Кристин Хана

Славея

На приятеля, учителя и шампиона Матю Шиър.

Липсваш ни.

И на Кейли Нова Хана, най-новата

звезда в нашия свят: Добре дошло, бебче.

Глава 1

9 април 1995

Крайбрежието на Орегон

Ако съм научила нещо през дългия си живот, то е: в любовта откриваме какви искаме да бъдем; във войната разбираме какви сме наистина. Днес младите хора искат да знаят всичко за всички. Те мислят, че един проблем може да се разреши, като се говори за него. Аз съм от по-дискретното поколение, което не обича много да говори. Ние разбираме стойността на прошката, съблазънта на преоткриването.

Макар че напоследък се улавям да мисля за войната и моето минало, за хората, които съм изгубила.

Изгубила.

Звучи, сякаш съм заменила моите обични хора; може би съм ги оставила там, където не им е мястото, а после съм обърнала гръб, прекалено объркана, за да се върна назад в миналото.

Те не са изгубени. Нито са на по-добро място. Те си отидоха. Докато дните ми приближават своя край, осъзнавам, че мъката, също като съжалението, се запечатва в нашето ДНК и завинаги остава част от нас.

Състарих се през месеците след смъртта на съпруга ми и след моята диагноза. Кожата ми заприлича на сбръчкана восъчна хартия, която някой се е опитал да изглади, за да я използва отново. Очите често ми изневеряват — в тъмнината, когато проблясват автомобилни фарове, когато вали дъжд. Това е изнервящо, тази нестабилност на зрението ми. Може би затова се улавям, че обръщам взор назад. Миналото притежава яснотата, която вече не съзирам в настоящето.

Искам да вярвам, че когато си отида, ще намеря покой, че ще видя всички хора, които съм обичала и изгубила. И че най-после ще ми бъде простено.

Но това са само фантазии, нали?

* * *

Къщата ми, наречена „Върховете“ от богатия търговец на дървен материал, който я е построил преди повече от сто години, е обявена за продан, а аз се подготвям да се преместя, защото синът ми смята, че така е най-добре.

Той се старае да се грижи за мен, да ми показва обичта си в този най-тежък момент от живота ми и аз се примирявам с решенията му. Какво значение има къде ще умра? Защото точно за това става дума. Вече няма значение къде ще живея. И ето че опаковам в кашони живота си от това орегонско крайбрежие, където се установих преди близо петдесет години. Не са много нещата, които искам да взема със себе си. Но има една вещ.

Посягам към дръжката, за да спусна стълбата от тавана. Стъпалата се разгъват от тавана като протегната ръка на благовъзпитан кавалер.

Витата стълба се разклаща под краката ми, докато се изкачвам към тавана, където мирише на застояло и мухъл. Над главата ми виси само една крушка. Дръпвам връвта.

Прилича на трюма на стар параход. Стените са облицовани с дървена ламперия, посребрена от паяжините, висящи от вдлъбнатините между плоскостите. Таванът е толкова скосен, че мога да стоя права само в средата на помещението.

Виждам люлеещия се стол, на който седях, когато внуците ми бяха малки, после старата люлка и разнебитеното дървено конче върху ръждясали пружини, и стола, който дъщеря ми лакира, когато се разболя. Край стената са натрупани кашони с надписи „Коледа“, „Денят на благодарността“, „Великден“, „Хелоуин“, „Сервизи“, „Спортни принадлежности“. В тези кашони са нещата, които повече не използвам, но с които сърце не ми дава да се разделя. За мен, да призная, че вече не украсявам коледната елха, означава да се предам, а аз никога не съм умеела лесно да се отказвам. Това, което търся, е натикано в ъгъла: стар пътнически сандък, облепен с етикети.

С много усилия изтеглям тежкия сандък в средата на тавана, точно под висящата крушка. Коленича до него, но болката в коленете ми е толкова остра и пронизваща, че се плъзвам по хълбок и сядам на пода.

За пръв път от трийсет години повдигам капака на сандъка. Горното отделение е пълно с бебешки вещи. Миниатюрни обувчици, керамични фигури, детски рисунки с пастели, изобразяващи човечета и усмихнати слънца, ученически бележници, снимки от представления.

Изваждам дървената плоскост и я оставям настрани.

Вещите в дъното на сандъка са натрупани в безпорядъчна купчина: няколко дневника с изтъркани кожени подвързии; сноп стари пощенски картички, привързани със синя сатенена панделка; голям кашон, заврян в единия ъгъл; няколко тънки томчета с поезия от Жулиен Росиньол; и кутия за обувки, пълна със стотици черно-бели фотографии.

Най-отгоре лежи пожълтял от времето лист хартия.

Ръцете ми треперят, когато го вземам. Това е carte d’identité, лична карта от войната. Вглеждам се в малката паспортна снимка на млада жена. Жулиет Жервез.

— Мамо?

Чувам сина ми да се изкачва по скърцащите дървени стълби, стъпките му отекват в такт с ударите на сърцето ми. Дали ми е извикал преди това?

— Мамо? Не бива да си там горе. По дяволите. Тези стълби са толкова паянтови. — Той приближава и застава до мен. — Едно падане и…

Докосвам обутия му в панталон крак и леко клатя глава. Не мога да я вдигна.

— Недей — е всичко, което успявам да промълвя.

Той коленичи, после сяда. Усещам уханието на одеколона му, нещо ненатрапчиво и пикантно, примесено с едва доловим тютюнев дим. Той се е измъкнал да изпуши една цигара навън — навик, от който се бе отказал преди десетилетия, но отново бе възобновил след последната ми диагноза. Няма смисъл да изказвам на глас неодобрението си: той е лекар. Той знае по-добре от мен.

Инстинктът ми подсказва да хвърля картата обратно в сандъка и да затръшна капака, скривайки я отново. Това съм правила през целия си живот.

Сега умирам. Вероятно не много бързо, но не и много бавно. Изпитвам неустоимото желание да се върна назад в миналото.

— Мамо, ти плачеш.

— Така ли?

Искам да му кажа истината, но не мога. Чувствам се засрамена и притеснена от тази моя слабост. На моята възраст не би трябвало да се страхувам от нищо — и със сигурност не от собственото си минало.

— Искам да взема този сандък — изричам аз.

— Прекалено е голям. Ще прехвърля нещата, които искаш, в по-малък кашон.

Усмихвам се на опита му да ме контролира.

— Обичам те и отново съм болна. Поради тези причини ти позволявам да ми се налагаш, но още не съм умряла. Искам да взема този сандък със себе си.

— И какво толкова ти трябва от него? Тук има само наши стари рисунки и други боклуци.

Ако му бях казала истината преди много години или бях танцувала, пила и пяла повече, може би той щеше да вижда мен, вместо обикновената грижовна майка, на която винаги може да разчита. Той обича една моя непълна версия. Винаги съм смятала, че точно това искам: да ме обичат и да ми се възхищават. Сега ми се струва, че може би бих искала да ме познават.

— Приеми го като последното ми желание.

Виждам, че той иска да ми каже да не говоря така, но се страхува, че гласът му ще го издаде. Синът ми се прокашля.

— Вече два пъти го победи. Ще го победиш отново.

И двамата знаем, че това не е истина. Аз съм отпаднала и немощна. Вече не мога да спя, нито да се храня без помощта на медицинската наука.

— Разбира се, че ще го победя.

— Просто искам да си в безопасност.

Усмихвам се. Американците могат да бъдат толкова наивни.

Някога споделях оптимизма му. Мислех, че светът е безопасно място. Но това беше много отдавна.

— Коя е Жулиет Жервез? — пита Жулиен и аз се сепвам леко, когато чувам това име от устните му.

Затварям очи в полумрака, който мирише на плесен и отминал живот, мислите ми се връщат назад, като мост през годините и континентите. Противно на волята ми — или може би в съгласие с нея, кой вече може да каже? — аз си спомням.

Глава 2

Светлините над цяла Европа ще угаснат;

Докато сме живи, няма да ги видим да светнат отново.

СЪР ЕДУАРД ГРЕЙ[1] ЗА ПЪРВАТА СВЕТОВНА ВОЙНА

Август 1939

Франция

Виан Мориак излезе от хладната, измазана с хоросан кухня и пристъпи в предния двор. В тази красива лятна утрин в долината на Лоара всичко цъфтеше. Белите чаршафи плющяха на вятъра, а избуялите рози грееха край старата каменна ограда, която скриваше дома ѝ от пътя. Две трудолюбиви пчели жужаха сред цветовете; тя чу в далечината монотонното потракване на влака и после нежния смях на малката си дъщеря.

Софи.

Виан се усмихна. Осемгодишното ѝ момиченце навярно тичаше из къщата, а баща ѝ се суетеше около нея, докато се приготвяха за съботния пикник.

— Дъщеря ти е истински тиранин — обяви Антоан, появявайки се на прага.

Той се приближи към нея, намазаната му с брилянтин черна коса блестеше на слънцето. Тази сутрин се бе занимавал с мебелите — изстърга с шкурка един стол, който стана гладък като сатен — и тънък слой дървесен прах бе посипал лицето и раменете му. Беше едър мъж, висок, с широки рамене, грубо лице и тъмна набола брада, която се налагаше постоянно да бръсне.

Антоан плъзна ръка около кръста ѝ и я притегли към себе си.

— Обичам те, Ви.

— Аз също те обичам.

Това беше най-безспорната истина в нейния свят. Тя обичаше всичко в този мъж, усмивката му, начина, по който мърмореше насън, смеха му, след като кихне, и оперните арии, които пееше под душа.

Беше се влюбила в него преди петнайсет години, в двора на училището, преди дори да знае какво е любов. За нея той беше първият във всичко — първата целувка, първата любов, първият любовник. Преди да го срещне, тя беше мършаво, непохватно и притеснително момиче, заекващо, когато се изплаши, което ставаше доста често.

Едно момиче без майка.

Сега трябва да бъдеш зряла, бе казал баща ѝ, когато за пръв път пристъпиха прага на тази къща. Тя беше на четиринайсет години, с подути от плач очи, смазана от непоносима мъка. Само в един миг къщата от лятна семейна вила се бе превърнала в затвор. Маман беше мъртва по-малко от две седмици, когато папа се отказа да бъде баща. Откакто пристигнаха тук, той нито веднъж не улови ръката ѝ, не сложи своята върху рамото ѝ, нито ѝ предложи кърпичка, за да попие сълзите ѝ.

Н-но аз съм само едно момиче, промълви тя.

Вече не си.

Виан погледна малката си сестра, Изабел, която, на четири години, още смучеше палеца си и не разбираше какво става. Изабел не спираше да пита кога маман ще се прибере у дома.

Когато вратата се отвори, на прага се появи висока слаба жена, с гърбав нос като канелка и малки, тъмни очи като стафиди.

Това ли са момичетата?, попита жената.

Папа кимна.

Те няма да са проблем.

Всичко се случи толкова бързо. Виан дори не разбра. Папа захвърли дъщерите си като мръсно бельо, оставяйки ги с някаква непозната. Разликата в годините на момичетата бе толкова голяма, че сякаш бяха от различни семейства. Виан искаше да утеши Изабел — наистина го искаше — но болката ѝ бе толкова непоносима, че бе невъзможно да мисли за някой друг, особено за едно своеволно, капризно и шумно дете като Изабел. Виан все още си спомняше онези първи дни тук: как Изабел пищеше, а мадам я шляпаше по дупето. Виан умоляваше сестра си, повтаряйки отново и отново: Mon Dieu[2], Изабел, престани да пищиш. Просто изпълнявай нарежданията ù, но дори и на четири, Изабел никого не слушаше.

Виан бе съсипана от всичко това — скръбта по мъртвата ѝ майка, болката от изоставянето от баща ѝ, внезапната промяна в живота им и досадните хленчения на Изабел, жадна за вниманието ѝ.

Антоан бе този, който спаси Виан. През онова първо лято след смъртта на маман двамата бяха станали неразделни. Той беше нейното бягство. На шестнайсет тя беше бременна; на седемнайсет вече беше омъжена и господарка на „Льо Жарден“. Два месеца по-късно пометна и за известно време не беше на себе си. Няма друг начин да се опише това. Тя се обви в скръбта си като в пашкул, неспособна да се грижи за никого и нищо — и със сигурност не и за една нуждаеща се четиригодишна сестра.

Но това бе минало. Не беше от спомените, които искаше да съживи в красив ден като днешния.

Облегна се на съпруга си, когато дъщеря им изтича към тях и обяви:

— Готова съм. Да вървим.

— Е — ухили се Антоан, — принцесата е готова и трябва да потегляме.

Виан се усмихна и се върна в къщата, за да вземе шапката си от закачалката до вратата. С ягодово руса коса, с порцеланова кожа и морскосини очи, тя винаги се пазеше от слънцето. Докато нагласи сламената шапка с широка периферия и вземе дантелените ръкавици и кошницата за пикник, Софи и Антоан вече бяха излезли през портата.

Виан ги настигна по прашния път пред дома им. Беше толкова тесен, че можеше да мине само един автомобил. Отвъд него се ширеха акри тучни ливади като зелен килим, нашарен тук-там с червени макове и сини метличини. Горите приличаха на по-тъмни кръпки на общия фон. В това ъгълче от долината на Лоара върху полетата растеше трева, а не лозя. Въпреки че беше само на два часа път от Париж с влак, тук все едно беше съвсем различен свят. Малцина туристи го посещаваха, дори през лятото.

От време на време някой автомобил минаваше с грохот покрай тях или велосипедист, или волска каруца, но през повечето време бяха сами на пътя. Живееха на около километър и половина от Кариво, градче с по-малко от хиляда жители, известно най-вече като спирка на поклонниците, поели по поречието на Лоара, по стъпките на света Жана д’Арк. В града нямаше промишленост и трудно се намираше работа — освен на летището, гордостта на Кариво. Единственото в периметър от много километри.

В градчето тесните калдъръмени улички се виеха покрай древните варовикови сгради, някак си тромаво наклонени една към друга. От каменните стени се ронеше хоросан, бръшлянът скриваше следите от разрухата, невидима, но осезаема. Селото сякаш се състоеше от отделни части, стотици години скърпвани небрежно и хаотично — криви улички, неравни стъпала, задънени алеи. Ярки цветове освежаваха каменните сгради — червени навеси, опънати върху черни метални рамки, балкони от ковано желязо, украсени с кичести мушката в глинени сандъчета. Навсякъде различни изкушения мамеха окото: витрина с разноцветни макарони[3], грубо изплетени кошнички от върбови клонки, пълни със сирене, шунка и saucisson[4], щайги със зрели домати, патладжани и краставици. В този слънчев ден кафенетата бяха пълни с посетители. Край металните масички бяха насядали мъже, пиеха кафе, пушеха свити на ръка кафяви цигари и шумно спореха.

Един типичен ден за Кариво. Мосю Ла Шоа метеше улицата пред своя saladerie[5], мадам Клоне миеше прозореца на шапкарския си магазин, а група младежи се шляеха рамо до рамо из града, подритваха боклуците по пътя и си подаваха цигара един на друг.

В края на града те свиха към реката. Виан остави кошницата за пикник и постла одеялото върху тревиста поляна край брега, в сянката на клонестия кестен. Извади от кошницата хрупкава франзела, парче мазно сирене, две ябълки, няколко тънки резена байонска шунка и бутилка „Боленже“ реколта 1936. Наля на съпруга си чаша от шампанското и седна до него, докато Софи хукна към брега на реката.

Слънчевият ден премина в омарата на лениво задоволство. Те разговаряха, смяха се и споделяха вкусната храна. Чак когато денят вече клонеше към своя край, а Софи бе с въдицата край реката, Антоан, който свиваше на дъщеря им венец от маргаритки, каза:

— Хитлер много скоро ще ни въвлече в неговата война.

Война.

Напоследък всички говореха само за това и Виан не искаше да слуша повече приказки за войната. Особено в такъв прекрасен слънчев ден.

Тя засенчи очите си с ръка и се взря в дъщеря си. Отвъд реката се ширеше грижливо обработената зелена долина на Лоара. Нямаше огради, нито граници, само безкрайни километри тучни вълнисти хълмове и поля, осеяни с дървета, а тук-там се мяркаше каменна къща или хамбар. Във въздуха се носеха малки бели цветчета като памучни снежинки.

Виан се изправи на крака и плесна с ръце.

— Ела, Софи. Време е да се прибираме у дома.

— Не можеш да пренебрегнеш това, Виан.

— Защо трябва да се тревожа? Защо? Ти си тук, за да ни закриляш.

Усмихната (може би прекалено широко), тя прибра в кошницата остатъците от трапезата, сгъна одеялото и поведе семейството си обратно по прашния път.

След по-малко от половин час тримата стигнаха до здравата дървена порта на „Льо Жарден“, каменната провинциална къща, собственост на семейството от триста години. Посивялата от годините двуетажна постройка имаше сиви капаци на прозорците, гледащи към овощната градина. Бръшлянът се виеше около двата комина и скриваше тухлите отдолу. От първоначалния парцел бяха останали само двайсет и осем декара, останалите осемстотин са били продадени в продължение на две столетия, през които богатството на семейството бавно се бе стопявало. Тези двайсет и осем декара бяха предостатъчни за Виан. Не смяташе, че им трябват повече.

Виан затвори вратата зад тях. В кухнята медните и чугунените тенджери и тигани висяха от желязната стойка над печката. Изсушени клонки лавандула, розмарин и мащерка бяха окачени под откритите греди на тавана. Медната мивка, зеленясала от годините, беше достатъчно голяма, за да се изкъпе малко куче в нея.

Гипсовата мазилка върху стените се бе олющила тук-там и отдолу се виждаше някогашният слой боя. Всекидневната представляваше разнородна смесица от мебели и тъкани — канапе с извезана дамаска, обюсонови килими, старинен китайски порцелан, кретон и туал[6]. Някои от картините върху стените бяха прекрасни — може би ценни — а други аматьорски. Тази безразборна смесица от стилове носеше отпечатъка на пропиляно богатство и старомоден вкус, всичко изглеждаше малко износено, но удобно.

Тя се спря в салона и се взря през остъклените врати, водещи към задния двор, където Антоан люлееше Софи на люлката, която бе сковал за нея.

Виан окачи внимателно шапката си върху закачалката до вратата, извади престилката и я завърза на кръста. Докато Софи и Антоан играеха навън, тя се зае да приготви вечерята. Уви парче розово свинско филе в дебел резен бекон, завърза го и го запържи до кафеникаво в горещо олио. После, докато свинското се печеше в печката, приготви останалите блюда. В осем часа — точно навреме — извика съпруга си и дъщеря си за вечеря и не можа да сдържи усмивката си при тропота на стъпки, откъслечния разговор и скърцането на краката на столовете, докато те се настаняваха край масата.

Софи седна начело на трапезата, надянала венеца от маргарити, който Антоан ѝ бе изплел край реката.

Виан остави подноса на масата. Апетитно ухание изпълни стаята — на печено свинско, хрупкав бекон и ябълки, карамелизирани в гъст винен сос, сгушени сред картофите с кафява коричка. Редом имаше купа с пресен грах, задушен в масло, подправен с естрагон, току-що набран от градината. И панер с франзелите, които Виан бе омесила и изпекла вчера сутринта.

Както винаги, Софи бъбреше неуморно по време на вечерята. В това отношение приличаше на своята танте[7] Изабел — момиче, което не можеше да си сдържа езика.

Най-после стигнаха до десерта — ile flottante, острови от изпечени целувки, плуващи в гъст crème anglaise[8] — и на масата се възцари доволна тишина.

— Е — подхвана най-после Виан, като остави настрани полупразната си десертна чиния, — време е да се измият чиниите.

— Ах, маман — простена Софи.

— Никакво хленчене — отсече Антоан. — Вече си голяма.

Виан и Софи отидоха в кухнята, както правеха всяка вечер, заеха местата си — Виан при дълбоката медна мивка, а Софи край каменния плот — и започнаха да мият и подсушават чиниите. Виан усети сладкия, остър аромат на цигарата, която Антоан изпушваше след вечеря, да се носи из къщата.

— Днес папа не се засмя на нито една от историите ми — отбеляза Софи, докато майка ѝ подреждаше чиниите върху грубата дървена стойка, висяща от стената. — Нещо не е наред с него.

— Не се е засмял? Е, това определено е повод за тревога.

— Той се тревожи за войната.

Войната. Отново.

Виан изкъшка дъщеря си от кухнята. Горе, в стаята на Софи, тя приседна върху двойното легло, заслушана в бърборенето ѝ, докато момичето обличаше пижамата си, после си изми зъбите и си легна.

Виан се наведе и я целуна за лека нощ.

— Страх ме е — промълви Софи. — Ще има ли война?

