната песен на цикадите. На съседните върхове хората започват да режат и събират изкоренените и разцепените дървета. Дървени стърготини летят като снежинки в яркия чист въздух. Неподвижността на природата днес изглежда почти толкова притеснителна, колкото виещите ветрове от последните две нощи, същността ѝ има тревожно много лица.

Ние отново засаждаме палмите юка от счупените берберски гърнета. Когато не сме толкова притеснени с парите, ще купя нови. Изтребваме боклуците, возим количката напред-назад към компоста и дузината високи купчини с клони, готови за горене. Вдигам капака на един от филтрите на басейна, бъркам вътре, вадя падналите листа и за мой ужас там, свита като пружина, лежи змия. Писъците ми предизвикват буря от смях и дават идеалната възможност да спрем, за да си починем. Сред пораженията са и ранните циклами, които цъфтят в яркочервено и наситенорозово. Натъквам се на изкоренена палма, едно от дузината малки дръвчета, които засадихме и които израснаха високи и пуснаха дълги бодливи клонки. Няма да оцелее.

Цял ден се трудим в градината, окъпани в съблазнително топлото коледно слънце. Високо над нас е съвършеното люляково небе, птиците се завръщат. Появяват се чайки и започват да кряскат лениво, търсят храна. В короните на дърветата лудо пеят малки, непрекъснато движещи се птички. Чуруликането им изглежда настойчиво и ангажирано. Колко ли би било забавно, ако можеш да разбираш езика им, да подслушваш и дори да участваш в разговора им. И три, не — четири, дори пет гълъба се настаняват на нашата едролистна магнолия. Les tourterelles, добре дошли, навременни гости.

Пристига Рене. Много е потиснат. Навсякъде в маслиновите му ферми има поражения. Дърветата са унищожени. Великолепни вековни oliviers са разцепени, окастрени, паднали. Казват, че Луната е причината. Близостта ѝ до Земята. Веднъж на век се приближава толкова пагубно. Ами реколтата му? Тонове плодове лежат на земята, пръснати навсякъде. Сега маслините никога няма да узреят. Заедно се разхождаме из нашите горички и откриваме, че две от дърветата ни, растящи едно до друго, са разцепени по средата от бурята. Сякаш някакъв колос е пристигнал с брадва, която е стоварил право в сърцето на стволовете. С един удар, като нож, минаващ през масло. И в двата случая половината от дървото стои право заедно с полуузрелите си плодове, а другата половина лежи на земята като смазана птица с отпуснати и счупени криле. Плодовете са непокътнати, но бързо се изсушават и се сбръчкват до смърт. Това е трагедия. Трябва незабавно да започнем да събираме падналите маслини. Издуханите от вятъра мрежи са навсякъде из градината, свити като спящи гъсеници. Вътре в тях са падналите преди бурята плодове.

Другаде маслините са пръснати наоколо и трябва да се събират на ръка една по една. Четиримата слагаме по една кошница до нас и прекарваме слънчевия следобед на ръце и колене. Събираме нападалите плодове бавно и старателно. Ноктите ми се чупят, докато ровя в тревата и зимната пръст, за да вдигам погребаните под тях маслини. Много от плодовете вече са започнали да се сбръчкват или още по-зле — да гният.

По-късно, докато слънцето залязва зад далечните хълмове, си почиваме с няколко чаши разкошно рубиненочервено кианти — освен Куашия, който приема само нашата eau citronné, вода с нарязан лимон, паднал от собственото ни дърво. Изведнъж небето става с цвят на тинтява, нашарено с дръзки, необуздани, великолепни оранжеви мазки. Сигурно някъде по крайбрежието вали, защото се появява дъга, която яхва спокойното море. Земята, създадена от хаоса, се завръща пак към спокойствието.

Следващия следобед пристига Манюел. Казва, че минавал случайно, макар че няма никаква причина човек да мине оттук случайно на път за някъде. Олюлява се по стръмната пътека, говори неразбираемо и се поти, ръкува се ентусиазирано с нас и пита за работа.

— Малко разчистване след бурята?

Отговорът ни е категорично отрицателен. Той свива дружелюбно рамене и тръгва да си ходи, като отбелязва колко много му е харесало да работи за нас.