— Не се страхувай — успокои я майка ѝ. — Папа ще ни пази.

Но докато го изричаше, тя си спомни едно друго време, когато нейната маман ѝ бе казала същото: не се страхувай.

Тогава нейният баща бе заминал на фронта.

Софи не изглеждаше убедена.

— Но…

— Няма „но“. Няма за какво да се тревожиш. А сега заспивай.

Целуна отново дъщеря си, като задържа малко по-дълго устните си върху бузата на малкото момиче.

Виан слезе по стълбите и се отправи към задния двор. Навън нощта бе душна; въздухът ухаеше на жасмин. Тя откри Антоан да седи на един от металните столове върху тревата, краката му бяха протегнати, а тялото му бе изкривено неудобно на една страна.

Тя пристъпи до него и отпусна ръка върху рамото му. Той издиша дима и отново смукна дълбоко от цигарата. После вдигна глава към нея. На лунната светлина лицето му изглеждаше бледо и помръкнало. Почти непознато. Съпругът ѝ бръкна в джоба на жилетката и извади лист хартия.

— Мобилизиран съм, Виан. Както почти всички мъже между осемнайсет и трийсет и пет години.

— Мобилизиран? Но… ние не сме във война. Аз не…

— Трябва да се явя за военния сбор във вторник.

— Но… но… ти си пощаджия.

Той задържа погледа ѝ и тя внезапно почувства, че не ѝ достига въздух.

— Както изглежда, вече съм войник.

Глава 3

Виан познаваше донякъде войната. Може би не бойните схватки, дрънченето на оръжията и кръвта, но последиците. Макар че беше родена в мирно време, най-ранните ѝ спомени бяха от войната. Тя си спомняше разплаканата маман, която се сбогуваше с папа. Спомняше си глада и студа. Ала най-вече си спомняше колко различен беше баща ѝ, когато се завърна у дома, как накуцваше, въздишаше и мълчеше. Тогава започна да пие, затвори се в себе си и пренебрегваше семейството си. След това тя си спомняше затръшнатите врати, ожесточените спорове, преминаващи в неловки мълчания и отделните стаи, в които спяха родителите ѝ.

Бащата, който замина на война, не беше същият, който се върна. Тя се опита да го накара да я обича; по-важното, опита се и тя да го обича, ала в крайна сметка едното се оказа също толкова невъзможно, колкото и другото. През годините, след като той я изпрати в Кариво, Виан си изгради свой живот. Тя изпращаше на баща си картички за Коледа и рождените му дни, но никога не получи нито една в отговор и двамата рядко разговаряха. И какво имаше да си кажат? За разлика от Изабел, която изглеждаше неспособна да забрави, Виан разбираше — и приемаше — че когато маман умря, семейството ѝ завинаги се бе разпаднало. Той беше мъж, който просто не желаеше да бъде баща на децата си.

— Знам, че войната те плаши — рече Антоан.

— Линията „Мажино“ ще издържи — заяви тя, опитвайки се да прозвучи убедено. — До Коледа ще си у дома.

Линията „Мажино“ представляваше стотици километри каменна стена, с много препятствия и оръдия, изградена след Първата световна война по цялата граница с Германия, за да защитава Франция. Германците не можеха да я пробият.

Антоан я привлече в прегръдките си. Във въздуха се разнасяше упойващото ухание на жасмин и тя внезапно осъзна, с неотменна сигурност, че от сега нататък, винаги когато усетеше аромата на жасмин, щеше да си спомня това сбогуване.

— Обичам те, Антоан Мориак, и очаквам да се завърнеш у дома при мен.

По-късно не си спомняше как влязоха в къщата, изкачиха се по стълбите, легнаха на леглото и се съблякоха. Спомняше си единствено, че беше гола в обятията му, лежеше под него, а той я любеше както никога досега — със страстни, изгарящи целувки и ръце, които сякаш искаха да я разкъсат, въпреки че я държаха здраво.

— Ти си по-силна, отколкото мислиш, Ви — промълви той след това, когато лежаха притихнали, сгушени в отмаляла прегръдка.

— Не съм — прошепна тя прекалено тихо, за да може той да я чуе.

* * *

На следващата сутрин Виан искаше да задържи Антоан в леглото през целия ден, дори да го убеди да съберат малко багаж и да избягат като крадци в нощта.

Но къде щяха да отидат? Войната бе надвиснала над цяла Европа.

Когато приключи с приготвянето на закуската и миенето на чиниите, пронизваща болка пулсираше в слепоочията ѝ.

— Изглеждаш тъжна, маман — рече Софи.

— Как мога да бъда тъжна през този прекрасен летен ден, когато ще отидем на гости на най-добрите ни приятели? — Виан се усмихна прекалено лъчезарно.

Чак когато излезе през предната врата и застана под едно от ябълковите дървета в предния двор, тя осъзна, че е боса.

— Маман — подкани я нетърпеливо Софи.

— Идвам — извика тя и последва Софи през предния двор, минавайки покрай стария гълъбарник (сега барака за градинарски инструменти) и празния хамбар. Софи отвори задната портичка и изтича през добре поддържания двор на съседите към малка каменна къща със сини капаци на прозорците.

Софи почука веднъж, не получи отговор и влезе вътре.

— Софи — извика остро Виан, но дъщеря ѝ не обърна внимание на предупредителното смъмряне.

Добрите маниери не бяха задължителни в дома на най-добрите приятели, а Рашел дьо Шамплен от петнайсет години беше най-добрата приятелка на Виан. Двете се запознаха месец, след като папа най-позорно изостави децата в „Льо Жарден“.

Тогава момичетата представляваха любопитна двойка: Виан, слаба, бледа и нервна, и Рашел, висока като момче, с вежди, които растяха по-бързо от току-що изречена лъжа, и глас, бумтящ като корабна сирена в мъгливо време. Преди да се срещнат, и двете бяха пришълки. Станаха неразделни в училище и останаха приятелки през всичките години оттогава. Отидоха заедно в университета и двете станаха учителки. Дори бяха бременни по едно и също време. А сега преподаваха рамо до рамо в местното училище.

Рашел се появи на прага с новородения си син Ариел на ръце.

Двете жени се спогледаха. Този поглед съдържаше всичко, което изпитваха и от което се страхуваха.

Виан последва приятелката си в малката, светла, спретнато подредена стая. Ваза с диви цветя украсяваше грубата дървена маса, от двете страни на която имаше разнородни столове. В ъгъла на трапезарията се виждаше войнишка кожена раница, а отгоре ѝ бе оставена любимата кафява филцова шапка на Марк, съпруга на Рашел. Рашел влезе в кухнята, за да донесе малък глинен поднос с canelés[9] После жените излязоха отвън.

В малкия заден двор, покрай живия плет от повет, растяха рози. Маса и четири стола бяха килнати върху каменните плочи. Старинни фенери висяха от клоните на стария кестен.

Виан взе едно канеле и отхапа, наслаждавайки се на богатия ванилов крем и хрупкавата коричка. Отпусна се на един от столовете.

Рашел се настани срещу нея със спящото бебе в скута. Помежду им се проточи тишина, натежала от страхове и лоши предчувствия.

— Питам се дали той ще познава баща си — пророни Рашел, загледана в бебето.

— Всички ще се променят — каза Виан, унесена в спомени.

Баща ѝ бе участвал в битката при Сома, в която повече от седемстотин и петдесет хиляди мъже бяха намерили смъртта си. Малцината оцелели разказваха ужасни неща за зверствата на германците.

Рашел премести бебето върху рамото си и успокояващо го потупа по гръбчето.

— Марк не го бива много да сменя пелени. А Ари обича да спи в нашето легло. Предполагам, че вече няма да е проблем.

Виан не успя да сдържи усмивката си. Беше малка закачка, но помогна.

— Хъркането на Антоан е като трън в задника. Сега ще се наспя като хората.

— И ще можем да ядем яйца на очи на вечеря.

— Пък и прането ще намалее наполовина — додаде Виан, но гласът ѝ пресекна. — Аз не съм достатъчно силна, за да издържа това, Рашел.

— Разбира се, че си. Заедно ще се справим.

— Преди да срещна Антоан…

Рашел махна пренебрежително.

— Знам. Знам. Ти беше кльощава като вейка, заекваше, като се притесниш, и имаше алергии от всичко. Знам. Бях с теб. Но сега е различно. Ти ще бъдеш силна. И знаеш ли защо?

— Защо?

Усмивката на Рашел помръкна.

— Знам, че съм едра, внушителна като статуя, както обичаха да казват, когато ми продаваха сутиени и чорапи, но аз се чувствам… не на себе си от всичко това, Ви. Понякога и аз ще имам нужда да се облегна на теб. Е, разбира се, не с цялата си тежест.

— Значи, не може и двете едновременно да рухваме.

— Voilà[10] — каза Рашел. — Това е нашият план. Сега да отворим ли бутилка коняк или джин?

— Десет часът сутринта е.

— Права си. Разбира се, френски 75[11].

* * *

Във вторник сутринта, когато Виан се събуди, слънчевите лъчи струяха в стаята, придавайки блясък на голите греди.

Антоан седеше до прозореца, на люлеещия стол, който бе направил от орехово дърво по време на втората бременност на Виан. Дълги години празният стол сякаш им се подиграваше. Годините на помятанията, както сега тя ги наричаше. Пустота в земята на изобилието. Три изгубени живота за четири години; малки немощни удари на сърцето, посинели ръчички. И после, като по чудо: оцеляло бебе. Софи. Малки тъжни духове бяха заседнали в дървесината на този стол, но имаше и хубави спомени.

— Може би трябва да заведеш Софи в Париж — каза той, когато тя седна в леглото. — Жулиен ще се погрижи за вас.

— Баща ми достатъчно ясно е дал да се разбере, че не желае да живее с дъщерите си. Не мога да очаквам да ме посрещне с отворени обятия. — Виан отметна бродираната завивка, стана и пусна босите си крака върху протрития килим.

— Ще бъдете ли добре?

— Софи и аз ще сме добре. А ти много скоро ще се върнеш у дома. Линията „Мажино“ ще издържи. И Бог знае, че германците не са толкова силни като нас.

— Много жалко, защото техните оръжия са. Изтеглих всичките ни пари от банката. В матрака има скрити шейсет и пет хиляди франка. Използвай ги разумно, Виан. Заедно с учителската ти заплата, ще ти стигнат за доста време.

Тя усети, че я обзема паника. Знаеше толкова малко за финансите им. Антоан се грижеше за тях.

Той бавно се изправи и я взе в прегръдките си. Тя искаше да съхрани в бутилка този миг, за да пие по-късно, когато самотата и страхът я накарат да изгаря от жажда.

Запомни това, каза си тя. Начинът, по който разрошената му коса е уловила светлината, любовта в кафявите му очи, напуканите устни, които само преди час я целуваха в мрака.

През отворения прозорец зад тях тя дочу бавното чаткане на конски подкови по пътя и потракването на колелата на каруцата, теглена отзад.

Сигурно беше мосю Кийян, който караше цветята си на пазара. Ако Виан беше на двора, той щеше да ѝ даде едно и да каже, че не може да се сравнява с нейната красота, а тя щеше да му отвърне: merci, и да му предложи нещо за пиене.

Виан се отдръпна неохотно. Отиде до дървения скрин, отля топла вода от синята порцеланова кана в купата и изми лицето си. В нишата, която им служеше за гардероб, зад двете завеси в златисто и бяло, тя си сложи сутиена и обу обточените с дантела долни гащи с жартиери. Приглади копринените чорапи върху краката си и ги закопча с жартиерите, после облече памучна рокля с колан и квадратна платка около врата. Когато дръпна завесите и се обърна, Антоан бе излязъл.

Тя взе чантата си и тръгна надолу по коридора към стаята на Софи. Също като тяхната, спалнята бе малка, със силно скосен таван, с открити насмолени греди, с широки дъски на пода и прозорец с изглед към овощната градина. Легло от ковано желязо, нощно шкафче с евтина настолна лампа и боядисан в синьо гардероб изпълваха помещението. Стените бяха украсени с рисунките на Софи.

Виан разтвори капаците на прозорците и светлината нахлу в стаята.

Както обикновено, през горещите летни месеци, по някое време на нощта, Софи бе изритала завивките на пода. Розовото ѝ плюшено мече Бебе бе сгушено до бузата ѝ.

Виан измъкна мечето и се взря в муцуната му със сплъстена проскубана козина. Миналата година Бебе бе забравен върху полицата до прозореца, където Софи го бе захвърлила заради новите си играчки.

Сега Бебе се бе върнал.

Виан се наведе и целуна дъщеря си по бузата.

Софи се претъркули, примигна и отвори очи.

— Не искам папа да заминава, маман — прошепна момиченцето.

Протегна се към Бебе и почти измъкна играчката от ръцете на Виан.

— Знам — въздъхна майка ѝ. — Знам.

Виан отиде до гардероба и извади любимата моряшка рокля на Софи.

— Може ли да си сложа короната от маргаритки, която папа ми направи?

„Короната“ от маргаритки лежеше изсъхнала на нощното шкафче, малките цветчета бяха увехнали. Виан я взе нежно и я сложи върху главата на Софи.

Виан мислеше, че се справя добре, докато не пристъпи във всекидневната и не видя Антоан.

— Папа? — Софи докосна колебливо увехналата корона от маргаритки. — Не заминавай.

Антоан коленичи и притегли момиченцето в прегръдките си.

— Трябва да бъда войник, за да защитя теб и маман. Но ще се върна още преди да се усетиш.

Виан долови треперливата нотка в гласа му.

Софи се отдръпна. Венчето се килна на главата ѝ.

— Обещаваш ли, че ще си дойдеш у дома?

Антоан отмести поглед от сериозното лице на дъщеря си към разтревожените очи на Виан.

— Oui[12] — промълви накрая.

Софи кимна.

Тримата мълчаливо напуснаха къщата. Вървяха ръка за ръка нагоре по склона към сивия дървен хамбар. Висока до коляното златиста трева покриваше хълма, а люлякови храсти, големи колкото каруци със сено, обграждаха имота. Трите малки бели кръста бяха единственото, останало в този свят от бебетата, които Виан бе изгубила. Днес тя не си позволи да задържи поглед върху тях. В момента чувствата ѝ бяха достатъчно мъчителни; не можеше да добави и тежестта на онези спомени.

Вътре в хамбара беше прибрано старото им зелено рено. Когато всички се качиха в колата, Антоан завъртя ключа в стартера, излезе на заден ход и подкара по кафеникавите ивици изсушена трева към шосето. Виан се взираше през малкия прашен прозорец, наблюдавайки зелената долина, нижеща се пред погледа ѝ като размазана картина от познати образи — червени керемидени покриви, каменни къщи, полета с трева и лозя, рехави горички с дълги, източени дървета.

Прекалено скоро пристигнаха на гарата близо до Тур.

Перонът бе пълен с млади мъже с куфари, жени, които ги целуваха за сбогом, и разплакани деца.

Едно поколение мъже отиваше на война. Отново.

Не мисли за това — каза си Виан. — Не си спомняй какво беше последния път, когато мъжете се върнаха, куцайки у дома, с обгорени лица, без ръце и крака…

Виан се вкопчи в ръката на съпруга си, докато Антоан купуваше билети и ги водеше към влака. Във вагона трета класа — спарен и горещ, а хората натъпкани като тръстики в мочурище — тя седеше сковано с изправен гръб, все още стискайки ръката на съпруга си, с дамската чанта в скута.

На тяхната гара слязоха около десетина мъже. Виан, Софи и Антоан последваха останалите надолу по калдъръмената улица, водеща до едно китно селце, приличащо на повечето от малките селища в Турен. Нима наистина предстоеше война и този очарователен, старинен градец с кичести цветя и рушащи се каменни огради беше сборен пункт на войниците, отиващи да се бият?

Антоан подръпна ръката ѝ, за да я подкани да тръгне. Кога бе спряла?

Пред тях се изправи висока, двойна, наскоро издигната желязна порта, вкопана в каменната ограда. Зад нея се виждаха редици от бараки.

Портата се отвори. Войник на кон излезе, за да посрещне новопристигналите. Коженото седло проскърцваше при всяко пристъпване на животното, а лицето на мъжа бе прашно и зачервено от жегата. Той дръпна юздите, конят спря, отметна глава и изпръхтя. Над главите им прелетя самолет.

— Вие, мъже! — извика войникът. — Занесете документите на лейтенанта ето там до портала. Веднага. По-бързо.

Антоан целуна Виан с нежност, която едва не я разплака.

— Обичам те — промълви той до устните ѝ.

— Аз също те обичам — отрони тя, но думите, които винаги ѝ се струваха толкова важни, сега изглеждаха незначителни.

Какво означаваше любовта в сравнение с войната?

— И мен, папа. И мен също! — извика Софи и се хвърли в прегръдките му.

Те се прегърнаха като семейство за последен път, после Антоан се отдръпна.

— Сбогом — каза той.

Виан не можа да му отвърне. Гледаше го как се отдалечава, как се смесва с тълпата от смеещи се, разговарящи млади мъже, докато постепенно престана да го различава. Голямата желязна порта се затвори с трясък, звънът на метал отекна в жаркия прашен въздух и Виан и Софи останаха сами насред улицата.

Глава 4

Юни 1940

Франция

Средновековната вила доминираше над тъмнозеления горист хълм. Приличаше на творение от витрина на сладкарница — замък от карамел с прозорци от кристализирана захар и капаци с цвета на захаросана ябълка. Тъмносините води на езерото в далечината сякаш поглъщаха сенките на облаците. Идеално поддържаните градини подканваха обитателите на вилата — и което бе по-важно, техните гости — да се разхождат из просторните алеи, увлечени в благоприлични разговори.

В официалната трапезария Изабел Росиньол седеше вдървено край застланата с бяла покривка маса, на която спокойно можеха да се хранят двайсет и четирима души. Всичко в стаята беше бледо. Стените, подът и таванът бяха построени от камък с перлено розов оттенък като вътрешността на стрида. Сводестият таван се извисяваше на близо шест метра над главите им. Звукът в тази студена стая се усилваше, уловен в капан като обитателите ѝ.

Мадам Дюфур седеше начело на масата, облечена в строга черна рокля, откриваща вдлъбнатината с големината на супена лъжица в основата на дългия ѝ врат. Диамантена брошка бе единственото ѝ украшение (само едно бижу, дами, и го подбирайте внимателно; всичко има значение, нищо не е толкова фрапиращо, както евтиното и долнопробното). Тясното ѝ лице завършваше със заоблена брадичка и бе обрамчено от къдрици, толкова крещящо изрусени, че напълно заличаваха усилията ѝ да изглежда по-млада.

— Най-важното — изрече тя с култивиран глас, ясен и отчетлив — е да бъдете напълно тихи и незабележими, докато изпълнявате задълженията си.

Всяко от момичетата около масата беше облечено в училищна униформа от добре прилягащ син вълнен жакет и пола. През зимата не беше толкова зле, но в този горещ юнски следобед костюмът беше непоносим. Изабел усети, че започва да се поти и никакво количество лавандула в сапуна нямаше да прикрие острата миризма на пот.

Тя се втренчи в необеления портокал, поставен в средата на чинията ѝ от лиможки порцелан. Приборите бяха идеално подредени от двете страни на чинията. Вилица за салата, вилица за основното ястие, нож, лъжица, нож за масло, вилица за риба. И така нататък.

— А сега — подхвана мадам Дюфур — вземете правилните прибори, тихо, s’il vous plaît[13], тихо и обелете портокала си.

Изабел взе вилицата и се опита да прободе дебелата кора, но портокалът подскочи и се изтъркули от позлатения ръб на чинията, която издрънча.

— Merde[14] — промърмори тя и грабна портокала, преди да падне на пода.

— Merde? — Мадам Дюфур се бе озовала до нея.

Изабел подскочи на стола. Mon Dieu, тази жена се движеше като змия в тревата.

— Пардон, мадам — промърмори Изабел, връщайки портокала на мястото му.

— Мадмоазел Росиньол — изрече мадам, — как е възможно две години да красите нашите зали и толкова малко да научите?

Изабел отново забучи портокала на вилицата. Лишено от грация — но ефикасно — движение. После се усмихна на мадам.

— Обикновено, мадам, провалът на един ученик е провал на учителя, неуспял да го научи.

Смаяни ахвания се разнесоха около масата.

— А — каза мадам. — Значи, ние сме причината все още да не можете да ядете портокал както е редно.

Изабел се опита да разреже кората — прекалено силно, прекалено бързо. Сребърното острие се плъзна по грапавата кора и издрънча шумно върху порцелановата чиния.

Ръката на мадам Дюфур се стрелна като змия; пръстите ѝ се увиха около китката на Изабел.

От единия до другия край на масата момичетата наблюдаваха.

— Поддържайте любезен разговор, момичета — присви устни мадам в лека усмивка. — Никой не желае да има статуя за компаньон на вечеря.

Като по сигнал момичетата заговориха тихо помежду си за неща, които не представляваха никакъв интерес за Изабел. Градинарство, време, мода. Благоприлични теми за жени. Изабел чу момичето до нея да казва тихо:

— Много ми харесва алансонската дантела, а на теб?

Беше ѝ нужна цялата воля, за да не изкрещи.

— Мадмоазел Росиньол — заговори мадам, — отидете в кабинета на мадам Алар и ѝ съобщете, че нашият експеримент приключи.

— Какво означава това?

— Тя ще разбере. Вървете.

Изабел чевръсто стана от масата, да не би мадам да размисли.

Лицето на мадам се сгърчи от неудоволствие при острото изскърцване на краката на стола върху каменния под.

Изабел се усмихна.

— Знаете ли, аз наистина не обичам портокали.

— Нима? — попита мадам саркастично.

Изабел искаше да избяга от тази задушаваща стая, но вече и без това достатъчно бе загазила, затова се насили да върви бавно, с изпънати назад рамене и вдигната брадичка. На площадката на стълбата (по която можеше да върви с три книги на главата, ако бе заповядано) тя се озърна настрани, видя, че е сама, и хукна надолу.

В коридора на долния етаж забави ход и се изправи. Когато стигна до кабинета на директорката, девойката дори вече не бе задъхана.

Почука на вратата.

Когато се разнесе безизразното „Влез“ на мадам, Изабел отвори вратата.

Мадам Алар седеше зад махагоново писалище с позлатени ръбове. Средновековни гоблени висяха върху каменните стени на кабинета, а сводестите прозорци със стъкла от гравиран оловен кристал гледаха към градините, толкова перфектно оформени, че бяха по-скоро произведение на изкуството, отколкото творение на природата. Дори птиците рядко кацаха тук; несъмнено усещаха задушаващата атмосфера и отлитаха.

Изабел седна. Спомняйки си малко късно, че не са я поканили, побърза да скочи на крака.

— Пардон, мадам.

— Седни, Изабел.

Тя послушно седна, кръстосвайки глезени, както се полага на една дама, и скръсти ръце в скута.

— Мадам Дюфур ме помоли да ви кажа, че експериментът е приключил.

Мадам посегна към луксозната писалка „Мурано“, взе я и потропа с нея върху бюрото.

— Защо си тук, Изабел?

— Мразя портокали.

— Пардон?

— Ако се налагаше да ям портокал, което, честно, мадам, защо да правя, след като не ги обичам, щях да използвам ръцете си, както правят американците. Всъщност както правят всички. Кой използва вилица и нож, за да яде портокал?

— Имам предвид защо си в това училище?

— О. Това. Ами защото ме изключиха от манастира „Светото сърце“ в Авиньон. И то за нищо, смея да добавя.

— А монахините от „Сестрите на свети Франциск“?

— Ах. Те имаха причина да ме изключат.

— А от училището преди това?

Изабел не знаеше какво да каже.

Мадам остави писалката.

— Ти си почти на деветнайсет.

— Oui, мадам.

— Мисля, че е време да си вървиш.

Изабел се изправи на крака.

— Да се върна ли в часа по ядене на портокали?

— Не ме разбра. Искам да кажа, че трябва да напуснеш училището, Изабел. Очевидно е, че не се интересуваш от това, на което те учим.

— Как да ям портокал, кога да мажа сиренето и кой е с по-висок сан — вторият син на херцогинята или дъщерята, която няма да наследи титлата, или посланикът на незначителна страна? Мадам, знаете ли какво става днес по света?

Изабел може и да бе завряна в дълбоката провинция, но въпреки това знаеше. Дори тук, барикадирана зад живи плетове и измъчвана от изтънчени обноски, тя знаеше какво се случва във Франция. През нощта в монашеската килия, докато съученичките ѝ вече спяха, тя седеше до късно в леглото и слушаше Би Би Си по контрабандно внесеното си радио. Франция се бе присъединила към Британия и бе обявила война на Германия, и сега Хитлер бе на ход. В цяла Франция хората се запасяваха с храна, затъмняваха прозорците и се учеха да живеят като къртици в тъмното.

Те се подготвяха и се тревожеха, и после… нищо.

Месец след месец нищо не се случи.

Отначало всички мислеха за Голямата война[15] и загубите, засегнали толкова много семейства, но месеците се нижеха, а само се приказваше за война. Изабел чу преподавателките си да я наричат drôle de guerre, странната война. Навсякъде другаде в Европа цареше истински ужас: в Белгия, Холандия и Полша.

— Добрите маниери няма ли да имат значение по време на война, Изабел?

— Те нямат значение сега — отвърна Изабел импулсивно, но миг по-късно съжали, че не е премълчала.

Мадам се изправи.

— Тук никога не е било подходящо място за теб, но…

— Баща ми би ме изпратил където и да е, стига да се отърве от мен — прекъсна я Изабел.

Предпочиташе да изтърси истината, пред поредната лъжа. Беше научила много уроци, докато шестваше из училища и манастири, които вече повече от десет години я приютяваха — но най-вече бе научила, че трябва да разчита единствено на себе си. Със сигурност баща ѝ и сестра ѝ не се брояха.

Мадам погледна девойката. Ноздрите ѝ едва забележимо се издуха — знак за любезно, но укоризнено неодобрение.

— За един мъж е трудно да загуби съпругата си.

— За едно момиче е трудно да изгуби майка си — усмихна се Изабел дръзко. — Аз изгубих и двамата си родители, нали? Единият умря, а другият ми обърна гръб. Не мога да кажа кое от двете беше по-болезнено.

— Mon Dieu, Изабел, винаги ли трябва да говориш това, което мислиш?

През целия си живот Изабел бе чувала този упрек, но защо трябваше да си сдържа езика? И без това никой не я чуваше.

— И така, днес заминаваш. Ще телеграфирам на баща ти. Томас ще те заведе на гарата.

— Довечера? — примигна Изабел. — Но… папа няма да ме иска.

— Ах. Последствията — въздъхна мадам. — Може би сега ще разбереш, че трябва да се замисляш за тях.

* * *

Изабел отново пътуваше сама във влака, на път към неизвестността.

Взираше се през прашния мръсен прозорец към преминаващия пейзаж: зелени ливади, червени покриви, каменни къщи, сиви мостове, коне.

Всичко изглеждаше както винаги и това я изненада. Войната приближаваше и тя си представяше, че ще е сложила своя отпечатък върху провинциалната гледка — тревата ще е променила цвета си, дърветата ще са изсъхнали или птиците ще са подплашени, но сега, докато седеше във влака, отнасящ я към Париж, тя видя, че всичко изглеждаше както обикновено.

На Лионската гара, разпростряна на голяма площ, локомотивът на влака изпухтя и спря. Изабел се протегна към малкия куфар в краката си и го сложи в скута. Докато наблюдаваше пътниците, които се точеха покрай нея към изхода на вагона, въпросът, който досега бе избягвала, изникна неумолимо.

Папа.

Тя искаше да вярва, че той ще я посрещне с радост у дома най-накрая, че ще протегне ръце и ще произнесе с обич името ѝ, както го правеше Преди, когато маман беше спойката, която ги държеше заедно.

Втренчи се в износения куфар.

Толкова малък.

Повечето от момичетата в училищата, които бе посещавала, пристигаха с цяла колекция сандъци, превързани с кожени ремъци, украсени с декоративни гвоздеи. Те държаха фотографии върху бюрата си, дреболии за спомен върху нощните шкафчета и албуми със снимки в чекмеджетата.

Изабел имаше само една рамкирана фотография на жената, която искаше да си спомни, но не можеше. Когато се опитваше, всичко, което изникваше в съзнанието ѝ, бяха само размазани образи на плачещи хора, лекаря, клатещ глава, и майка ѝ, която мълвеше нещо за това, че трябва здраво да държи ръката на сестра си.

Сякаш това щеше да помогне. Виан побърза да изостави Изабел, също като папа.

Осъзна, че е останала последна във вагона. Стисна куфара с облечената в ръкавица ръка, плъзна се от седалката и излезе от купето.

Перонът беше пълен с хора. Влаковете бяха строени в извити редици, пушек изпълваше въздуха, носеше се на големи кълба към високия сводест таван. Някъде изсвири локомотив. Големите железни колела започнаха да се въртят. Перонът потрепери под краката ѝ.

Баща ѝ се отличаваше, дори сред тълпата.

Когато я забеляза, тя видя как лицето му за миг се сгърчи от раздразнение, сетне по него се изписа мрачна решителност.

Той беше висок мъж, най-малко метър и осемдесет и осем, но се бе прегърбил след Голямата война. Или поне Изабел така помнеше някой да казва. Широките му рамене бяха увиснали, сякаш не можеха да понесат тежестта на мислите му. Оредяващата му коса беше посивяла и несресана. Имаше широк, плосък нос, като шпатула, а устните му бяха свити в тънка линия, сякаш му бе хрумнала някаква мисъл. В този горещ летен ден той беше облечен с бяла смачкана риза, с навити до лакътя ръкави; вратовръзката висеше разхлабена около протритата яка, а панталонът от рипсено кадифе се нуждаеше от пране.

Тя се опита да изглежда… зряла. Може би това искаше той от нея.

— Изабел.

Девойката стисна куфара с две ръце.

— Папа.

— Изритаха те от поредното училище.

Тя кимна и преглътна мъчително.

— Как ще намерим друго училище в тези времена?

Това бе сгодният момент.

— Искам да живея с теб, папа.

— С мен? — Той изглеждаше ядосан и изненадан. Но нима не беше нормално едно момиче да иска да живее с баща си?

Тя пристъпи към него.

— Бих могла да работя в книжарницата. Няма да ти се пречкам.

Пое дълбоко дъх и зачака. Внезапно какофонията от звуци се усили. Тя чу тропота на преминаващи хора, въздишката на перона под краката им, пляскането на крилата на гълъбите над главите им, бебешки плач.

Разбира се, Изабел.

Ела у дома.

Баща ѝ въздъхна отвратено и закрачи към изхода на гарата.

— Е — рече, оглеждайки се през рамо, — идваш ли?

* * *

Изабел лежеше върху одеяло, постлано върху дъхава трева, с отворена книга пред нея. Някъде наблизо пчела жужеше над разцъфнал цвят; приличаше на ръмженето на малък мотоциклет сред цялата тази тишина. Беше изключително горещ ден, седмица след като бе пристигнала у дома в Париж. Е, не точно у дома. Знаеше, че баща ѝ все още крои планове как да се отърве от нея, но тя не искаше да мисли за това в такъв прекрасен ден, когато във въздуха се разнасяше сладкото ухание на череши и зелена трева.

— Четеш прекалено много — рече Кристоф, дъвчейки стръкче трева. — Какво е това, любовен роман?

Тя се претъркули към него и затвори книгата. Беше за Едит Кавел[16], медицинска сестра от Голямата война. Герой.

— Искам да бъда герой от войната, Кристоф.

Той се засмя.

— Едно момиче? Герой? Абсурд.

Изабел се изправи бързо на крака и грабна шапката и белите си ръкавици от шевро.

— Не се сърди — ухили ѝ се той. — Просто съм уморен от приказките за войната. Освен това е факт, че по време на война жените са безполезни. Вашата работа е да чакате мъжете да се върнат.

Подпря буза на ръката си и се втренчи в нея през гъстите руси кичури, паднали върху очите му. В моряшкото спортно сако и широкия бял панталон той приличаше точно на това, което беше — привилегирован студент, несвикнал на никаква работа. Много студенти на неговата възраст доброволно бяха напуснали университетите, за да постъпят в армията. Не и Кристоф.

Изабел се изкачи по хълма и прекоси овощната градина към тревистата поляна, където бе паркиран неговият пакард с подвижен покрив.

Тя вече беше зад кормилото, със запален двигател, когато се появи Кристоф, стандартно красивото му лице бе плувнало в пот, а от ръката му висеше празната кошница за пикник.

— Просто я хвърли отзад — подхвърли тя с усмивка.

— Ти няма да шофираш.

— Напротив. Качвай се.

— Автомобилът е мой, Изабел.

— Е, за да бъдем точни, а аз знам колко са важни фактите за теб, Кристоф, той е на майка ти. И смятам, че жена трябва да кара автомобила на друга жена.

Девойката се опита да потисне усмивката си, когато той завъртя очи, промърмори „добре“ и се наведе да остави кошницата на седалката зад Изабел. Сетне, движейки се преднамерено бавно, за да подчертае примирението си, заобиколи колата отпред и се настани на седалката до нея.

Веднага щом вратата се затвори, тя превключи скоростите и натисна педала на газта. Колата се поколеба за секунда, преди да се втурне напред, сред прах и дим, докато набираше скорост.

— Mon Dieu, Изабел. Намали!

Тя задържа с една ръка сламената шапка, за да не хвръкне от вятъра, а с другата стисна волана. Забави леко скоростта, докато минаваше покрай останалите коли.

— Mon Dieu, намали — повтори той.

Със сигурност трябваше да знае, че тя нямаше намерение да се подчини.

— В наше време една жена може да отиде на война — заяви Изабел, когато парижкият трафик най-после я принуди да кара по-бавно. — Бих могла да шофирам линейка. Или да помагам да се разбиват тайните шифри. Или да омая врага да ми издаде секретните местоположения или планове. Спомняш ли си онази игра…

— Войната не е игра, Изабел.

— Смятам, че го знам, Кристоф. Но ако започне война, мога да помагам. Това е, което казвам.

На булевард „Адмирал дьо Колини“ се наложи да натисне спирачки, за да не се блъсне в един камион. Конвой от „Комеди Франсез“[17] потегляше от площада пред Лувъра. Всъщност навсякъде имаше камиони и униформени жандарми, които регулираха движението. Чували с пясък бяха струпани пред няколко сгради и паметници, за да ги защитят от нападението — каквото все още нямаше, откакто Франция бе обявила война.

Защо имаше толкова много френски полицаи наоколо?

— Странно — промърмори Изабел и се намръщи.

Кристоф проточи врат, за да види какво става.

— Местят съкровищата от Лувъра — каза той.

Изабел видя пролука в трафика и ускори. За нула време тя пристигна пред книжарницата на баща си и спря колата.

Махна за довиждане на Кристоф и хлътна вътре. Помещението беше дълго и тясно, стените от пода до тавана бяха опасани с лавици, пълни с книги. През годините баща ѝ се бе опитал да увеличи площта на магазина, монтирайки отделни стелажи за книги. В резултат на „подобренията“ се бе образувал лабиринт. Коридорите с рафтове се разклоняваха наляво и надясно, навлизайки все по-навътре. В дъното се намираха книгите за туристите. Някои стелажи бяха осветени, други — потънали в сенки. Нямаше достатъчно електрически контакти, за да се освети всяка ниша и скрито кътче. Но баща ѝ знаеше всяко заглавие върху всеки рафт.

— Закъсня — рече той и вдигна глава от бюрото в дъното. Работеше нещо с печатарската преса, навярно печаташе една от книгите си с поезия, които никой никога не купуваше. Късите му пръсти бяха изцапани с мастило. — Предполагам, че за теб момчетата са много по-важни от работата.

Тя се плъзна на стола зад касата. През седмицата, откакто живееше с баща си, Изабел бе решила да не влиза в спор с него, макар че това примирение я разяждаше. Тя потропа нетърпеливо с крак. Думи, фрази — извинения — напираха да бъдат изречени на глас. Едва се сдържаше да не му каже как се чувства, но знаеше колко силно той искаше да я отпрати, затова премълча.

— Чу ли това? — попита той по някое време.

Нима бе заспала?

Изабел се изправи. Не бе чула баща си да приближава, но сега той бе до нея, смръщил лице.

Със сигурност звукът беше странен за една книжарница. От тавана се посипа прах; рафтовете леко се разклатиха, издавайки звук като тракащи зъби. Сенки преминаха върху витрините на входа от оловно стъкло. Стотици сенки.

Хора? Толкова много?

Папа отиде до вратата. Изабел се изхлузи от стола и го последва. Когато той отвори вратата, тя видя тълпите, хукнали надолу по улицата, изпълвайки тротоарите.

— Какво е това, по дяволите? — промърмори баща ѝ.

Изабел се промуши покрай него, проправяйки си с лакти път в тълпата.

Един мъж се блъсна в нея толкова силно, че тя се препъна, но той дори не се извини. Хора тичаха покрай тях.

— Какво е това? Какво става? — попита тя червендалест, задъхан мъж, който се опитваше да се измъкне от множеството.

— Германците влизат в Париж — отвърна той. — Трябва да бягаме. Участвах в Голямата война. Знам…

Изабел изсумтя пренебрежително.

— Германците в Париж? Невъзможно.

Мъжът хукна, клатушкайки се наляво и надясно, лъкатушейки в тълпата, докато свиваше и отпускаше юмруци.

— Трябва да се приберем у дома — каза папа, докато заключваше вратата на книжарницата.

— Това не може да е истина — заяви Изабел.

— Най-лошото винаги е истина — отбеляза мрачно той. — Стой близо до мен — додаде, докато се придвижваше сред навалицата.

Изабел никога не бе виждала такава паника. Нагоре и надолу по улицата светваха лампи, автомобили потегляха, врати се затръшваха. Хората си крещяха един на друг, протягаха ръце, опитвайки се да не се изгубят сред мелето.

Изабел не се отделяше от баща си. Хаосът по улиците ги забави. Тунелите на метрото бяха прекалено претъпкани, за да се доберат до перона, затова се наложи да вървят пеша през целия път. Свечеряваше се, когато най-после се добраха до вкъщи. Когато стигнаха пред тяхната сграда, баща ѝ успя да отключи вратата чак от втория път, толкова силно трепереха ръцете му. След като влязоха, подминаха клатещия се асансьор и забързаха нагоре по стълбите до петия етаж, където беше апартаментът им.

— Не пали лампите — заповяда грубо баща ѝ, когато отвори вратата.

Изабел го последва във всекидневната, мина покрай него и се приближи до прозореца. Повдигна края на черната завеса, затъмняваща прозореца, и надникна навън.

Отдалеч се дочу монотонно бръмчене. Усили се и прозорците задрънчаха, като бучки лед в чаша.

Изабел чу силен свистящ звук само секунди преди да види черната флотилия в небето, като ято птици.

Самолети.

— Швабите — прошепна баща ѝ.

Германците.

Немски самолети, летящи над Париж. Свистящият звук се усили, заприлича на женски писък и после някъде — може би във втори градски арондисман[18], помисли си тя — експлодира бомба сред ярко, зловещо зарево и лумна огън.

Завиха сирените за въздушна тревога. Баща ѝ дръпна плътно завесите и я поведе навън от апартамента, надолу по стълбите. Всички съседи, понесли палта, бебета и домашни любимци, слизаха по стълбите към фоайето, а после надолу по тясното извито стълбище, водещо към мазето. Седяха наблъскани в мрака, плътно притиснати един до друг. Въздухът вонеше на мухъл, човешка пот и страх — това бе най-острият мирис. Бомбардировката продължаваше сякаш безкрайно, свистене и бръмчене, стените на мазето се тресяха около тях; прах се сипеше от тавана. Едно бебе заплака и не можеше да бъде усмирено.

— Накарайте това дете да млъкне, моля — тросна се някой.

— Опитвам се, мосю. Той е изплашен.

— Както и всички ние.

После, сякаш след цяла вечност, се възцари тишина, която им се стори почти по-зловеща и от шума. Какво бе останало от Париж?

След като бомбардировката свърши, Изабел се чувстваше вцепенена.

— Изабел?

Тя искаше баща ѝ да се протегне към нея, да улови ръката ѝ и да я успокои, дори и само за кратко, но той се извърна от нея и се запъти нагоре по тъмното извито стълбище на мазето. Когато се озоваха в апартамента, Изабел тутакси отиде до прозореца и надникна през процепа на завесата, за да погледне Айфеловата кула. Тя все още беше там, издигаща се над стена от гъст, черен дим.

— Не стой до прозорците — обади се баща ѝ.

Момичето бавно се обърна. Единствената светлина в стаята идваше от фенерчето му — тънка жълта нишка в мрака.

— Париж няма да падне — заяви тя.

Той не каза нищо. Намръщи се. Изабел се запита дали не мислеше за Голямата война и за това, което бе видял в окопите. Може би неговата рана отново го болеше, сякаш събудена от звука на падащите бомби и съскащите пламъци.

— Върви да си легнеш, Изабел.

— Нима мога да заспя в такъв момент?

Той въздъхна.

— Скоро ще научиш, че много неща са възможни.

Глава 5

Правителство ги бе излъгало. То не спираше да ги уверява, че линията „Мажино“ няма да позволи на германците да влязат във Франция.