Новата година идва и преминава спокойно. Маслините ни най-накрая са узрели; всеки ден гледаме как променят цвета си от зелен към виолетов, след това стават сочни и морави като грозде и накрая сластни и наситеночерни. Те са едри, пълни със зехтин и са много, или както биха казали французите — un vrai pacquet. Кристоф ни посреща в мелницата с драматично кисело изражение. „Тази година е трагедия“, повтаря той непрекъснато, като клати рошавата си намръщена глава. Наднича в един от препълнените кошове, взема една-две маслини и прави онази провансалска физиономия, която може да означава само едно нещо. В този случай — pas mal, pas mal. Мишел трябва да проведе няколко разговора по телефона, затова двамата тръгваме да пием кафе и оставяме Рене да наглежда пресоването. Когато се връщаме, двамата са радостни като деца. Рене сграбчва Мишел за ръката и пита нетърпеливо:

— Нали прати онзи формуляр?

Мишел е объркан.

— Кой формуляр?

Кристоф се намесва настоятелно и нетърпеливо:

— Дадох на Рене формуляр, с който да се регистрирате като oléiculteurs. Попълни ли го и прати ли го в Брюксел?

Той крещи като луд, а Мишел му отговаря сдържано:

— Mais oui. Pourquoi?

Кристоф въздъхва театрално с облекчение. Озадачени сме от силата на загрижеността му.

— Вашата ферма е първата тази година — продължава да обяснява той малко по-спокойно, — която произвежда зехтин от под четири килограма за литър. И което е по-важно, качеството е изключително.

И тогава се провиква за вино. Младият му син, мелничарят, притичва. Рене разлива по чашите. Тяхното приповдигнато настроение е заразително. Съпругата е повикана при мелницата, както и якият тип, който хвърля маслините в шахтата и който никога не е виждан без цигара, залепена за устните му; също и най-малкият син, който отговаря за качеството на тапенадата, и дори един-двама клиенти са привлечени, за да празнуваме това, за което те твърдят, че е бъдещето на местната маслинена индустрия.

Всички се събират в голям кръг, докато зад тях шумни машини тракат и произвеждат. Налива се още вино, предлагат се бисквити с аромат на портокали. Това е истински fête, и то явно в наша чест.

— Всеки миг — избоботи Кристоф — инспекторите от АОС комисията могат да дойдат. Как да призная, че нито една ферма наоколо не е произвела зехтин от под шест килограма за литър? И дори той е със средно качество. Щях да съм опозорен.

Всичкото това ново оборудване, докарано от Италия, за да отговори на изискванията на Брюксел, нямаше да струва и пукната пара. Rien! Rien de tout![111] Ние, този регион, щяхме да станем за посмешище! Да ни отсвирят! Nul! Нула!

Той вече реве с все глас, а неговият е силен. Сигурно защото прекарва живота си, опитвайки се да надвика гръмовните машини, мисля си аз. Червените му бузи са светнали от усилието, а зрителите му, с изопнати лица, го гледат в устата. Все едно сме на митинг.

— Mais, vous, mes chers amis — тук, c чаша в ръка, той посочва към нас, а Рене, зачервен и горд, се усмихва мило, сякаш сме му деца, — доказахте, че районът си заслужава честта. A la vôtre!

И всички чаши се вдигат към нас.

В къщата ни чака факс от продуцентския офис на Мишел в Париж. Съобщават ни, че гръцките пари са пристигнали. След тази информация идват страници с новини за още над десет продажби. Доларите най-накрая пътуват към банката. Трябва да се радваме и танцуваме, да отваряме бутилки шампанско, да се поливаме с него, да викаме и скачаме от радост. Така си бях представяла този момент много пъти и се бях молила за него. Но не го правим. Мишел държи в ръце купища висяща факс хартия, стоим тихо и се усмихваме един на друг.

— Изглежда, ще успеем — прошепва той.

— Така изглежда — усмихвам се аз.

Можем да сме сигурни, че с времето целият дълг ще бъде напълно изчистен. Няма да загубим фермата си. Не и този път. Лудата ни малка порутена ферма, която може да се похвали с градини за зеленчуци и подправки, но все още няма кухня, и в която стените продължават да се лющят, парчета мазилка все още падат по главите ни, но която сега, благодарение на Кристоф и Рене и на труда на скъпия ни верен Куашия, ще получи сертификат за AOC, за качеството на своя зехтин. Как се случи всичко това? Никога не сме имали намерение да ставаме фермери!