Лъжи.

Нито бетонът, нито стоманата, нито френските войници успяха да спрат марша на Хитлеровата войска и членовете на правителството побягнаха от Париж като крадци в нощта. Разправяха, че били в Тур, чертаели стратегии, но каква полза от всички стратегии, когато Париж бе превзет от врага?

— Готова ли си?

— Няма да замина, папа. Вече ти го казах.

Тя беше облечена за път — както той бе пожелал — в лятна червена рокля на точки и ниски обувки.

— Няма да водим отново този разговор, Изабел. Семейство Хумберт всеки момент ще бъдат тук, за да те вземат. Те ще те заведат до Тур. От там ще разчитам на твоята съобразителност и сръчност да стигнеш до къщата на сестра си. Господ е свидетел, че винаги си била веща в бягството.

— Значи, ме изхвърляш. Отново.

— Достатъчно приказки, Изабел. Съпругът на сестра ти е на фронта. Тя е сама с дъщеря си. Ще направиш това, което ти казвам. Ще напуснеш Париж.

Знаеше ли той колко я нараняваше поведението му? Интересуваше ли го?

— Никога не те е било грижа за Виан или мен. А и тя не ме иска повече от теб.

— Заминаваш — отсече той.

— Искам да остана и да се боря, папа. Като Едит Кавел.

Той завъртя очи.

— Помниш ли как е умряла тя? Екзекутирана от германците.

— Папа, моля те.

— Достатъчно. Аз съм видял на какво са способни те, Изабел. Ти не си.

— Ако е толкова ужасно, ти би трябвало да дойдеш с мен.

— И да оставя апартамента и книжарницата? — Той я сграбчи за ръката и я повлече навън от апартамента, надолу по стълбите; сламената ѝ шапка и куфарът се удряха в стената, дъхът ѝ излизаше на пресекулки.

Най-после баща ѝ отвори входната врата и я издърпа на Авеню дьо ла Бурдоне.

Хаос. Прахоляк. Тълпи. Улицата приличаше на огромен човешки дракон, промъкващ се бавно напред, сред облаци прах и надути клаксони; хората крещяха за помощ, бебета плачеха, а въздухът беше пропит с тежката миризма на пот.

Натоварените с кашони и куфари автомобили бяха задръстили платното. Хората бяха взели всичко, което им бе попаднало — двуколки и велосипеди, дори детски колички.

Онези, които не бяха успели да намерят или не можеха да си позволят бензин и автомобил или велосипед, вървяха пеша. Стотици — хиляди — жени и деца, хванати за ръце, се влачеха напред, помъкнали колкото можеха да носят. Куфари, кошници за пикник, домашни любимци.

Най-възрастните и най-малките вече изоставаха.

Изабел не искаше да се присъедини към тази безнадеждна тълпа от жени, деца и старци. Докато младите мъже отсъстваха — умираха заради тях на фронта — техните семейства заминаваха на юг или на запад, макар че, наистина, какво ги караше да мислят, че там ще бъдат в безопасност? Войските на Хитлер вече бяха прегазили Полша, Белгия и Чехословакия.

Тълпата ги погълна.

Изабел вървеше зад баща си.

— Аз мога да бъда полезна. Моля те. Ще стана медицинска сестра или ще карам линейка. Мога да правя превръзки или дори да зашивам рани.

Бибийп, изсвири клаксон до тях.

Баща ѝ погледна покрай нея и тя видя как по лицето му се разля облекчение. Познаваше това изражение: то означаваше, че ще се отърве от нея. Отново.

— Те са тук — рече той.

— Не ме отпращай — промълви тя. — Моля те.

Той я избута през тълпата към мястото, където беше паркиран прашен черен автомобил. Към покрива му беше привързан хлътнал, изцапан матрак, заедно с комплект въдици и заешка клетка със заек вътре. Багажникът бе отворен, но също беше завързан с въже; вътре видя натъпкани кошници, куфари и лампи.

Мосю Хумберт седеше на шофьорската седалка, бледите му дебели пръсти стискаха волана, сякаш автомобилът беше кон, който всеки миг можеше да препусне напред. Той беше тлъст мъж, който прекарваше дните си в месарницата близо до книжарницата на папа. Съпругата му Патрисия беше яка жена с двойна брадичка, каквито човек често можеше да види в провинцията. Тя пушеше цигара и се взираше през прозореца, сякаш не можеше да повярва на това, което виждаше.

Мосю Хумберт смъкна стъклото на прозореца и подаде глава.

— Здравей, Жулиен. Тя готова ли е?

Папа кимна.

— Готова е. Merci, Едуар.

Патрисия се наведе, за да говори с папа през отворения прозорец.

— Ние отиваме само до Орлеан. И тя ще трябва да си плати частта от бензина.

— Разбира се.

Изабел не можеше да замине. Това беше проява на страхливост. Погрешно.

— Папа…

— Au revoir[19] — рече той достатъчно твърдо, за да ѝ напомни, че няма избор. Кимна към колата и тя пристъпи сковано към нея.

Девойката отвори задната врата и видя три малки мърляви момичета, притиснати едно до друго, да дъвчат соленки и да отпиват вода от бутилки, докато играеха с куклите си. Последното, което искаше, беше да седне при тях, но тя се набута вътре и си направи място сред тези непознати, от които се носеше едва доловимата миризма на сирене и салам, и затвори вратата.

Извъртя се на седалката и се втренчи в баща си през задния прозорец на колата. Погледът му задържа нейния; тя видя как устните му се извиха леко надолу; това беше единственият знак, че я е видял. Тълпата прииждаше около него като вода около скала, докато накрая всичко, което можеше да вижда, беше стената от размъкнати и мръсни непознати, напираща зад колата.

Изабел отново се обърна напред. Една млада жена се взря през прозореца в нея с подивели очи и разрошена коса, невръстно дете сучеше от гърдата ѝ. Колата се движеше бавно, понякога напредваше само със сантиметри, понякога спираше задълго. Изабел наблюдаваше сънародниците си — сънародничките си — да се тътрят покрай нея, със замаяни изражения, ужасени и объркани. От време на време някоя от тях удряше по капака на двигателя или багажника, умолявайки за нещо. Те държаха прозорците вдигнати, въпреки задушаващата горещина в колата.

Отначало тя беше тъжна, че заминава, а после гневът ѝ се разпали, стана по-жарък от въздуха в тази воняща кола. Изабел беше безкрайно уморена да гледат на нея като на предмет, от който винаги могат да се отърват. Отначало баща ѝ я бе изоставил, а после Виан я беше отблъснала. Тя затвори очи, за да скрие сълзите, които не можеше да възпре. В тъмнината, която миришеше на салам, пот и дим, притисната до децата, които се караха до нея, тя си припомни първия път, когато я отпратиха.

Дългото пътуване с влака… Изабел бе натикана до Виан, която през цялото време подсмърчаше и плачеше или се преструваше, че спи.

А после мадам, която сведе дългия си гърбав нос към нея и рече: Те няма да са проблем.

Въпреки че беше малка — само на четири — Изабел смяташе, че вече е научила какво означава самота, но беше грешала. За трите години, които прекара в „Льо Жарден“, тя поне имаше сестра, макар че Виан вечно отсъстваше. Изабел си спомняше как надничаше през прозореца на горния етаж, за да наблюдава отдалеч Виан и приятелите ѝ, молейки се да си спомнят за нея, да я извикат при тях, а когато Виан се омъжи и уволни мадам Дум[20] (разбира се, това не беше истинското ѝ име, но беше много вярно), Изабел повярва, че е част от семейството. Но не задълго. Когато Виан пометна, за Изабел вече нямаше място в техния дом. Три седмици по-късно — на седем години — тя вече бе изпратена в първия интернат. Тогава научи какво означава истинската самота.

— Ти. Изабел. Носиш ли храна? — попита Патрисия.

Беше се извърнала на седалката и се взираше в Изабел.

— Не.

— Вино?

— Нося пари, дрехи и книги.

— Книги — изсумтя Патрисия презрително и се извърна напред. — Те ще са ти от голяма полза.

Изабел отново зарея поглед през прозореца. Какви други грешки вече беше направила?

* * *

Изминаха часове. Автомобилът агонизиращо бавно пъплеше на юг. Изабел беше благодарна на прахта. Тя покриваше прозореца и скриваше мрачната, ужасяваща, потискаща действителност.

Хора. Навсякъде. Пред тях, зад тях, до тях; тълпата беше толкова гъста, че автомобилът можеше да се придвижва само със сантиметри, като постоянно спираше и потегляше. Беше все едно да караш през рояк пчели, който се разделяше само за секунда и отново се сгъстяваше. Слънцето жулеше безмилостно. То превръщаше вътрешността на колата в печка, изпиваше силите на жените отвън, които се влачеха към… какво? Никой не знаеше какво точно се случва зад тях, нито къде пред тях е сигурността.

— Merde — промърмори мосю Хумберт.

— Мосю Хумберт — смъмри го строго Патрисия. — Децата.

Една възрастна жена удари по капака на колата, докато се тътрузеше край тях.

— Е, това е то, мадам Хумберт — обяви той. — Бензинът свърши.

Патрисия го погледна като цапната с мокър парцал.

— Какво?

— Спирах при всяка възможност на пътя. Знаеш, че беше така. Повече нямаме бензин и няма откъде да купим.

— Но… ами… какво ще правим?

— Ще намерим място, където да спрем. Може би ще успея да убедя брат ми да дойде и да ни вземе. — Хумберт отвори вратата на автомобила, внимавайки да не удари някой от хората, точещи се покрай колата, и излезе на прашното шосе. — Виж. Ето там. Етамп не е много далеч. Ще наемем стая в някой хотел, ще хапнем и на сутринта всичко ще ни се струва по-добре.

Изабел се изправи на седалката. Сигурно бе заспала и бе пропуснала нещо. Нима просто щяха да зарежат автомобила?

— Смятате, че можем да стигнем пеша до Тур?

Патрисия се извърна на седалката. Изглеждаше изтощена и сгорещена, също както се чувстваше Изабел.

— Може би една от книгите ти ще ти помогне. Със сигурност те са по-мъдър избор, отколкото хляб и вода. Хайде, момичета, слизайте от колата.

Изабел посегна към куфара в краката си. Беше се заклещил и трябваше да дръпне по-силно, за да го извади. С решително ръмжене най-сетне успя да го освободи, отвори вратата на колата и слезе.

Тутакси бе заобиколена от хора, които я блъскаха, бутаха и ругаеха.

Някой се опита да издърпа куфара от ръката ѝ. Но тя се пребори за него. Докато го притискаше към гърдите си, една жена мина покрай нея, бутайки велосипед, натоварен с вещи. Жената се втренчи отчаяно в Изабел, в тъмните ѝ очи се четеше безкрайна изнемога.

Някой се блъсна в Изабел; тя политна напред и едва не падна. Само стената от тела пред нея я спаси да не се строполи на колене в прахоляка и мръсотията. Чу човека до нея да се извинява и тъкмо се канеше да отвърне, когато си спомни за семейство Хумберт. Проправи си път през тълпата, заобикаляйки колата от другата страна и изкрещя:

— Мосю Хумберт!

Никой не откликна, чуваше се само неспирният тропот на човешки крака по шосето.

Тя извика името на Патрисия, но викът ѝ се изгуби сред глухия тътен на безброй нозе и автомобилни гуми, скърцащи в прахта. Хора я бутаха, докато я задминаваха. Ако паднеше на колене, щяха да я смачкат и да умре тук, сама сред сънародниците си.

Стиснала гладката кожена дръжка на куфара, тя се присъедини към марша на множеството към Етамп.

Когато часове по-късно нощта настъпи, Изабел още продължаваше да върви. Краката я боляха; пришки прогаряха стъпалата ѝ с всяка стъпка. Острите малки лакти на глада я мушкаха неспирно, но какво можеше да стори? Беше се подготвила да отиде при сестра си, а не за това масово изселение. Носеше любимата си „Мадам Бовари“ и книгата, която всички четяха — „Отнесени от вихъра“ — и малко дрехи; никаква храна, нито вода. Смяташе, че цялото пътуване ще продължи няколко часа. Със сигурност не очакваше, че ще се наложи да върви пеша до Кариво.

Спря върху малко възвишение. На лунната светлина се виждаха хилядите хора, които се движеха до нея, пред нея, зад нея; блъскаха я, бутаха я, лашкаха я напред, накрая нямаше друг избор, освен да се препъва заедно с тях. Още стотици бяха избрали този склон, за да отдъхнат. Жени и деца се бяха скупчили край пътя, в канавките, в полетата и деретата.

Прашният път бе задръстен от счупени автомобили и вещи; забравени, разпръснати, стъпкани, прекалено тежки за носене. Жени и деца лежаха, преплели тела в тревата, под дърветата или покрай канавките, заспали прегърнати.

Изабел спря, изтощена до смърт, в покрайнините на Етамп. Тълпата се бе разляла пред нея, устремена като поток по шосето към града.

Тогава тя го осъзна.

Нямаше да има къде да отседне, нито да се нахрани в Етамп. Бежанците, които бяха пристигнали преди нея, вече бяха опустошили града като нашествие на скакалци, изкупувайки всяка храна по рафтовете на магазините. Нямаше да има свободна стая. Парите ѝ бяха безполезни.

Какво да прави?

Да се запъти на югозапад, към Тур и Кариво. Какво друго ѝ оставаше? Като момиче, тя бе изучавала картите на този район, докато планираше поредното си бягство в Париж. Познаваше околността, само ако можеше да се съсредоточи и да помисли.

Отдели се от тълпата и се насочи към няколкото сиви каменни сгради в далечината, осветени от лунните лъчи, като внимателно избираше пътя си през долината. Край нея хората бяха насядали в тревата или спяха върху одеяла. Изабел чуваше движенията им, шепота им. Стотици хора. Хиляди. В другия край на полето откри пътека, която се виеше на юг покрай ниска каменна ограда. Изабел пое по нея и не след дълго се озова сама. Тя спря и се остави на самотата да я обземе, да я успокои. После отново закрачи. След около километър и половина пътеката я изведе до горичка от тънки, източени дървета.

Беше навлязла навътре в гората — опитвайки се да не обръща внимание на болката в пръстите на краката, на спазмите в стомаха, на пресъхналото гърло — когато усети миризмата на дим.

И печено месо. Гладът бе сломил твърдостта ѝ и я бе направил небрежна. Тя видя оранжевото сияние на огън и се запъти към него. В последната минута осъзна опасността и спря. Под краката ѝ изпука клонка.

— Може да се приближиш — изрече мъжки глас. — Движиш се като слон през гората.

Изабел застина. Знаеше, че е постъпила глупаво. Тя бе само момиче и можеше да я дебне опасност.

— Ако исках да те убия, вече щеше да си мъртва.

Това определено беше вярно. Той можеше да я нападне в тъмното и да ѝ пререже гърлото. Бе проявила нехайство, сляпа и глуха за всичко, освен за мъчителното стъргане в празния ѝ стомах и уханието на печено месо.

— Можеш да ми вярваш.

Тя се втренчи в мрака, опитвайки се да различи мъжа. Не успя.

— Нищо не ти пречи да кажеш това, дори да не е истина.

Разнесе се смях.

— Oui. А сега ела тук. Един заек се пече на огъня.

Тя последва светлината на пламъците, хвърлящи отблясъци върху каменистото дере и възвишението. Трите ствола на дърветата около нея изглеждаха сребристи на лунната светлина. Движеше се предпазливо, готова всеки миг да побегне. Спря при последното дърво между нея и огъня.

Млад мъж седеше край огъня, облегнал гръб на грубия ствол, единият му крак бе изпънат, а другият — сгънат в коляното. Навярно беше само няколко години по-голям от Изабел.

Беше трудно да различи чертите му на фона на оранжевите отблясъци. Имаше дълга, права черна коса, явно невиждала скоро гребен и сапун, а дрехите му бяха толкова дрипави, осеяни с кръпки, че ѝ напомниха на бежанците от войната, които неотдавна се влачеха по улиците на Париж, скътали цигари, хартия и празни бутилки, умолявайки за малко пари или помощ. Лицето му имаше бледия, нездравословен вид на човек, който никога не знаеше откъде ще му падне нещо за ядене.

И въпреки това ѝ предлагаше храна.

— Надявам се, че си джентълмен — каза Изабел от мястото си в тъмното.

Той се засмя.

— Сигурен съм, че се надяваш.

Тя пристъпи в кръга от светлина, хвърляна от огъня.

— Седни — подкани я мъжът.

Изабел седна срещу него в тревата. Той се наведе над пламъците и ѝ подаде бутилка вино. Тя отпи толкова дълга глътка, че той се засмя, когато му върна бутилката и избърса виното от брадичката си.

— Какъв красив пияница се оказа.

Тя нямаше представа как да му отвърне.

Той се усмихна.

— Гаетан Дюбоа. Приятелите ме наричат Гает.

— Изабел Росиньол.

— А, славей.

Тя сви рамене. Не ѝ казваше нищо ново. Фамилията ѝ означаваше „славей“. Маман наричаше Виан и Изабел нейните славейчета и ги целуваше за лека нощ. Това беше един от малкото спомени на Изабел от нея.

— Защо си напуснал Париж? Мъж като теб би трябвало да остане и да се сражава.

— Те отвориха вратите на затворите. Очевидно е по-добре да се бием за Франция, отколкото да седим зад решетките, когато германците нахлуват.

— Ти си бил в затвора?

— Това плаши ли те?

— Не. Просто… е неочаквано.

— Би трябвало да се страхуваш — заяви той и отметна няколко прави кичура коса от лицето си. — Както и да е, с мен си в безопасност. Умът ми е зает с други мисли. Ще отида да видя как са маман и сестра ми, а после ще намеря военна част, в която да постъпя. Ще убия колкото може повече от онези копелета.

— Ти си щастливец — въздъхна тя.

Защо в този свят за мъжете е толкова лесно да правят каквото искат, а за жените толкова трудно?

— Ела с мен.

Изабел не беше толкова наивна, че да му повярва.

— Предлагаш ми го само защото съм хубава и си мислиш, че накрая ще спя с теб — рече тя.

Мъжът се втренчи в нея през огъня. Той съскаше и пукаше, докато мазнината капеше в пламъците. Отпи дълга глътка от виното и ѝ подаде бутилката. Близо до пламъците ръцете им се докоснаха, леко бръсване на кожа о кожа.

— Мога да те имам още сега, ако го исках.

— Но не доброволно — промълви тя и преглътна с усилие, неспособна да отвърне поглед.

— Доброволно — каза той по начин, който накара кожата ѝ да настръхне и дишането ѝ да се учести. — Но не това имах предвид. Или казах. Предложих ти да дойдеш да се биеш с мен.

Изабел почувства нещо толкова ново и непознато, че не можа съвсем да го определи. Знаеше, че е красива. Хората постоянно ѝ го казваха. Беше видяла как я зяпат мъжете с неприкрито желание, хвалейки косата, зелените ѝ очи или пълните ѝ чувствени устни; как гледаха гърдите ѝ. Беше виждала също и как красотата ѝ се отразява в очите на жените, момичетата в училище не искаха тя да стои близо до момчетата, които харесваха, и я заклеймяваха като високомерна и дръзка още преди да е произнесла и една дума.

Красотата ѝ беше още един начин да я омаловажават, да не забелязват същността ѝ. Тя беше свикнала да получава внимание по други начини. И не беше съвсем наивна, що се отнасяше до страстта. Нима добрите монахини от „Сестрите на свети Франциск“ не я изключиха, задето бе целунала едно момче по време на литургия?

Но това беше различно.

Той виждаше красотата ѝ, дори в полумрака, Изабел го усещаше, но тя не го интересуваше. Или беше това, или беше достатъчно умен, за да разбере, че тя искаше да предложи на света много повече от едно хубавко личице.

— Мога да направя нещо, което има значение — промълви девойката тихо.

— Разбира се, че можеш. Аз мога да те науча как да боравиш с пистолет и нож.

— Трябва да отида в Кариво и да се уверя, че сестра ми е добре. Съпругът ѝ е на фронта.

Той я погледна през огъня, изражението му беше напрегнато.

— Ще видим сестра ти в Кариво и майка ми в Поатие, а после ще се присъединим към воюващите.

От устата му прозвуча като приключение, не по-различно от това, да се присъединиш към някоя циркова трупа, сякаш междувременно ще се забавляват, докато гледат мъже, които гълтат ножове, и дебели жени с бради.

Точно това бе търсила тя през целия си живот.

— В такъв случай имаме план — заяви Изабел, неспособна да сдържи усмивката си.

Глава 6

На следващата сутрин Изабел се събуди и примигна. Слънчевата светлина позлатяваше листата, шумолящи над главата ѝ.