Момичетата, les belles filles, пристигат по-късно тази вечер. Утре можем да празнуваме и ще го направим. Ще ги водим в Ментон, където ще има уличен фестивал в чест на лимона, la fête des citronniers. Ментон, градът на френско-италианската граница, където всяка градина е украсена със сладко ухаещия цитрус. И където всеки латинолюбовник с гореща кръв ще оглежда нашите тийнейджърки красавици и няма да дава и пет пари за тоновете лимони и портокали, красящи платформите (и които, между другото, са внесени от Испания).

Пролетта се завръща. Малки гущерчета изскачат иззад жалузите. Червена лисица се припича на една от горните ни тераси сред дивите ириси, които покриват каменния зид. Насекомо, приличащо на бръмбар, бръмчи над розовите цветове на дивия чесън. Днес елитрите му са яркозелени, с отблясъци във всички цветове на дъгата. До месец-два ще станат кафяви като орлова папрат. Бадемите пак са отрупани с бледи цветчета. Гущерите, които прекараха зимата в милионите пукнатини в стените, притичват напред-назад, срамежливи, както винаги. Лъскави зелени листа се появяват навсякъде. Цветчетата на портокаловите дървета ароматизират въздуха. Спирам и се заглеждам в нашата порутена къща, окъпана от меки пъстри слънчеви лъчи. Обграждат я напъпили дръвчета див рожков, праскови и смокини и знам, че съм се събудила в поема. Скоро ще се появят и божествените лилави и бели люляци, цветовете на крушите, черешите и ябълките в малката ни овощна градина, която създавам в памет на скъпия ми баща, който ужасно ми липсва.

Задава се още една година, пълна с романтика и изследователство. И докато мисля къде да сложа слънчев часовник, Мишел идва към мен, усмихнат и здрав.

Пристигнали са новини за още една продажба. На важен, богат на долари пазар. Малък процент от които могат да отидат към банката.

— Да! — възкликвам аз. — Да! Мислех си за слънчев часовник — казвам. — Винаги съм си представяла градина със старинен слънчев часовник.

— Ти си такава романтичка, chérie.

Говорим си за проектите, които можем да започнем, когато се върнем от пътуванията си, за новите маслинови дръвчета, които искаме да засадим. Мишел вижда кошери и лози на склоновете на хълма; аз си се представям на трактор, който пърпори нагоре-надолу по терасите, купчини fumier de mouton, овчи тор, зад мен, с които да подхранвам нашите фиданки.

Хванати за ръце, се разхождаме по терасите, трите верни кучета ни следват по петите, включително и смешната хрътка, която вече отговаря на името Басет. Търсим първите поникнали лалета, когато неочаквано от радиото на обградения с парапет балкон чувам „Ще бъда с теб, когато ябълките цъфтят“[112] и си припомням, че любовта е вечна и възраждаща. Също като вятъра, любовта оставя отпечатъка си навсякъде.

Бележки

1

Обичам те (фр.). — Б. пр.

2

Пътна такса, както и пунктът, където се плаща (фр.). — Б. пр.

3

Момичетата (фр.). — Б. пр.

4

Това е отвратително, татко! (фр.) — Б. пр.

5

Скъпа! (фр.) — Б. пр.

6

Стилът шаби (дрипав) шик се появява в края на 80-те години на XX век. Основната цел е да се създаде спокойна и непринудена атмосфера чрез стари или изкуствено състарени мебели, естествени материи и разнообразие от малки предмети, внасящи романтична нотка. — Б. пр.

7

Да направи необходимото (фр.). — Б. пр.

8

Високопоставени хора. — Б. пр.

9

Уви! (фр.) — Б. пр.

10

Досами водата (фр.). — Б. пр.

11

Не мисля (фр.). — Б. пр.

12

Също така (фр.). — Б. пр.

13

Явно, очевидно (фр.). — Б. пр.

14

Моля, ако обичате (фр.). — Б. пр.

15

Много работа (фр.). — Б. пр.

16

Фестивалът добър ли е? (фр.) — Б. пр.

17

Моите поздравления! Поздравления! (фр.) — Б. пр.