Тя седна, приглади надолу полата, която се бе вдигнала нагоре в съня ѝ, разкривайки белите дантелени жартиери и съсипаните копринени чорапи.

— Не го прави заради мен.

Изабел погледна наляво и видя Гаетан да идва към нея. За пръв път го видя ясно. Той беше слаб и жилав и облечен в дрехи, които сякаш бе измъкнал от боклукчийска кофа. Лицето под оръфания каскет беше мръсно и небръснато, с остри черти. Имаше широки вежди и решителна брадичка, хлътнали сиви очи, обрамчени с гъсти мигли. Погледът в тези очи беше остър като брадичката и в тях се четеше настървен глад. Миналата нощ тя си бе помислила, че така гледа нея. Сега виждаше, че така гледа на света.

Той не я плашеше, ни най-малко. Изабел не приличаше на сестра си Виан, която бе изтъкана от страх и тревоги. Но не беше и глупачка. Ако смяташе да пътува с този мъж, още от самото начало трябваше да изясни някои неща.

— И така — подхвана тя. — Затвор.

Той се втренчи в нея и повдигна черната си вежда, сякаш питаше: Уплаши ли се!

— Момиче като теб не би трябвало да знае нищо за тези неща. Мога да ти разкажа една история ала Жан Валжан и ти ще помислиш, че е много романтично.

Изабел постоянно чуваше подобни забележки. В крайна сметка те се свеждаха до външния ѝ вид. Естествено е едно красиво русо момиче да бъде празноглаво и глупаво.

— Крадеш ли храна, за да нахраниш семейството си?

Той се ухили накриво. Лицето му доби несиметрично изражение — едната страна на устата му бе повдигната по-високо от другата.

— Не.

— Опасен ли си?

— Зависи. Какво мислиш за комунистите?

— Ах. Значи, си бил политически затворник.

— Нещо подобно. Но както казах, едно хубаво момиче като теб не би трябвало да знае нищо за оцеляването.

— Ще се изненадаш колко неща знам, Гаетан. Има различни видове затвори.

— Така ли, хубавице? Какво знаеш ти за това?

— Какво беше престъплението ти?

— Взех неща, които не бяха мои. Този отговор достатъчен ли е?

Крадец.

— И са те заловили.

— Очевидно.

— Това не е много успокояващо, Гаетан. Нехаен ли си бил?

— Гает — рече той и пристъпи към нея.

— Още не съм решила дали сме приятели.

Той докосна косата ѝ и уви няколко кичура около мръсния си пръст.

— Приятели сме. Можеш да разчиташ на това. А сега да вървим.

Когато той посегна към ръката ѝ, за миг ѝ хрумна да се отдръпне, но не го стори. Двамата излязоха от гората и се върнаха на пътя, отново се смесиха с тълпата, която се разтвори достатъчно, за да ги пропусне в редовете си, а след това се затвори зад тях. Изабел държеше с едната си ръка Гаетан, а с другата стискаше куфара.

Вървяха с километри.

Двигатели на автомобили издъхваха около тях. Колела на каруци се трошаха. Коне спираха и никой не можеше да ги накара да помръднат. Изабел усети как я обзема някакво равнодушие и вцепенение, изтощена от горещината, прахоляка и жаждата. Една жена куцукаше до нея, разплакана, а по лицето ѝ се търкаляха сълзи, почернели от мръсотията и прахта, после тази жена бе заменена от по-възрастна жена в кожено палто, която се потеше обилно и изглежда, си бе сложила всички бижута, които притежаваше.

Слънцето прежуряше все по-силно, жегата бе замайваща, непоносимо задушаваща. Деца цивреха, жени хленчеха. Парлива, удушлива воня на човешка пот изпълваше въздуха, но Изабел вече бе свикнала и почти не забелязваше миризмата на другите или своята.

Беше почти три часът, най-горещата част от деня, когато видяха една рота френски войници да вървят редом с тях, влачейки пушките си. Войниците се движеха вяло, в безпорядък, без никакъв строй. Един танк избоботи до тях, прегазвайки вещите, оставени край пътя; отгоре върху танка седяха неколцина френски войници с бледи лица, прегърбени, със сведени глави.

Изабел се отскубна от Гаетан и препъвайки се, си запроправя с лакти път през тълпата към военната част.

— Вие се движите в грешна посока! — изкрещя тя, изненадана от дрезгавия си глас.

Гаетан се нахвърли върху един от войниците, блъсна го толкова силно, че той политна и се удари в бавно движещия се танк.

— Кой се сражава за Франция?

Войникът ги изгледа с помътнелите си очи и поклати глава.

— Никой. — Нещо сребристо се стрелна във въздуха и Изабел видя ножа на Гаетан, допрян до гърлото на войника. Мъжът присви очи. — Продължавай. Направи го. Убий ме.

Изабел издърпа Гаетан. В очите му зърна толкова дълбок гняв, че се изплаши. Той можеше да го направи; можеше да убие този мъж, като му пререже гърлото. Те отвориха вратите на затворите, припомни си тя. Дали не беше по-лош от крадец?

— Гает? — каза тя.

Гласът ѝ достигна до него. Той поклати глава, сякаш да я проясни, и свали ножа.

— Кой се сражава за нас? — изрече горчиво, кашляйки от прахта.

— Ние ще го направим — увери го тя. — Скоро.

Зад тях автомобил наду клаксон. Бибийп. Изабел не му обърна внимание. Автомобилите вече бяха почти безполезни — само няколко все още се движеха, и то според прищевките на хората около тях; като плавей сред тръстиките в калните води на река.

— Хайде, ела. — Тя го издърпа по-далеч от сломените войници.

Те закрачиха, все още хванати за ръце, но с напредването на часовете Изабел забеляза промяна в Гаетан. Почти не говореше и не се усмихваше.

При всеки град тълпата оредяваше. Хората се отправяха към Артене, Срана и Орлеан, в очите им гореше отчаяние, когато посягаха към чантите, джобовете и портфейлите за пари с надеждата, че ще могат да си купят нещо.

Но Изабел и Гаетан продължаваха да вървят. Вървяха през целия ден, а когато се стъмнеше, потъваха в безпаметен сън, за да се събудят на следващия ден и отново да тръгнат. На третия ден Изабел не чувстваше нищо от умора. Сълзящи червени пришки се бяха образували между повечето от пръстите на краката и възглавничките на ходилата ѝ и всяка стъпка беше болезнена. Заради обезводняването, жестока болка пулсираше в главата ѝ, гладът ръфаше празния ѝ стомах. Прахта засядаше в гърлото и очите ѝ, принуждавайки я постоянно да кашля.

Тя се препъна в прясно изкопан гроб край пътя, отбелязан с грубо скован дървен кръст. Обувката ѝ се закачи в нещо — мъртва котка — и девойката политна напред, като едва не падна на колене. Гаетан я подхвана.

Тя се вкопчи в ръката му, в отчаяно усилие да се задържи на крака.

Колко време измина, преди да чуе нещо?

Час? Един ден?

Пчели. Те бръмчаха около главата ѝ; тя ги отпъди. Облиза пресъхналите си устни и си припомни приятните дни в градината с жужащите пчели наоколо.

Не.

Не бяха пчели.

Тя познаваше звука.

Спря и се намръщи. Мислите ѝ се стрелкаха в безпорядък. Какво се опитваше да си спомни?

Бръмченето се усили, изпълни въздуха, а след това се появиха самолетите, шест или седем, приличаха на малки разпятия сред синьото безоблачно небе.

Изабел заслони с длан очите си, докато наблюдаваше как самолетите летят по-близо, по-ниско…

Някой изкрещя:

— Това са швабите!

В далечината каменният мост избухна сред вихрушка от пламъци, камъни и пушек.

Самолетите се снижиха над тълпата.

Гаетан хвърли Изабел на земята и покри тялото ѝ със своето. Светът се стесни до един звук: ръмженето на моторите на самолетите, зловещото тракане на картечниците, ударите на сърцето ѝ, писъците на хората. Куршумите косяха тревата наред, хората пищяха и викаха. Изабел видя как една жена полетя във въздуха като парцалена кукла и се стовари като неподвижна купчина върху земята.

Дърветата се прекършваха надве и падаха, хората крещяха като обезумели. Пламъци избухваха навред. Дим изпълни въздуха.

И после… тишина.

Гаетан се претъркули от нея.

— Добре ли си? — попита.

Тя отметна косата от очите си и седна.

Навсякъде се виждаха разкъсани, обезобразени тела и огньове, бълващи черен пушек. Хората пищяха, плачеха, умираха.

— Помогнете ми — простена възрастен мъж.

Изабел запълзя на четири крака към него. Осъзна, че колкото повече приближаваше, толкова по-лепкава беше земята от кръвта му. Огромна рана зееше на корема му през раздраната риза; вътрешностите бяха изскочили от разкъсаната плът.

— Може би някъде наоколо има лекар — бе всичко, което ѝ дойде на ума да каже. И тогава го чу отново. Бръмченето.

— Те се връщат. — Гаетан я издърпа на крака. Тя едва не се подхлъзна върху напоената от кръв трева. Недалеч падна бомба, избухвайки в огън. Изабел видя невръстно дете в мръсни дрешки да стои до една мъртва жена и да плаче.

Тя се запрепъва към детето. Гаетан я издърпа настрани.

— Аз трябва да помогна…

— Смъртта ти няма да помогне на онова дете — изръмжа той, дърпайки я толкова грубо, че я заболя. Тя се запрепъва до него като в мъгла. Те заобикаляха изоставени автомобили и трупове, повечето разкъсани до неузнаваемост, потънали в кръв, със стърчащи от дрехите кости.

В края на града Гаетан натика Изабел в една малка каменна църква. Другите вече бяха там, свити в ъглите, скрити между пейките, прегърнали близките си.

Самолетите ръмжаха над главите им, съпровождани от накъсаното трещене на картечниците. Цветните стъкла на прозорците потрепериха; късчета оцветено стъкло се посипаха по пода, режейки човешка кожа по пътя си. Гредите се пропукаха, посипаха се прах и камъни. Куршуми летяха из църквата, приковавайки ръце и крака към пода. Олтарът се взриви.

Гаетан ѝ каза нещо и тя му отвърна или си помисли, че го е направила, ала не беше сигурна и преди да разбере, друга бомба изсвистя, падна и покривът над главата ѝ експлодира.

Глава 7

Ecole élementaire[21] не беше голямо училище по градските стандарти, но беше просторно, с добро разположение, достатъчно голямо за децата от общината на Кариво. Преди да се превърне в училище, сградата е била конюшня на богат земевладелец с U-образна форма; в централния двор са пристигали каляските и търговците. Имаше сиви каменни стени, яркосини капаци на прозорците и дървени подове. Господарската къща, с която постройката някога е била свързана, е била разрушена при бомбардировка през Голямата война и никога не е била възстановена. Подобно на толкова много училища в малките френски градове, и това се намираше на края на града.

Виан беше в класната стая, зад бюрото, взираше се в сияещите лица на децата пред нея и попиваше горната си устна със смачкана носна кърпичка. На пода пред чина на всяко дете беше поставена задължителната газова маска. Сега децата ги носеха навсякъде.

Отворените прозорци и дебелите каменни стени ги предпазваха от знойните слънчеви лъчи, но въпреки това горещината бе задушаваща. Господ бе свидетел, че ѝ беше достатъчно трудно да се съсредоточи и без тази жега. Новините от Париж бяха страшни, ужасяващи. Всички говореха единствено за мрачното бъдеще и шокиращото настояще: германците бяха в Париж. Линията „Мажино“ беше пробита. Френските войници лежаха мъртви в окопите, а оцелелите бягаха от фронта. През последните три нощи — след телефонното обаждане на баща ѝ — тя не бе спала. Изабел се намираше незнайно къде между Париж и Кариво, а от Антоан нямаше никаква вест.

— Кой иска да спрегне глагола courir[22]! — попита тя уморено.

— Не трябва ли да учим немски?

Виан осъзна какво я бяха попитали току-що. Учениците се оживиха и изправиха гърбове с блеснали очи.

— Моля? — попита тя и се прокашля, за да спечели време.

Беше младият Жил Фурние, синът на месаря. Баща му и тримата му по-големи братя бяха заминали на фронта, оставяйки него и майка му да управляват семейната месарница.

— И да стреляме — присъедини се Франсоа, кимайки с глава. — Маман каза, че всички трябва да знаем как да стреляме по германците.

— Моята grandmére[23] пък твърди, че всички трябва да заминем — обади се Клер. — Тя помни последната война и казва, че сме глупаци, задето оставаме.

— Германците няма да прекосят Лоара, нали, мадам Мориак?

В предната редица, в средата, Софи седеше изправена на мястото си, скръстила ръце върху дървения чин, с широко отворени очи. Също като Виан, и тя бе разстроена от слуховете. Две нощи подред детето бе плакало, докато накрая бе заспало от изтощение, разтревожено за баща си. Сега дъщеря ѝ бе донесла със себе си Бебе в училище. Сара седеше на чина до най-добрата си приятелка, със същото изплашено изражение.

— Нормално е да се страхуваме — рече Виан и пристъпи към класа. Това беше казала миналата нощ на Софи и на себе си, но думите прозвучаха някак кухо.

— Аз не се страхувам — заяви Жил. — Имам нож. Ще убия всеки мръсен шваба, който се появи в Кариво.

Очите на Сара се разшириха.

— Те идват насам?

— Не — отвърна Виан. Не можа да го изрече с лекота; собственият ѝ страх полепна по думата, уголеми я. — Френските войници, вашите бащи, чичовци, вуйчовци и братя, са най-храбрите мъже на света. Сигурна съм, че те се бият за Париж, Тур и Орлеан в момента, докато говорим.

— Но Париж е превзет — възрази Жил. — Какво е станало с френските войници на фронта?

— По време на война има битки и престрелки. Загуби по време на сраженията. Но нашите мъже никога няма да позволят на германците да спечелят. Ние никога няма да се предадем. — Тя се приближи към учениците си. — Но ние също трябва да участваме; всички, които сме останали в тила. Ние трябва да сме смели и силни и да не вярваме в най-лошото. Длъжни сме да продължим да живеем нашия живот, така че бащите, братята и… съпрузите ни да имат дом, където да се завърнат, oui?

— Но какво става с танте Изабел? — попита Софи. — Grandpère[24]каза, че тя вече би трябвало да е тук.

— Моят братовчед също е избягал от Париж — обади се Франсоа. — И той още не е пристигнал.

— Моят чичо казва, че по пътищата цари хаос.

Звънецът удари и учениците скочиха от чиновете като пружини. В един миг войната, самолетите и страхът бяха забравени. Те бяха осем-деветгодишни деца, свободни в края на летния училищен ден и се държаха като такива. Крещяха, смееха се, разговаряха всички в един глас, бутаха се, тичаха към вратата.

Виан се зарадва на звънеца. Тя беше учителка, за бога. Какво можеше да каже за такива опасности? Как можеше да успокои детския страх, когато собственият ѝ напираше да изригне? Тя се залиса с обичайните задачи — събра отпадъците, останали от шестнайсетте деца, изтупа тебеширения прах от гъбите за бърсане на черната дъска, прибра учебниците. Когато всичко бе подредено по местата, тя пъхна листовете и моливите в кожената си чанта за училище и взе ръчната си чантичка от долното чекмедже на бюрото. Накрая си сложи сламената шапка, закрепи я с фиби на главата и излезе от класната стая.

Закрачи надолу по притихналите коридори, махайки за довиждане на колегите, които все още бяха в класните си стаи. Няколко от помещенията бяха заключени, тъй като мъжете учители бяха мобилизирани.

Спря се пред класната стая на Рашел и се загледа в приятелката си, която сложи сина си в количката и я подкара към вратата. Рашел смяташе да си вземе отпуск през този срок и да остане у дома, за да гледа Ари, но войната бе объркала плановете ѝ. Сега нямаше друг избор, освен да води бебето със себе си на работа.

— Изглеждаш така, както аз се чувствам — каза Виан, когато приятелката ѝ се приближи. От влагата косата на Рашел беше бухнала като тъмен облак около главата ѝ.

— Това едва ли е комплимент, но съм отчаяна, затова ще го приема за такъв. Между другото, имаш тебешир на бузата.

Виан избърса разсеяно бузата си и се наведе над количката. Бебето спеше дълбоко.

— Как е той?

— Как може да е едно десетмесечно бебе, което би трябвало да е у дома с майка си, вместо да бъде разнасяно из града под вражески самолети и по цял ден да слуша крясъците на десетгодишни ученици? Добре. — Тя се усмихна и отметна една влажна къдрица от лицето си, докато вървяха надолу по коридора. — Горчиво ли прозвучах?

— Не повече, отколкото ние останалите.

— Ха! Горчивината е полезна. Всички тези твои усмивки и преструвки ме карат да се изприщвам.

Рашел забута количката, която заподскача по трите каменни стъпала, а после продължи по алеята, водеща към затревената площ, където някога са се разхождали конете и търговците са разтоварвали стоката си. Водата в четиристотингодишния каменен фонтан, в средата на двора, продължаваше да шурти и бълбука.

— Елате, момичета! — извика Рашел на Софи и Сара, седнали заедно на пейка в парка. Двете момичета тутакси се подчиниха и закрачиха пред жените, бъбрейки неспирно, наклонили глави една към друга, хванати за ръце. Второ поколение най-добри приятелки.

Завиха по алеята и излязоха на улица „Виктор Юго“, точно пред бистрото, където старци седяха на столове от ковано желязо, пиеха кафе, пушеха цигари и бистреха политиката. Пред тях Виан видя да куцукат три изтощени мършави жени, с дрипави дрехи и лица, пожълтели от прахта.

— Горките жени — въздъхна Рашел. — Елен Рюел ми каза тази сутрин, че поне десетина бежанци късно снощи са пристигнали в града. Новините, които носят, не са добри. Но нали знаеш колко обича да преувеличава Елен и да разкрасява всяка история.

Обикновено Виан щеше да направи забележка каква клюкарка е Елен, но сега не ѝ се коментираше. Според папа, Изабел бе напуснала Париж преди дни. Сестра ѝ все още не бе пристигнала в „Льо Жарден“.

— Тревожа се за Изабел — рече тя.

Рашел улови ръката на приятелката си.

— Спомняш ли си първия път, когато сестра ти избяга от интерната в Лион?

— Тогава беше седемгодишна.

— Беше изминала целия път до Амбоаз. Сама. Без никакви пари. Прекарала две нощи в гората и убедила някого да я качи във влака.

Виан не помнеше почти нищо от онзи период, освен собствената си мъка. Когато изгуби първото си дете, бе изпаднала в отчаяние. „Изгубената година“, така я наричаше Антоан. Така мислеше за нея и тя. Когато Антоан ѝ каза, че ще заведе Изабел в Париж при папа, Виан бе почувствала — дано Бог ѝ прости — облекчение.

Нима беше чудно, че Изабел бягаше от всички интернати, в които я изпращаха? До ден-днешен Виан изпитваше непрекъснат срам заради това, как се бе отнесла към малката си сестра.

— Тя беше на девет първия път, когато стигна сама до Париж — рече Виан, опитвайки се да намери успокоение с тази стара история. Изабел беше жилава, упорита и решителна; винаги е била такава.

— Ако не греша, две години по-късно тя беше изключена, задето избягала от училище, за да отиде да гледа пътуващ цирк. Или беше, когато се спуснала по чаршаф от прозореца на втория етаж на общежитието? — усмихна се Рашел. — Истината е, че ако иска, Изабел ще стигне до тук.

— Господ да е на помощ на всеки, който се опита да ѝ попречи.

— Всеки момент ще се появи. Сигурна съм. Освен ако не е срещнала някой принц в изгнание и не се е влюбила до уши.

— Това е точно от нещата, които биха могли да ѝ се случат.

— Ето, виждаш ли? — подкачи я Рашел. — Вече се чувстваш по-добре. А сега ела у дома да пием лимонада. Точно това му е нужно на човек в горещ ден като днешния.

* * *

След вечеря Виан сложи Софи да спи и слезе долу. Беше прекалено разтревожена, за да си легне. Тишината в къщата не спираше да ѝ напомня, че никой не бе дошъл в дома ѝ. Място не можеше да си намери. Разговорът ѝ с Рашел не можеше да разсее тревогата ѝ, както и ужасяващото предчувствие, че нещо лошо се е случило с Изабел.

Виан стана, седна, после отново стана, отиде до входната врата и я отвори.

Отвън полетата се простираха, обагрени в пурпурно и розово под лъчите на залязващото слънце. Дворът бе пълен с познати гледки — добре поддържани ябълкови дървета се издигаха като стражи между предната врата и каменната ограда, покрита с пълзящи рози и лози, отвъд която се виждаха шосето към града и безкрайните декари ширнали се поля, осеяни тук-там с гъсти храсталаци и ниски дръвчета. Отдясно тъмнееше гъстата гора, в която двамата с Антоан често се промъкваха, когато бяха млади.

Антоан.

Изабел.

Къде бяха те? Дали той беше на фронта? Дали тя пътуваше от Париж насам?

Не мисли за това.

Трябваше да се заеме с нещо. С градината. Да разсее мислите си с работа.

След като взе износените градински ръкавици и нахлузи ботушите до вратата, Виан се отправи към градината, разположена върху равен участък земя между бараката и хамбара. Картофи, лук, моркови, броколи, грах, боб, краставици, домати и репички растяха в стройно подредени лехи. По баира между градината и хамбара бяха засадени малини и къпини в добре оформени редици. Тя коленичи в плодородния чернозем и започна да скуби плевелите.

Ранното лято обикновено бе време, изпълнено с обещания. Наистина нещата можеха да се объркат в този най-горещ сезон, но ако човек е спокоен и разумен и не пренебрегва всички важни задължения като плевене и разреждане, посевите ще израснат и ще дадат плод. Виан винаги се бе старала лехите да са идеално подредени и се грижеше за тях с твърда, но нежна ръка. По-важно от това, което тя даваше на градината, беше онова, с което градината ѝ се отплащаше. В нея тя намираше спокойствие.

Бавно и постепенно осъзна, че нещо не е наред. Първо чу необичаен звук, някакво треперене, глухо тупване, последвано от мърморене. После дойде миризмата: нещо напълно необичайно сред дъхавите градински ухания, нещо остро, кисело и парливо, което ѝ напомни за разложение.

Виан избърса челото си, съзнавайки, че размазва черната пръст по кожата си, и се надигна. Пъхна мръсните ръкавици в широките джобове отстрани на панталона, изправи се на крака и се отправи към портата. Преди да стигне до нея, се появиха три жени, сякаш родени от сенките. Те стояха скупчени една до друга на шосето, точно зад портата. Възрастна жена, облечена в парцали, притискаше останалите към себе си — млада жена с бебе на ръце и момиче, което държеше в едната си ръка празна клетка за птици и лопата в другата. Очите им бяха оцъклени, с трескави погледи; младата майка видимо трепереше. Лицата им бяха потни, а очите — пълни с отчаяно примирение. Възрастната жена протегна мръсните си празни ръце.

— Може ли да ни дадете малко вода? — попита тя с унил, безнадежден тон. Изглеждаше напълно сломена.

Виан отвори портата.

— Разбира се. Искате ли да влезете? Може би да поседнете?

Старицата поклати глава.

— Ние сме преди тях. Нищо не остава за тези, които са отзад.

Виан не разбра какво иска каже жената, но това нямаше значение. Виждаше, че жените са гладни и изтощени до смърт.

— Само за момент. — Тя влезе в къщата, взе малко хляб, моркови и резен сирене. Всичко, което можеше да отдели. Напълни винена бутилка с вода, върна се и им подаде продуктите. — Не е много — рече извинително.

— Много повече от това, което сме имали, откакто напуснахме Тур — каза младата жена с безжизнен тон.

— Били сте в Тур? — попита Виан.

— Пий, Сабин — каза старицата и поднесе бутилката към устните на момичето.

Виан тъкмо се канеше да попита за Изабел, когато възрастната жена остро рече:

— Те са тук.

Младата майка простена и притисна бебето към гърдите си, което беше прекалено тихо — а малките юмручета толкова посинели — че Виан ахна.

Бебето беше мъртво.

Виан познаваше тази безжалостна мъка, която те сграбчва в ноктите си и не те пуска; тя вече беше потъвала в тази бездънна сивота, която замъгляваше съзнанието и караше майката да се вкопчва в надеждата, която отдавна си бе отишла.

— Влез вътре — рече старицата на Виан. — Заключи вратата.

— Но…

Дрипавите жени отстъпиха назад — всъщност рязко се отдръпнаха — сякаш Виан беше заразна.

И тогава видя черна маса от силуети да се движи през полята и да напредва по шосето.

Вонята ги предшестваше. Човешка пот, мръсотия и телесни миризми. Когато наближиха, черното зловоние доби очертания. Тя видя хора по пътя и по полята; вървяха, куцаха, идваха към нея. Някои бутаха велосипеди, детски колички или теглеха ръчни колички. Кучета лаеха, бебета плачеха. Разнасяха се хрипове, кашлица, хленч. Те нахлуваха през полята, по шосето, неумолимо приближаваха, избутваха се един друг, извисяваха гласове.

Виан не можеше да помогне на толкова огромно множество. Хукна към къщата и заключи вратата. Вътре обиколи стаите, залости врати и прозорци. Когато свърши, застана във всекидневната, несигурна, с разтуптяно сърце.

Къщата започна да се тресе, съвсем леко. Стъклата на прозорците задрънчаха, капаците заудряха по каменните стени. От откритите греди на тавана се посипа прах.

Някой затропа по входната врата. Юмруците се сипеха един след друг по дървото като удари на чук. След всеки удар Виан потръпваше.

Софи изтича надолу по стълбите, притиснала Бебе до гърдите си.

— Маман!

Виан разтвори ръце и Софи се хвърли в прегръдките ѝ. Тя държеше здраво дъщеря си, докато отвън яростната атака продължаваше. Някой заблъска по страничната врата. Медните съдове, окачени в кухнята, се заудряха един в друг, зазвъняха като църковни камбани. Тя чу силното скърцане на дворната помпа. Те точеха вода.

— Почакай тук за малко. Седни на дивана.

— Не ме оставяй!

Виан се изскубна от ръцете на дъщеря си, натисна я да седне. Взе железния ръжен от камината и се прокрадна предпазливо нагоре по стълбите. Надникна през прозореца в спалнята, като се стараеше да не е видят отвън.

Десетки хора изпълваха двора ѝ; повечето жени и деца, движеха се като глутница гладни вълци. Гласовете им се сливаха в едно отчаяно ръмжене.

Виан се отдръпна. Ами ако външната врата не издържи? Толкова много хора можеха да строшат вратите, прозорците, дори стените.

Ужасена, тя слезе долу, затаила дъх. Успокои се чак когато видя Софи свита на дивана. Седна до дъщеря си, взе я в прегръдките си и я сгуши до гърдите си, както когато беше много по-малка. Погали къдравата коса на рожбата си. Една по-добра, по-силна майка щеше да ѝ разкаже някаква утешителна история, но Виан беше толкова изплашена, че напълно бе изгубила глас. В главата ѝ кънтеше една-единствена молитва, без край и начало. Моля те.

Притисна по-силно Софи и прошепна:

— Върви да си легнеш, Софи. Аз съм тук.

— Маман — пророни Софи и гласът ѝ почти се изгуби от блъскането по вратата. — Ами ако танте Изабел е там, отвън?

Виан се взря в малкото сериозно лице на момиченцето, покрито със слой мръсотия и пот.

— Господ да ѝ е на помощ — беше всичко, което успя да промълви.

* * *

При вида на сивата каменна къща Изабел усети как я залива вълна на изтощение. Раменете ѝ увиснаха. Пришките върху краката ѝ бяха станали непоносими. Пред нея Гаетан отвори портата. Тя я чу как изтрака и увисна настрани на пантите.

Облегна се на него и запристъпва, препъвайки се, към входната врата. Почука два пъти, потръпвайки всеки път, когато разкървавените ѝ кокалчета се удряха в дървото.

Никой не отговори.

Тя затропа с юмруци, опитвайки се да извика името на сестра си, но гласът ѝ беше прекалено хрипкав, за да се чуе някакъв звук.

Тя се олюля назад, едва не се свлече на колене от отчаяние.

— Къде може да се преспи? — попита Гаетан, като сложи ръка на кръста ѝ, за да я задържи права.

— Отзад. В беседката.

Той я поведе покрай къщата към задния двор. В гъстите, пропити с уханието на жасмин сенки на беседката Изабел рухна на колене. Почти не забеляза, че той изчезна, а когато се върна, носеше в шепите си възтопла вода, от която тя жадно отпи. Не ѝ стигна. Стомахът ѝ се присви от глад, остра, пронизваща болка се разпростя по цялото ѝ тяло. При все това, когато той понечи отново да тръгне, тя протегна ръка към него и промърмори нещо — молба да не я оставя сама. Гаетан се отпусна до нея и обви ръка около раменете ѝ, на която тя да облегне глава. Двамата лежаха един до друг върху топлата пръст, втренчили погледи в тъмния гъсталак от лози, които се виеха по гредите и се спускаха като водопад до земята. Малкото красиво кътче бе пропито с тежкия мирис на жасмин, разцъфнали рози и плодородна земя. И въпреки това, дори тук, сред тази тишина, беше невъзможно да се забрави това, през което бяха преминали… както и промените, които неумолимо приближаваха.

Тя бе доловила промяната в Гаетан, видя как гневът и безсилната ярост изтриха състраданието в очите му и усмивката върху устните му. Той почти не бе проговорил след бомбардировката, а когато заговореше, гласът му беше рязък и груб. И двамата сега знаеха повече за войната, за това, което предстоеше.

— Ще бъдеш в безопасност тук, със сестра ти — рече той.

— Не искам да съм в безопасност. А и сестра ми няма да ме иска.

Тя се извъртя, за да го погледне. Лунната светлина се процеждаше през дантелата от листа, осветяваше очите и устата му, оставяйки носа и брадичката в сянка. Той отново изглеждаше различен, състарен само за три дни; изтерзан, гневен. Миришеше на пот, кръв, кал и смърт, но Изабел знаеше, че и тя мирише на същото.

— Чувал ли си за Едит Кавел? — попита.

— Да ти приличам на образован мъж?

Тя се замисли за миг и отвърна:

— Да.

Той остана мълчалив доста дълго и тя разбра, че го е изненадала.

— Знам коя е. Спасила е живота на стотици съюзнически войници през Голямата война. Известна е с думите, че „патриотизмът не е достатъчен“. И тя е твоят герой, една жена, екзекутирана от врага.

— Една жена, която е променила света — каза Изабел, докато го изучаваше. — Аз разчитам на теб, престъпник и комунист, да ми помогнеш да променя света. Може би наистина съм луда и безразсъдна, както те твърдят.

— Кои са тези „те“?

— Всички. — Девойката замълча, усещайки как очакванията ѝ се засилват. Тя се бе зарекла никога да не се доверява на никого, а ето че вярваше на Гаетан. Той я гледаше, сякаш тя беше значима. — Ти ще ме вземеш със себе си. Както обеща.

— Знаеш ли как се подпечатват подобни сделки?

— Как?

— С целувка.

— Престани да се будалкаш. Това е сериозно.

— Какво може да е по-сериозно от една целувка на прага на войната? — Той се усмихваше, но не от сърце. Онази гневна пелена отново бе забулила очите му и това я плашеше, напомняше ѝ, че тя наистина изобщо не го познава.

— Бих целунала един мъж, който е достатъчно храбър, за да ме вземе да се сражавам редом с него.

— Мисля, че не знаеш нищо за целувките — въздъхна той.

— Покажи ти какво знаеш. — Изабел се претъркули от него и тутакси закопня за докосването му. Опитвайки се да звучи небрежно, тя приближи обратно лице към неговото и усети дъха му върху миглите си. — В такъв случай можеш да ме целунеш. За да подпечатаме нашата сделка.

Той бавно се протегна, сложи ръка на гърба ѝ и я притегли към себе си.

— Сигурна ли си? — попита, а устните му почти докоснаха нейните. Тя не знаеше дали я пита за готовността ѝ да отиде на война, или иска да получи разрешение за целувка, но точно в този момент това нямаше значение. Изабел си бе разменяла целувки с момчета, сякаш бяха дребни монети, забравени върху пейките в парка или сред възглавниците на креслата — целувки без значение. Никога досега, нито веднъж, не бе копняла истински да бъде целуната.

— Oui — прошепна тя и се наклони към него.

Когато я целуна, нещо се пропука в празното ѝ, вкаменено сърце, разцъфтя. За пръв път разбра за какво пише в любовните романи; осъзна, че пейзажът на женската душа може да се промени също толкова бързо, както светът по време на война.

— Обичам те — прошепна тя. Не беше произнасяла тези думи от четиригодишна; тогава ги казваше на майка си. При това заявление лицето на Гаетан се промени, доби сурово, затворено изражение. Усмивката, която ѝ отправи, беше толкова скована и фалшива, че тя не разбра какво става. — Какво? Нещо лошо ли направих?

— Не. Разбира се, че не — побърза да я увери той.

— Ние сме щастливци, че се намерихме един друг — заяви тя.

— Ние не сме щастливци, Изабел. Повярвай ми. — Докато го изричаше, я привлече за нова целувка.

Тя се отдаде на усещането от целувката, остави я да завладее цялата ѝ вселена. Най-после Изабел разбра какво означава да почувстваш, че си всичко за някого.

* * *

Когато Виан се събуди, първо забеляза тишината. Някъде пееше птица. Тя остана, заслушана, да лежи неподвижно в леглото. До нея Софи леко похъркваше и мърмореше в съня си.

Виан отиде до прозореца и повдигна затъмняващата завеса.

В двора ѝ клоните на ябълките висяха като счупени ръце от дърветата; портата също висеше настрани, две от трите панти бяха изтръгнати. Ливадата отвъд пътя беше изпотъпкана, цветята — прекършени. Бежанците, преминали през имота, бяха оставили след себе си вещи и отпадъци — куфари, бебешки колички, палта, които бяха твърде тежки, за да се носят през лятната жега, калъфки на възглавници и каруци.

Виан слезе долу и предпазливо отвори входната врата. Ослуша се за някакъв шум — не чу нищо — свали резето, отключи и завъртя дръжката.

Те бяха опустошили градината ѝ, бяха изскубнали всичко, което можеше да се яде, оставяйки след себе си стъпкани, скършени стъбла и купчини пръст.

Всичко беше унищожено. Напълно покрусена, Виан заобиколи къщата към задния двор, който също беше съсипан.

Канеше се да влезе вътре, когато чу някакъв звук. Мяукане. Може би плачеше бебе.

Ето че отново се разнесе. Нима някой бе оставил детето си?

Тя прекоси внимателно през двора и приближи към дървената беседка, обвита с пълзящи рози и жасмин.

Изабел лежеше свита на земята, роклята ѝ висеше, разкъсана на парцали, лицето ѝ бе порязано и насинено, с подуто ляво око, а върху корсажа ѝ бе забодено парче хартия.

— Изабел!

Брадичката на сестра ѝ се вирна леко напред; тя отвори едното си кървясало око.

— Ви — промърмори с прегракнал, немощен глас. — Благодаря, че ме остави заключена навън.

Виан пристъпи до сестра си и коленичи до нея.

— Изабел, цялата си в кръв и синини. Беше ли…

В първия миг Изабел, изглежда, не разбра.

— О. Това не е моята кръв. Поне повечето. — Озърна се. — Къде е Гает?

— Какво?

Изабел се изправи, олюлявайки се на крака, и едва не се строполи отново.

— Нима ме е изоставил? Направил го е. — Тя се разплака. — Той ме е изоставил.

— Хайде, ела — подкани я нежно Виан. Поведе сестра си към хладната къща, където Изабел изрита с такава сила опръсканите с кръв обувки, че те се удариха в стената и изтрополиха върху пода. Кървави отпечатъци останаха подире им до банята, свряна под стълбището.

Докато Виан топлеше вода и пълнеше ваната, Изабел седеше на пода, изпънала изцапаните си с кръв крака, мърмореше нещо под нос и бършеше сълзите от очите си, които се стичаха като кални ручейчета върху страните ѝ.

Когато ваната беше готова, Виан се върна при Изабел и нежно започна да я разсъблича. Сестра ѝ приличаше на дете, покорно, хленчещо от болки.

Виан разкопча гърба на някога червената рокля на Изабел и я свали предпазливо, сякаш се боеше, че дори най-лекото дихание може да събори сестра ѝ. Дантеленото бельо на Изабел на места беше изцапано с кръв. Виан развърза връзките на корсета и го смъкна.

Изабел стисна зъби и пристъпи във ваната.

— Облегни се назад.

Изабел се подчини и Виан изля топла вода върху главата на сестра си, като внимаваше да не влезе в очите ѝ. През цялото време, докато миеше мръсната коса на Изабел и израненото ѝ тяло, тя не спираше монотонно да мърмори утешителни, безсмислени думи, за да я успокои.

Помогна на Изабел да излезе от ваната и подсуши тялото ѝ с мека бяла кърпа. Сестра ѝ се втренчи в нея, с увиснала челюст и празни очи.

— Искаш ли малко да поспиш? — попита Виан.

— Да поспя — промърмори Изабел и се килна настрани.

Виан ѝ донесе нощница, която ухаеше на лавандула и розова вода, и ѝ помогна да я облече. Изабел едва можеше да държи очите си отворени, докато Виан я водеше нагоре по стълбите към спалнята и я нагласяше в леглото под тънкото одеяло. Изабел заспа, преди главата ѝ да докосне възглавницата.

* * *

Изабел се събуди в мрака. Помнеше дневната светлина.

Къде беше?

Тя се изправи толкова рязко, че ѝ се зави свят. Няколко пъти си пое накъсано дъх, сетне се огледа.

Спалнята на горния етаж в „Льо Жарден“. Някогашната ѝ стая. Не изпита топло чувство. Колко пъти мадам Дум я бе заключвала в стаята ѝ „за нейно добро“?

— Не мисли за това — изрече девойката на глас.

Следващият спомен бе още по-лош: Гаетан. Накрая той я бе изоставил; това я изпълваше с дълбоко разочарование, стигащо чак до мозъка на костите, което прекалено добре познаваше.

Облече безформената домашна рокля, която Виан бе разстлала в долния край на леглото. После слезе по тясната стълба, като се държеше за желязното перило. Всяка болезнена стъпка я изпълваше с триумф.

На долния етаж къщата бе тиха, чуваше се единствено пращенето на радиото, пуснато с намален звук. Сигурна бе, че Морис Шевалие пееше любовна песен. Идеално.

Виан беше в кухнята, надянала памучна престилка на карета върху бледожълтата домашна рокля. Шал на цветя покриваше косата ѝ. Белеше картофи с малък кухненски нож. Зад нея чугунената тенджера издаваше весели къкрещи звуци.

От уханието устата на Изабел се напълни със слюнка.

Виан се спусна да издърпа един от столовете край малката масичка в ъгъла на кухнята.

— Ето, седни.

Изабел се строполи върху стола. Виан ѝ донесе чинията, която вече бе приготвила. Голям комат все още топъл хляб, триъгълен резен сирене, малко желе от дюли и няколко парчета шунка.

Изабел взе хляба в зачервените си, издрани ръце, поднесе го към лицето си и вдъхна апетитното ухание на прясно изпечено. Ръцете ѝ трепереха, когато взе ножа и намаза обилно хляба с дюлево желе и сирене. Когато остави ножа, той изтрака върху масата. Вдигна хляба и го захапа; най-вкусната хапка в живота ѝ. Комбинацията от хрупкава коричка и мека вътрешност, мазното сирене и плодът едва не я накара да припадне. Изяде останалото като обезумяла, почти не обърна внимание на чашата café noir[25] която сестра ѝ бе оставила до чинията.

— Къде е Софи? — попита Изабел с издути от храната бузи. Беше ѝ трудно да спре да яде, дори да бъде любезна. Посегна към една праскова, задържа зрелия ароматен плод в ръка и заби лакомо зъби в него. Сокът потече по брадичката ѝ.

— Тя е у съседите, играе със Сара. Помниш ли приятелката ми Рашел?

— Помня я — отвърна Изабел.

Виан си наля малка чаша еспресо, донесе я до масата и седна.

Изабел се оригна и закри устата си с ръка.

— Пардон.

— Мисля, че може да пренебрегнем липсата на маниери — усмихна се Виан.

— Не познаваш мадам Дюфур. Несъмнено щеше да ме цапардоса с тухла за подобно прегрешение. — Изабел въздъхна. Сега стомахът я болеше; имаше чувството, че ще повърне. Избърса брадичката си с ръкав. — Какви са новините от Париж?

— Знамето със свастиката се развява от Айфеловата кула.

— А папа?

— Казва, че е добре.

— Обзалагам се, че се тревожи за мен — рече горчиво Изабел. — Той не биваше да ме отпраща. Но нима някога е правил нещо друго?

Двете сестри се спогледаха. Това бе един от малкото споделени спомени, онова изоставяне, но Виан определено не желаеше да си го припомня.

— Чухме, че по пътищата има милиони бежанци.