18

Малка перука, която покрива темето. — Б. пр.

19

140 франка за стая, включително и паркинга (фр.). — Б. пр.

20

Френският граждански кодекс, влязъл в сила през 1804 г., който се използва и до днес, макар и със сериозни корекции в рамките на повече от два века. — Б. пр.

21

Клетият (фр.). — Б. пр.

22

О, не (фр.). — Б. пр.

23

Защо не? (фр.) — Б. пр.

24

Много добре (фр.). — Б. пр.

25

Така на френски се произнася името „Хилтън“. — Б. пр.

26

Скъпа госпожо (фр.). — Б. пр.

27

Е, добре (фр.). — Б. пр.

28

Белгийска порода ловно куче. — Б. пр.

29

Героиня от едноименен американски анимационен сериал. — Б. пр.

30

Изпуска газове (фр.). — Б. пр.

31

Да живее Франция! (фр.) — Б. пр.

32

Но, разбира се! (фр.) — Б. пр.

33

Розе от Прованс (фр.). — Б. пр.

34

Моля те, Карол, скъпа Карол (фр.). — Б. пр.

35

Персонаж от няколко френски комедийни филма на режисьора Жак Тати. — Б. пр.

36

Много си замислена (фр.). — Б. пр.

37

Строителство и филтриращи системи — Продукти — Аксесоари — Договори за поддръжка — Ремонт — Почистващи роботи (фр.). — Б. пр.

38

Даже не (фр.). — Б. пр.

39

Имам прекрасна идея (фр.). — Б. пр.

40

Каква изненада! (фр.) — Б. пр.

41

Форма на американския народен театър, а именно менестрелното шоу, при което бели актьори разиграват комични сцени от живота на негрите и изпълняват техни песни и танци. — Б. пр.

42

Два часа (фр.). — Б. пр.

43

Колко е часът? (фр.) — Б. пр.

44

Род храсти или полухрасти от семейство Бобови, чиито камшичести стъбла са покрити с многобройни, най-вече жълти цветчета. — Б. пр.

45

All Créatures Great and Small (1978-85) — сериал, в който се разказва за живота на персонала на ветеринарна клиника в Йоркшир през 40-те години на XX век. Сериалът е адаптация по романите на Джеймс Хариот. — Б. пр.

46

Пълно, няма свободни места (фр.). — Б. пр.

47

Тате, тате, ела тук! (фр.) — Б. пр.

48

Има риби! (фр.) — Б. пр.

49

Това е невероятно! (фр.) — Б. пр.

50

Прочута пророчица от древногръцката митология. — Б. пр.

51

Подобно на кроасан тестено изделие с пълнеж от шоколад. — Б. пр.

52

От светлината е (фр.). — Б. пр.

53

London Electricity Board — основана през 1948 г. — Б. пр.

54

Пасифлората, наричана още „страстниче“, „цвете на страстта“ и др., е род пълзящо топлолюбиво растение, което цъфти в жълто, синьо, червено и много други багри. — Б. пр.

55

Моята съпруга (фр.). — Б. пр.

56

А, младежите (фр.). — Б. пр.

57

Седнете (фр.). — Б. пр.

58

Наздраве! (фр.) — Б. пр.

59

Но да, да (фр.). — Б. пр.

60

Едва не получих инфаркт (фр.). — Б. пр.

61

(Пътниците) за Свети Онора, втория остров, останете на борда (фр.). — Б. пр.

62

Аз също (фр.). — Б. пр.

63

Клоатър за работа. Клоатър — покрита галерия около правоъгълен двор или вътрешна градина в романската и готическата църковна и манастирска архитектура. В средата обикновено има кладенец. Често клоатър се нарича и самият манастирски двор, окръжен от галерия (фр.). — Б. пр.

64

Жена в напреднала възраст (фр.). — Б. пр.

65

Обядът харесва ли ви, господине, госпожо? (фр.) — Б. пр.

66

Благодаря, много благодаря. Не, не, ние ви благодарим (фр.). — Б. пр.

67

Но това е Мишел Муйо (фр.). — Б. пр.

68

Псевдоним на герой от романите на унгарската писателка Ема Орци (1865–1947). — Б. пр.

69

Вижте ей там! (фр.) — Б. пр.