— Тълпите не бяха най-лошото — каза Изабел. — Ние бяхме повечето жени и деца, Ви, и старци и момчета. И те просто… ни унищожаваха.

— Вече всичко свърши, слава богу — заяви Виан. — По-добре да се съсредоточим върху хубавите неща. Кой е Гаетан? Бълнуваше името му.

Изабел зачопли една от раните върху ръката си, осъзнавайки твърде късно, че не биваше да го прави. Коричката се разкъса и кръвта рукна.

— Може би има нещо общо с това — заговори Виан, когато тишината се проточи. Извади смачканото парче хартия от джоба на престилката. Беше бележката, забодена върху корсажа на Изабел. По листа се виждаха мръсни, кървави отпечатъци от пръсти. Върху него беше написано: Още не си готова.

Изабел имаше чувството, че земята се разлюля под краката ѝ. Реакцията ѝ бе нелепа, момичешка и тя го знаеше, но думите я нараниха жестоко, в самото сърце. Той бе искал да я вземе със себе си преди целувката. Някак си бе усетил, че нещо не ѝ достига.

— Той е никой — процеди тя мрачно, взе бележката и я смачка. — Просто едно момче с черна коса и остро лице, което разправя лъжи. Той е нищо. — Сетне погледна Виан. — Ще се включа във войната. Не ми пука какво мислят всички. Ще карам линейка или ще превързвам ранени. Каквото и да е.

— О, за бога, Изабел. Париж е окупиран. Нацистите контролират града. Какво може да направи едно осемнайсетгодишно момиче за това?

— Няма да се крия в провинцията, когато нацистите унищожават Франция. А и нека си го признаем, ти никога не си изпитвала истински сестрински чувства към мен. — Разраненото ѝ лице се изопна. — Ще си тръгна веднага щом мога да вървя.

— Тук ще си безопасност, Изабел. Само това има значение. Трябва да останеш.

— В безопасност? — тросна се Изабел. — Мислиш, че сега само това има значение, Виан? Нека ти кажа какво видях по пътищата. Френските войници бягаха от врага. Нацистите убиваха невинни. Ти може и да го пренебрегнеш, но не и аз.

— Ти ще останеш тук и ще бъдеш в безопасност. Повече няма да говорим за това.

— Кога съм била в безопасност с теб, Виан? — попита Изабел и видя болката, появила се в очите на сестра ѝ.

— Аз бях много млада, Изабел. Опитах се да ти бъда майка.

— О, моля те. Нека не започваме с лъжа.

— След като изгубих бебето…

Изабел обърна гръб на сестра си и излезе, куцукайки от кухнята, преди да е казала нещо непростимо. Стисна ръце, за да спре треперенето им. Затова не искаше да се връща в тази къща и да вижда сестра си, затова толкова години бе стояла далеч от тук. Помежду им имаше твърде много болка. Включи радиото, за да заглуши мислите си.

Един глас се разнесе с пращене по радиостанцията.

— …говори маршал Петен…

Изабел се намръщи. Петен беше герой от Голямата война, любимият водач на Франция. Тя увеличи звука.

Виан се появи до нея.

— …аз приех да оглавя френското правителство…

Пращенето на статичното електричество се смеси с дълбокия глас.

— …нашата достойна армия, която се сражава храбро срещу един враг, многократно превъзхождащ ни по численост и оръжие…

Статичното електричество заглуши гласа. Изабел отново удари радиото и прошепна:

— Zut[26]!

— …през тези мъчителни часове аз мисля за нещастните бежанци, тънещи в невъобразима мизерия, които изпълват нашите пътища. Изказвам им моето съчувствие и съпричастие. С разбито сърце ви казвам днес, че трябва да спрем да се бием.

— Ние победихме? — възкликна Виан.

— Шшт — скастри я остро Изабел.

— …миналата нощ се обърнах към нашия противник, за да го попитам дали е готов да разговаря с мен, като войник с войник, след като сраженията приключиха, и с чест и достойнство да сложим край на враждебните действия.

Думите на възрастния мъж продължаваха да се нижат, следваха фрази като „дни на усилия“ и „контролираме мъката“, и най-лошата „съдбата на отечеството“. После изрече думата, която Изабел вярваше, че никога няма да чуе във Франция.

Капитулация.

Изабел излезе от стаята, куцукайки с окървавените си крака и отиде в задния двор. Задушаваше се, а не можеше да поеме дори глътка въздух.

Капитулация. Франция. Пред Хитлер.

— Това трябва да е за добро — рече сестра ѝ спокойно.

Кога бе излязла Виан отвън?

— Ти чу какво каза маршал Петен. Той е безспорен герой. Щом той казва, че трябва да спрем да се бием, значи, така е правилно. Сигурна съм, че той ще се разбере с Хитлер. — Виан протегна ръка към нея.

Изабел се отдръпна рязко. Повдигна ѝ се само при мисълта за успокоителното докосване на Виан. Извърна се с лице към сестра си.

— Никой не може да се разбере с човек като Хитлер.

— Значи, сега ти знаеш повече от нашите герои?

— Знам, че не бива да се предаваме.

Виан изцъка неодобрително.

— Щом маршал Петен смята, че капитулацията е най-доброто за Франция, значи, е така. Точка. Поне войната ще свърши и нашите мъже ще се приберат у дома.

— Ти си глупачка.

— Чудесно — отвърна Виан и се прибра в къщата.

Изабел заслони с ръка очите си и се взря в ясното безоблачно небе. След колко време тази синева ще се изпълни с германски самолети?

Не знаеше колко дълго бе стояла тук, представяйки си най-лошото — припомни си как нацистите стреляха по невинни жени и деца в Тур, изтребвайки ги безмилостно, как тревата почервеняваше от кръвта им.

— Танте Изабел?

Изабел чу слабия, нерешителен гласец, сякаш идващ някъде отдалеч. Бавно се извърна.

Едно красиво момиченце стоеше на прага на задната врата на „Льо Жарден“. Кожата ѝ беше също като на майка ѝ, бледа и фина като порцелан, а от това разстояние изразителните ѝ очи изглеждаха тъмни като на баща ѝ. Като че ли бе излязла от страниците на вълшебна приказка — Снежанка или Спящата красавица.

— Ти не може да си Софи — промълви Изабел. — Последния път, когато те видях… смучеше палеца си.

— Все още го правя понякога — усмихна се съзаклятнически Софи. — Нали няма да кажеш на никого?

— Аз? Аз съм най-добрият пазител на тайни. — Изабел пристъпи към момиченцето. Моята племенница, мислеше си тя. Семейство. — Трябва ли да ти кажа една моя тайна, за да сме квит?

Софи кимна сериозно, очите ѝ се разшириха.

— Мога да ставам невидима.

— Не, не можеш.

Изабел видя Виан да се появява на задната врата.

— Попитай майка си. Аз съм се промъквала във влакове, спускала съм се от прозорци и съм бягала от тъмниците на манастирите. И то само защото мога да ставам невидима.

— Изабел — обади се Виан строго.

Софи се взираше захласнато, като омагьосана в Изабел.

— Наистина ли?

Изабел погледна към Виан.

— Лесно е да изчезнеш, когато никой не те гледа.

— Аз те гледам — заяви Софи. — Можеш ли да станеш невидима сега?

Изабел се засмя.

— Разбира се, че не. За да стане една магия, тя трябва да бъде неочаквана. Не си ли съгласна. А сега искаш ли да поиграем на дама?

Глава 8

Капитулацията беше горчив хап за преглъщане, но маршал Петен беше почтен мъж. Герой от последната война с Германия. Да, той беше стар, но Виан вярваше, че възрастта е предимство, позволяващо му да преценява по-добре обстоятелствата. Той бе открил начин техните мъже да се приберат у дома, за да не се повторят ужасите на Голямата война.

Виан разбираше това, което Изабел не можеше: Петен бе капитулирал заради доброто на Франция, за да спаси живота на мъжете и да опази нацията. Наистина условията на капитулацията бяха тежки: Франция бе разделена на две зони. Окупирана зона — северната половина от страната и крайбрежните области (включително Кариво) — щяха да бъдат завзети и управлявани от нацистите. Обширната средна част на страната, земите на юг от Париж и край морето, щяха да бъдат Свободна зона, управлявана от новото френско правителство във Виши, начело с маршал Петен, в сътрудничество с нацистите.

Веднага след капитулацията на Франция храната стана оскъдна. Изчезна сапунът за пране. Не можеше да се разчита на порционните карти и купоните за храна. Телефонните услуги станаха ненадеждни, както и пощенските. Нацистите ефикасно отрязаха комуникациите между градовете и селата. Единствената позволена пощенска услуга бяха официалните германски пощенски картички. Но за Виан това не беше най-лошата промяна.

Беше невъзможно да се живее с Изабел. На няколко пъти след капитулацията, докато Виан работеше в градината, засяваше я отново и се опитваше да съживи пострадалите плодови дръвчета, тя спираше насред работа и виждаше Изабел застанала до портата да се взира в небето, като че ли нещо тъмно и ужасно се бе насочило към тях.

Изабел говореше само за жестокостта на нацистите и решителността им да избият французите. Тя не умееше — естествено — да сдържа езика си и тъй като Виан не желаеше да я слуша, Софи бе станала единствената публика на Изабел, нейна предана последователна. Сестра и пълнеше главата на бедната Софи с ужасяващи картини на това, което щеше да се случи, толкова живописни, че детето започна да сънува кошмари. Виан не смееше да ги оставя сами, затова днес, както и предишните дни, ги накара да я придружат до града, за да видят какво могат да купят с купоните.

Трите стояха на опашката за храна пред месарницата вече два часа. Изабел се оплакваше почти през цялото време. Очевидно не виждаше смисъл и тя да се реди на опашката.

— Виан, погледни — заговори Изабел.

Поредната драма.

— Виан. Погледни.

Тя се извърна — само за да накара сестра си да замълчи — и ги видя.

Германците.

По цялата улица прозорци и врати се захлопваха трескаво. Хората изчезваха толкова бързо, че Виан изведнъж установи, че стои сама на тротоара, със сестра си и дъщеря си. Грабна ръката на Софи и я издърпа към затворената врата на месарницата.

Изабел пристъпи предизвикателно на улицата.

— Изабел — изсъска Виан, но сестра ѝ не помръдна, със зелени очи, блестящи от омраза, с бледо и красиво, деликатно лице, нашарено с драскотини и синини.

Зеленият военен камион, начело на колоната, спря пред Изабел. В каросерията войниците седяха на пейките, с лице един към друг, отпуснали небрежно пушките върху коленете си. Изглеждаха млади, гладко обръснати и нетърпеливи под чисто новите каски, с медали, проблясващи върху сиво-зелените им униформи. Повечето бяха наистина много млади. Никакви чудовища; всъщност почти момчета. Извиха шии, за да видят кое бе спряло движението. Когато видяха застаналата насред улицата Изабел, войниците започнаха да се усмихват и да ѝ махат.

Виан сграбчи ръката на Изабел и я дръпна от платното.

Военната колона изтрополи покрай тях — върволица от автомобили, мотоциклети и камиони, покрити с камуфлажни мрежи. Бронирани танкове минаваха с грохот по калдъръмената улица. Следваха войниците.

В две дълги редици маршируваха през града.

Изабел закрачи дръзко до тях нагоре по „Виктор Юго“. Германците ѝ махаха, приличаха повече на туристи, отколкото на окупатори.

— Маман, не можеш да я оставиш сама — обади се Софи.

— Merde. — Виан стисна ръката на Софи и хукна след Изабел. Настигнаха я на следващата пресечка.

Градският площад, обикновено пълен с хора, сега беше почти опустял. Само малцина жители на градчето се бяха осмелили да останат, докато германските автомобили спираха пред кметството.

Появи се офицер — или поне Виан предположи, че е офицер по начина, по който излайваше заповедите.

Войниците маршируваха по големия квадратен площад, покрит с калдъръм, завладявайки го с мощното си присъствие. Свалиха френското знаме и го замениха с тяхното нацистко знаме: огромна черна свастика на червен и черен фон. Когато знамето се развя, войниците се заковаха като един, вдигнаха десните си ръце и изкрещяха Heil Hitler[27].

— Ако имах оръжие — процеди Изабел, — щях да им покажа, че не всички от нас искат да капитулират.

— Шшт — сгълча я Виан. — С тази твоя уста всички ни ще убиеш. Да вървим.

— Не. Аз искам…

Виан се извърна рязко към Изабел.

— Стига. Няма да привличаш вниманието към нас. Ясно ли е?

Изабел метна последен, изпълнен с ненавист, поглед към маршируващите войници и се остави Виан да я отведе.

Измъкнаха се от главната улица и поеха по малка странична пресечка, която ги отведе на алеята зад магазина за дамски шапки. Още чуваха пеенето на войниците. Тогава отекна изстрел. После още един. Някой изкрещя.

Изабел спря.

— Да не си посмяла! — изсъска Виан. — Движи се.

Продължиха по тъмните улички, криеха се в сенките на портите, когато чуваха наближаващи гласове. Отне им по-дълго време от обичайното, за да прекосят града, но най-после стигнаха до прашния път. Минаха мълчаливо покрай гробището и не отрониха нито дума по целия път до дома. Когато влязоха в къщата, Виан затвори вратата зад тях и я заключи.

— Видя ли? — тутакси заговори Изабел. Очевидно едва бе дочакала да изстреля въпроса си.

— Върви в стаята си — нареди Виан на Софи. Каквото и да се канеше да каже Изабел, тя не желаеше дъщеря ѝ да го чуе. Виан свали шапката от главата си и остави празната кошница. Ръцете ѝ трепереха.

— Те са тук заради летището — продължи Изабел, докато кръстосваше нервно стаята. — Не мислех, че ще стане толкова бързо, дори и след капитулацията. Не вярвах… мислех, че нашите войници ще се сражават. Мислех…

— Престани да си гризеш ноктите. Ще ги разкървавиш.

Изабел приличаше на луда, с дългата до кръста разплетена руса коса и насиненото лице, изкривено от ярост.

— Нацистите са тук, Виан. В Кариво. Знамето им се вее от hôtel de ville[28], както и от Триумфалната арка и Айфеловата кула. Не бяха в града повече от пет минути, когато проехтя изстрел.

— Войната свърши, Изабел. Така каза маршал Петен.

— Войната е свършила? Войната е свършила? Не ги ли видя там, с пушките, знамената и цялата им арогантност? Трябва да се махнем от тук, Ви. Ще вземем Софи и ще напуснем Кариво.

— И къде ще отидем?

— Където и да е. Може би в Лион. Или в Прованс. Как се казваше онзи град в Дордон, откъдето маман беше родом? Брантом. Може да намерим нейната приятелка, онази жена от баските, как ѝ беше името? Тя може да ни помогне.

— От твоите приказки ме заболя главата.

— Главоболието ти е най-малкият ти проблем — отсече Изабел и отново започна да кръстосва стаята.

Виан се приближи към нея.

— Няма да правиш нищо налудничаво или глупаво. Разбра ли?

Изабел изръмжа от безсилие и се запъти с гневна крачка нагоре по стълбите, като затръшна вратата зад себе си.

* * *

Капитулация.

Думата прогаряше мозъка на Изабел. Същата нощ, докато лежеше в стаята за гости на долния етаж, втренчена в тавана, тя усети как отчаянието се загнездва толкова надълбоко в нея, че почти не можеше да мисли разумно.

Нима трябваше да прекара войната в тази къща като някое безпомощно момиче, да пере, да виси на опашки за храна и да мете пода? Да стои със скръстени ръце и да наблюдава как врагът завзема цяла Франция?

Винаги се бе чувствала самотна и неудовлетворена, изпълнена с разочарование — или поне това изпитваше, откакто се помнеше — но никога толкова остро като сега. Беше заклещена в провинцията, без приятели и без нищо, което да прави.

Не.

Все трябваше да има нещо, което може да направи. Дори тук, дори сега.

Да скрие ценностите.

Мисълта я осени изведнъж. Германците щяха да оплячкосат къщите в града; в това тя не се съмняваше и щяха да заграбят всичко ценно. Собственото ѝ правителство — всички до един страхливци — го знаеха. Затова бяха опразнили по-голяма част от Лувъра и бяха окачили фалшиви картини по стените на музея.

— Не е кой знае какъв план — промърмори Изабел. Но беше по-добро от нищо.

На следващия ден, веднага щом Виан и Софи тръгнаха за училище, Изабел се зае за работа. Пренебрегна молбата на сестра си да отиде в града за храна. Не можеше да понесе да види нацистите, а едва ли имаше голямо значение, ако един ден останат без месо. Вместо това, тя претършува къщата, отваряше шкафове и скринове, разрови чекмеджетата, погледна под леглата. Вземаше всяка по-ценна вещ и я трупаше върху масивната маса в трапезарията. Имаше доста ценни семейни вещи. Дантели, изплетени от прабаба ѝ, комплект сребърни солнички за сол и пипер, голям поднос от лиможки порцелан с позлатени ръбове, принадлежал някога на лелите ѝ, няколко малки картини от художници импресионисти, покривка за маса, изработена от фина алансонска дантела с цвят на слонова кост, няколко албума със снимки, фотография в сребърна рамка на Виан, Антоан и Софи като бебе, перлите на майка ѝ, сватбената рокля на Виан и още много. Изабел подреди всичко в големия кожен пътнически сандък с дървен обков и го повлече през стъпкана трева, потръпвайки всеки път, когато задереше в някой камък или се удареше в нещо. Когато стигна до хамбара, дишаше тежко и цялата бе плувнала в пот.

Хамбарът беше по-малък, отколкото го помнеше. Плевникът — някога единственото място на света, където се чувстваше щастлива — всъщност представляваше малък балкон на втория етаж, издадена част от пода, кацнала най-отгоре на паянтовата стълба, под покрива, изкован от дъски, през чиито процепи можеше да се види небето. Колко часове бе прекарала тук сама с детските книжки с картинки, преструвайки се, че някой го е грижа за нея и ще дойде да я търси? Очаквайки сестра си, която винаги беше навън с Рашел или Антоан.

Пропъди спомените.

В средата хамбарът не беше широк повече от десетина метра. Бил е построен от нейният прадядо, за да държат тук кабриолетите — в миналото, когато семейството е било заможно. Сега в средата беше паркирано само едно старо рено. Клетките бяха пълни с части на трактор, обвити в паяжини дървени стълби и ръждясали фермерски инструменти.

Тя затвори вратата и отиде до колата. Шофьорската врата се отвори със скърцане и неохотно дрънчене. Изабел се качи, запали двигателя, подкара около два метра, сетне спря.

Сега се виждаше капакът на пода, служещ за врата към мазето. Направена от дъски, свързани с кожени ремъци, дълга около метър и петдесет и широка метър и двайсет, вратата на мазето беше почти незабележима, особено сега, когато бе затрупана с прахоляк и старо сено. Тя я отвори, подпря я на мръсния и нащърбен калник на автомобила и се взря в мрака, лъхащ на мухъл.

Хвана сандъка за ремъка, светна джобното фенерче, нагласи го под другата мишница и заслиза бавно надолу по стълбата, тътрузейки сандъка, стъпало по стъпало, докато не стигна до дъното. Сандъкът изтрополи върху прашния под до нея.

Също като хамбара и плевника, когато беше дете, тази скрита дупка ѝ се бе струвала по-голяма. Беше широка около два и половина и дълга три метра, с рафтове покрай едната стена и стар матрак върху пода. Някога върху рафтовете бяха подредени буретата за вино, но сега се виждаше само стар фенер върху един от тях.

Тя напъха сандъка в ъгъла в дъното, а после се върна в къщата, където събра няколко консерви, одеяла, превързочни материали, спирт и лекарства, ловната пушка на баща ѝ и бутилка вино, и ги подреди върху рафтовете.

Когато се изкачи обратно по стълбата, завари Виан в хамбара.

— Какво, за бога, правиш там долу?

Изабел избърса прашните си ръце в избелелия и протрит памучен плат на полата.

— Крия ценните ти вещи и донесох малко продоволствия — в случай че се наложи да се крием от нацистите. Слез да погледнеш. Мисля, че свърших добра работа. — Тя се върна надолу по стълбата, а Виан я последва в тъмнината. Изабел запали фенера и гордо показа ловната пушка на папа, консервите и медицинските материали за първа помощ.

Виан отиде право при кутията с бижута на майка им и я отвори.

Вътре имаше брошки, обици, колиета, повечето ефектни, но не много скъпи украшения. Но на дъното, върху подложка от синьо кадифе, лежаха перлите, които grandmère[29] е носила на сватбения си ден и които бе дала на маман да сложи на своята сватба.

— Някой ден може да се наложи да ги продадеш — рече Изабел.

Виан затвори рязко капака на кутията.