70

Къде? (фр.) — Б. пр.

71

В морето! (фр.) — Б. пр.

72

Да, това са делфини. Вижте ги как си играят! (фр.) — Б. пр.

73

Професионалната асоциация на водолазните инструктори. — Б. пр.

74

Град във Франция, в южната част на департамента Кот д’Ор, регион Бургундия. — Б. пр.

75

Добър ден. Нашите най-добри благопожелания (фр.). — Б. пр.

76

Грозният плод (Ugli fruit) е естествен хибрид между грейпфрут, портокал и мандарина, открит за пръв път в Ямайка през 1930 г. — Б. пр.

77

Тъй като този вид стриди имат тънка и полупрозрачна черупка, авторката шеговито ги сравнява с яйцата на порода кокошки, създадена в Канада. — Б. пр.

78

Парче говеждо месо, отрязано близо до рибиците (фр.). — Б, пр.

79

Персонаж от романа „Алиса в Страната на чудесата“ от Луис Карол. — Б. пр.

80

Официално обръщение към адвокат, нотариус. Често се използва самостоятелно за назоваване на съответния юрист (фр.). — Б. пр.

81

Жалко (фр.). — Б. пр.

82

Така наричат Южна Франция. — Б. пр.

83

Не е зле, госпожо (фр.). — Б. пр.

84

Здрава, твърда земя (лат.). — Б. пр.

85

Нито дума (фр.). — Б. пр.

86

Плосък хляб с различни добавки — сирена, маслини и др., понякога се прави във формата на пшеничен клас, типичен за Прованс. — Б. пр.

87

Съжалявам (фр.). — Б. пр.

88

И съм очарован (фр.). — Б. пр.

89

Той е много, много доволен (фр.). — Б. пр.

90

Начин на живот (лат.). — Б. пр.

91

Герой на Уошингтън Ървинг от едноименното произведение, в което Уинкъл заспива и се събужда след 20 години. — Б. пр.

92

Инох Пауел (1912–1998) — британски политик и общественик, министър в няколко кабинета, представител на консерваторите. — Б. пр.

93

Слушам ви? (фр.) — Б. пр.

94

Индийско орехче, стрит черен пипер, съчуански пипер, екзотична подправка… (фр.) — Б. пр.

95

Най-важната, най-ценната част от нещо (фр.). — Б. пр.

96

От „Бурята“, У. Шекспир, действие V, сцена 1, по англ. оригинал. — Б. пр.

97

Не се съмнявам (фр.). — Б. пр.

98

Вие и вашият съпруг, вие сте добри граждани (фр.). — Б. пр.

99

А, творци, сега разбирам! (фр.) — Б. пр.

100

Да, може би е вид млечница (фр.). — Б. пр.

101

Отровни гъби (фр.). — Б. пр.

102

Да, може би (фр.). — Б. пр.

103

Идвам! (фр.) — Б. пр.

104

Смес от различни зелени салати, типична за Прованс. — Б. пр.

105

Кралското дърво на Прованс или безсмъртното дърво — така в региона наричат маслиновото дърво. — Б. пр.

106

Ние си имаме. Имаме си всичко (фр.). — Б. пр.

107

Много американци идват тук (фр.). — Б. пр.

108

Остани фокусиран/Не изпускай целта си от поглед (фр.). — Б. пр.

109

У. Шекспир, „Макбет“, действие III, сцена IV, превод Валери Петров. — Б. пр.

110

„Пустата земя“, T. С. Елиът, превод Георги Рупчев. — Б. пр.

111

Нищо! Абсолютно нищо! (фр.) — Б. пр.

112

(I’ll Ве with You) In Apple Blossom Time — песен от 1920 г., композитор Албърт фон Тилцер. Изпълнявана от много певци, включително Нат Кинг Коул, Уейн Нюгън и др. — Б. пр.

Content

МАСЛИНОВАТА ФЕРМА
Каръл Дринкуотър

Благодарности

Предговор

„Апасионата“

Музиката на водата

Ваканционни глигани и Анри

Островите на съкровищата

Ужасяваща покупка

Пъпеш и кожени ботуши

Нашият пустинен принц

Пожар!

Проследяване на маслините

Пресоване на маслините

Мрачни дни

Опустошение

Поезия, или Любовна песен

Бележки