— Те са наследствени бижута, Изабел. За сватбата на Софи… и твоята. Никога няма да ги продам. — Тя въздъхна нетърпеливо и се извърна към Изабел. — Каква храна успя да купиш в града?

— Не съм ходила в града, занимавах се с това.

— Естествено. Много по-важно е да скриеш перлите на маман, вместо да имаме на масата нещо прилично за вечеря. Честно, Изабел. — Виан поклати отвратено глава, изпухтя недоволно и се изкачи нагоре по стълбата.

Изабел излезе от мазето и върна реното на старото му място върху капака на пода. После скри ключовете зад счупената дъска на една от клетките. В последния момент извади делкото, за да не може автомобилът да запали. Скри го при ключовете.

Когато най-после се върна в къщата, Виан беше в кухнята и пържеше картофи в чугунения тиган.

— Надявам се, че не си гладна.

— Не съм. — Изабел мина покрай Виан, без да я поглежда. — О, да не забравя, скрих ключовете и делкото на колата в първата клетка зад счупената дъска. — Във всекидневната тя включи радиото и нагласи станцията, надявайки се да чуе новините по Би Би Си.

— Тук е Би Би Си. Генерал Дьо Гол ще говори пред вас.

— Виан! — извика Изабел към кухнята. — Кой е генерал Дьо Гол?

Виан влезе във всекидневната, като бършеше ръце в престилката. — Какво е…

— Шшт — прекъсна я Изабел остро.

— …водачите, които дълги години са били начело на френската армия, сформираха правителство. Под претекст че армията ни е била победена, това правителство се свърза с врага с намерението да се сложи край на враждебните действия.

Изабел се взираше като омагьосана в малкото дървено радио. Този мъж, за когото те никога не бяха чували, говореше директно на народа на Франция, не се обръщаше с изявление към тях, както Петен, а говореше на тях със страстен глас.

— Претекст за поражение. Знаех си!

— …противникът със сигурност ни превъзхождаше, и все още ни превъзхожда, по военна техника, по земя и въздух. Танковете, самолетите, стратегията на германците поразиха нашите генерали толкова силно, че и до ден-днешен не могат да се съвземат от болката. Но казана ли е последната дума? Цялата ни надежда ли е изчезнала? Поражението окончателно ли е?

— Mon Dieu — прошепна Изабел. Точно това чакаше да чуе. Имаше нещо, което да се направи, битка, в която да се сражава. Капитулацията не беше окончателна.

— Каквото и да се случи — продължаваше гласът на Дьо Гол, — пламъкът на френската съпротива не е и няма да угасне.

Изабел не осъзна, че плаче. Французите не се бяха предали. Сега Изабел трябваше да измисли как да отговори на този призив.

* * *

Два дни след като нацистите окупираха Кариво, те свикаха събрание на населението в късния следобед. Всички бяха длъжни да присъстват. Без изключение. Въпреки това Виан бе принудена да се кара с Изабел, за да я накара да дойде. Както обикновено, сестра ѝ не смяташе, че обичайните правила важат и за нея, и искаше да използва непокорството, за да покаже недоволството си. Сякаш нацистите се интересуваха какво мисли една безразсъдна осемнайсетгодишна девойка за тяхната окупация на нейната страна.

— Почакай тук — рече Виан нетърпеливо, когато най-после изведе Изабел и Софи от къщата. Затвори внимателно счупената порта зад тях, която щракна с мек звук.

Миг по-късно на шосето се появи Рашел, с бебето на ръце и Сара, крачеща редом с нея.

— Това е най-добрата ми приятелка, Сара — каза Софи, като погледна към Изабел.

— Изабел — заговори Рашел с усмивка. — Радвам се да те видя отново.

— Наистина ли? — попита Изабел.

Рашел пристъпи към Изабел.

— Това беше много отдавна — подхвана Рашел нежно. — Ние бяхме млади, глупави и егоисти. Съжалявам, че се отнасяхме зле към теб. Пренебрегвахме те. Сигурно ти е било много тежко.

Устата на Изабел се отвори и затвори. За пръв път тя нямаше какво да каже.

— Да вървим — подкани ги Виан, раздразнена, задето Рашел бе казала това, което Виан не бе събрала сили да изрече. — Не бива да закъсняваме.

Дори толкова късно през деня, времето беше необичайно топло и не след дълго Виан усети, че започва да се поти. Когато стигнаха в града, те се присъединиха към мърморещата тълпа, изпълваща докрай тесните калдъръмени улици. Магазините бяха затворени, капаците на прозорците — спуснати, въпреки че жегата щеше да бъде непоносима, когато хората се приберат по домовете си. Повечето от витрините бяха празни, което не бе изненадващо. Германците ядяха толкова много; дори по-лошо, оставяха храна в чиниите в кафенетата. Небрежност и жестокост — ето какво беше това, когато толкова много майки брояха бурканите в мазетата, за да разпределят всяка ценна хапка за децата си. Нацистката пропаганда беше навсякъде — по прозорците и стените на магазините; навред бяха разлепени плакати, изобразяващи усмихнати германски войници, заобиколени от френски деца с надписи, насърчаващи французите да приемат своите окупатори и да станат добри граждани на Райха.

С приближаването на кметството, мърморенето на тълпата престана. Сега се чувстваха още по-зле, задето следваха покорно инструкциите и вървяха слепешком към мястото с охранявани врати и залостени прозорци.

— Не бива да влизаме вътре — обади се Изабел.

Рашел, извисяваща се между двете сестри, изцъка с език. Премести бебето в ръцете си и го потупа успокояващо по гръбчето.

— Бяхме повикани.

— Още една причина, за да се скрием — настоя Изабел.

— Софи и аз ще влезем — заяви Виан, макар че трябваше да признае, че цялата бе настръхнала от предчувствието за нещо лошо.

— Имам лошо предчувствие — изказа Изабел страха ѝ на глас.

Като хилядокрака стоножка тълпата навлезе през вратите към голямата зала на кметството. От гоблените, красящи някога тези стени, древно съкровище от времената, когато в долината на Лоара са ловували крале, нямаше и следа. Вместо тях по стените висяха свастики и пропагандни плакати — Вярвайте в Райха! — и огромен портрет на Хитлер.

Под портрета стоеше мъж, облечен в черна военна куртка, декорирана с медали и железни кръстове, бричове до коленете и излъскани до блясък ботуши. Около десния му бицепс бе препасана лента с червена свастика.

Когато залата се напълни, войниците затвориха дъбовите врати, които проскърцаха в знак на протест. Офицерът ги погледна, изпъна високо дясната си ръка и извика: Heil Hitler!

Сред тълпата се разнесе тихо мърморене. Какво трябваше да направят? Heil Hitler, процедиха неколцина неохотно. В залата започна да мирише на пот, препарат за почистване на кожа и цигарен дим.

— Аз съм щурмбанфюрер Велд от Гехейме Щаатсполицай[30]. Гестапо — каза мъжът в черната униформа на френски със силен немски акцент. — Тук съм, за да приложа в действие условията на примирието, сключено в името на родината и фюрера. Няма да е никак тежко за онези, които се подчиняват на правилата. — Той се прокашля. — Правилата са: всички радиоприемници трябва веднага да бъдат предадени в кметството, както и всички оръжия, експлозиви и амуниции. Всички изправни превозни средства ще бъдат конфискувани. Всички прозорци трябва да бъдат снабдени с черни платна за затъмняване и да бъдат спуснати. Комендантският час е от девет вечерта и незабавно влиза в действие. След залез-слънце всички светлини трябва да бъдат угасени. Ние ще контролираме цялата храна, независимо дали е лично производство, или внос. — Той замълча и огледа множеството, събрано пред него. — Не е толкова зле, нали? Ние ще живеем задружно, нали? Но едно трябва да ви е ясно. Всеки опит за саботаж, шпионаж или съпротива ще бъде незабавно и безмилостно смазван. Наказанието за подобно поведение е екзекуция. — Той извади пакет цигари от малкото джобче на куртката и изтръска една цигара. Запали я и се взря толкова настойчиво в хората, сякаш се опитваше да запомни всяко лице. — Въпреки че голяма част от некадърните ви и страхливи войници ще се завърнат, трябва да ви уведомим, че онези, които са пленени, ще останат в Германия.

Виан долови смущението, обзело присъстващите. Погледна към Рашел, по чието лице бяха избили червени петна — признак на тревога.

— Марк и Антоан ще се върнат у дома — заяви Рашел упорито.

— Сега можете да се разотивате, тъй като съм сигурен, че се разбрахме — продължи щурмбанфюрерът. — Ще наредя на моите офицери да ви чакат тук до девет без петнайсет тази вечер. Ще им предадете всичко, което подлежи на конфискация. Не закъснявайте. И… — Той се усмихна уж добродушно. — Не рискувайте живота си, за да запазите радиото си. Каквото и да задържите — или скриете — ние ще го намерим, а като го намерим… смърт. — Изрече го толкова небрежно, с такава мила усмивка, че за миг хората не го осъзнаха.

Тълпата остана неподвижна, несигурна дали е безопасно да се разотиде. Никой не искаше да направи първата крачка, после внезапно всички се раздвижиха, като стадо, към отворените врати, извеждащи навън.

— Копелета — процеди Изабел, когато излязоха на алеята.

— А аз бях толкова сигурна, че ще ни позволят да запазим оръжията си — каза Рашел, запали цигара, всмукна дълбоко и издиша бързо дима.

— Аз пък ще ви кажа, че ще задържа нашата пушка — заяви Изабел високо. — И радиото.

— Шшт — смъмри я Виан.

— Генерал Дьо Гол смята…

— Повече не желая да слушам тези глупости. Ще се снишим, докато нашите мъже се върнат у дома — отсече Виан.

— Mon Dieu! — остро възкликна Изабел. — Да не мислиш, че твоят съпруг ще може да се справи с това?

— Не — тросна се Виан. — Вярвам, че ти ще се справиш, ти и твоят генерал Дьо Гол, за когото никой никога не е чувал. А сега да вървим. Докато кроиш планове как да спасиш Франция, аз трябва да се погрижа за градината. Хайде, Рашел, ние, тъпаците, трябва да вървим.

Виан стисна ръката на Софи и закрачи бързо напред. Не си даде труд да погледне назад, за да види дали Изабел я следва. Знаеше, че сестра ѝ няма къде да отиде и куцука напред с изранените си нозе. Обикновено Виан от любезност щеше да крачи редом с нея, но сега беше прекалено ядосана, за да я е грижа.

— Сестра ти може би има право — каза Рашел, докато минаваха покрай нормандската църква в края на града.

— Ако застанеш на нейна страна за това, може да бъда принудена да те нараня, Рашел.

— Искам да кажа, че е възможно сестра ти да не греши изцяло.

Виан въздъхна.

— Не ѝ го казвай. Тя и без това вече е непоносима.

— Ще трябва да се научи да се държи прилично.

— Ти я научи. Тя е доказала единствено, че се съпротивлява на всякакви опити да се промени или да се вслуша в гласа на разума. Посещавала е два пансиона за благородни девици и все още не се е научила да си сдържа езика или да води любезен разговор. Преди два дни, вместо да отиде в града за месо, тя е скрила ценните вещи в един тайник в мазето. За всеки случай.

— Би трябвало и аз да скрия моите. Не че имаме кой знае какво.

Виан стисна устни. Нямаше смисъл повече да говори за това. Много скоро Антоан щеше да се прибере у дома и да обуздае Изабел.

Пред портата на „Льо Жарден“ Виан се сбогува с Рашел и децата ѝ, която продължи към дома си.

— Защо трябва да им даваме нашето радио, маман? — попита Софи. — То е на папа.

— Няма да го дадем — заяви Изабел, която ги настигна. — Ще го скрием.

— Няма да го крием — рязко обяви Виан. — Ще направим това, което ни казаха, и ще кротуваме. Много скоро Антоан ще си дойде у дома и той ще знае какво да правим.

— Добре дошла в Средновековието, Софи — подхвърли подигравателно Изабел.

Виан дръпна рязко портата, спомняйки си твърде късно, че бежанците я бяха счупили. Нещастната порта издрънча на единствената си панта. На Виан ѝ бе необходимо цялото самообладание, за да се престори, че нищо не се е случило. Запъти се с гневна крачка към къщата, отвори вратата и веднага завъртя ключа на кухненската лампа.

— Софи — каза, докато сваляше шапката си. — Би ли подредила масата, ако обичаш?

Виан пренебрегна мърморенето на дъщеря си, което трябваше да се очаква. Само за няколко дни Изабел бе научила племенницата си да се противопоставя на по-възрастните.

Виан запали печката и се зае да приготви вечерята. Когато кремсупата от картофи с късчета бекон завря, тя започна да разчиства. Естествено, Изабел никаква не се мяркаше, за да помогне. Тя въздъхна и напълни умивалника, за да измие чиниите. Беше толкова погълната от работата си, че ѝ отне минута да чуе, че някой чука на входната врата. Оправяйки косата си, тя влезе във всекидневната, където завари Изабел да се надига от дивана с книга в ръце. Сестра ѝ четеше, докато Виан готвеше и чистеше. Естествено.

— Очакваш ли някого? — попита Изабел.

Виан поклати глава.

— Може би не бива да отваряме — предложи Изабел. — Да се престорим, че не сме вкъщи.

— Най-вероятно е Рашел.

На вратата отново се почука.

Дръжката бавно се завъртя и вратата се отвори със скърцане.

Да. Разбира се, че беше Рашел. Кой друг би…

В дома ѝ влезе германски войник.

— О, моите пардони — каза мъжът на ужасен френски. Свали фуражката, пъхна я под мишницата и се усмихна. Беше хубав мъж — висок, с широки рамене и тесни бедра, с бледа кожа и светлосиви очи. Виан предположи, че е приблизително на нейната възраст. Военната му униформа беше старателно изгладена и изглеждаше чисто нова. Железен кръст украсяваше вдигнатата якичка. От верижката около врата му висеше бинокъл, а около кръста му беше препасан войнишки колан от грапава кожа. Зад него, през клоните на овощните дървета, тя видя мотоциклета му, паркиран в крайпътната канавка. Към него бе прикрепен кош, пълен с автомати.

— Мадмоазел — рече той на Виан, кимна кратко и щракна с токове.

— Мадам — поправи го тя с надеждата, че го е изрекла надменно и овладяно, но дори в собствените ѝ уши гласът ѝ прозвуча изплашено. — Мадам Мориак.

— Аз съм hauptman, капитан, Волфганг Бек. — Подаде ѝ лист хартия. — Френският ми не е много добър. Моля да извините моето неумение. — Когато се усмихна, на бузите му се появиха две дълбоки трапчинки.

Тя взе листа, сведе поглед и се намръщи.

— Не чета немски.

— Какво искате? — попита Изабел, застанала до Виан.

— Вашата къща е най-красивата и най-близката до летището. Забелязах я още като пристигнахме. Колко спални има?

— Защо? — попита Изабел едновременно с Виан, която отговори:

— Три.

— Аз съм разквартируван тук — каза капитанът на нескопосания си френски.

— Разквартируван? — удиви се Виан. — Искате да кажете… че ще останете?

— Oui, мадам.

— Разквартируван? Вие? Мъж? Нацист? Не. Не. — Изабел поклати глава. — Не.

Усмивката на капитана не помръкна.

— Вие бяхте в града — рече той, вперил поглед в Изабел. — Видях ви, когато пристигнахме.

— Забелязали сте ме?

Той се усмихна.

— Сигурен съм, че всеки мъж в моята рота, в чиито вени тече кръв, ви е забелязал.

— Много забавно, че споменахте „кръв“ — промърмори Изабел.

Виан смушка сестра си.

— Съжалявам, капитане. Понякога моята по-малка сестра е доста несдържана. Но аз съм омъжена, разбирате ли, моят съпруг е на фронта, а в къщата сме само сестра ми и дъщеря ми, така че сам виждате колко е неуместно да останете тук.

— А, значи, предпочитате да се изнесете и да оставите къщата на мен. Колко трудно ще бъде за вас.

— Да се изнесем? — ахна Виан.

— Смятам, че ти не разбра капитана — намеси се Изабел, без да откъсва поглед от германеца. — Той се нанася в дома ти, всъщност си го присвоява и онзи лист хартия е заповед за реквизиция, което го прави възможно. Както, разбира се, и примирието, подписано от Петен. Или трябва да го настаним тук, или да напуснем дома на предците ни.

Капитанът изглеждаше смутен.

— Това, боя се, е положението. Страхувам се, че мнозина от вашите съселяни са изправени пред същия проблем.

— Ако заминем, ще си върнем ли нашия дом? — попита Изабел.

— Не бих разчитал на това, мадам.

Виан се осмели да пристъпи към него. Може би щяха да успеят да се разберат.

— Предполагам, че съпругът ми всеки момент ще се прибере у дома. Навярно бихте могли да изчакате, докато той си дойде?

— Уви, аз не съм генерал. Аз съм просто капитан от Вермахта. Изпълнявам заповеди, мадам, не ги раздавам. И ми е наредено да се разквартирувам тук. Но ви уверявам, че съм джентълмен.

— Ние ще си тръгнем — отсече Изабел.

— Да си тръгнем? — обърна се смаяно Виан към сестра си. — Това е моят дом. — И додаде към капитана: — Може ли да разчитам на вашето джентълменство?

— Разбира се.

Виан погледна към Изабел, която бавно поклати глава.

Виан знаеше, че всъщност нямаше избор. Тя трябваше да опази Софи, докато Антоан се прибере у дома, и тогава той щеше да се погрижи за този проблем. Сигурно той щеше скоро да се върне, сега, след като примирието беше подписано.

— На долния етаж има малка спалня. Там ще ви бъде удобно.

Капитанът кимна.

— Merci, мадам. Ще донеса багажа си.

* * *

— Да не си полудяла? — избухна Изабел, когато вратата се затвори зад капитана. — Не можем да живеем с нацист.

— Той каза, че е от Вермахта. Това едно и също ли е?

— Изобщо не ме интересува тяхната йерархия. Ти не си видяла какво са способни да ни причинят, Виан. Но аз, да. Трябва да се махнем. Ще отидем при съседите, при Рашел. Можем да живеем с нея.

— Къщата на Рашел е по-малка от нашата и аз няма да оставя дома си на германците.

На това Изабел нямаше какво да отговори.

Виан усети как шията я засърбява от притеснението. Старият нервен навик се бе завърнал.

— Ти, ако искаш, върви, но аз ще чакам Антоан. Ние капитулирахме, така че той скоро ще се прибере у дома.

— Виан, моля те.

Входната врата се разтресе. Ново почукване.

Виан пристъпи вцепенено към вратата. Завъртя дръжката с трепереща ръка и отвори вратата.

Капитан Бек стоеше на прага, стиснал фуражката в едната ръка и малък кожен куфар в другата.

— Здравейте отново, мадам — изрече той, сякаш бе отсъствал известно време.

Виан се почеса по шията, чувствайки се уязвима под този мъжки поглед. Отстъпи бързо и каза:

— Оттук, хер капитан.

Като се обърна, тя видя всекидневната, обзавеждана от жените от три поколения в семейството. Златистата хоросанова замазка по стените, с цвета на прясно изпечена козуначена кифла, сивите каменни подове, застлани със старинни обюсонови килими, масивните резбовани дървени мебели, тапицирани с мохер и извезани дамаски, порцелановите лампи, завесите от златист и червен туал, антиките и съкровищата, събирани през годините, когато фамилията Росиньол са били богати търговци. Доскоро стените бяха украсени с картини. Сега бяха останали само няколко евтини репродукции. Изабел бе скрила най-скъпите и ценни платна.

Виан мина покрай всичко това към малката спалня за гости, разположена под стълбището. Спря се пред затворената врата вляво от банята, която е била добавена в началото на 20-те години. Зад гърба си чуваше дишането на капитана.

Отвори вратата, разкривайки тясна стая с голям прозорец със синьо-сиви завеси, стигащи на дипли до пода. Върху изрисувания скрин с чекмеджета бяха поставени изящна синя кана и купа. В ъгъла се виждаше стар дъбов гардероб с огледала върху вратите. До двойното легло имаше нощно шкафче, а върху него старинен часовник от позлатен бронз. Дрехите на Изабел бяха пръснати навсякъде, сякаш се готвеше да заминава на продължителна ваканция. Виан бързо ги засъбира, взе и малкия куфар. Когато свърши, се обърна.

Той бе оставил своя багаж на пода. Тя го погледна и водена от обикновена учтивост, му отправи напрегната усмивка.

— Не се тревожете, мадам — рече мъжът. — Ние сме предупредени, че трябва да се държим като джентълмени. Майка ми би изисквала същото, а истината е, че тя ме плаши повече от моя генерал. — Забележката беше толкова обикновена, че Виан се стресна.

Нямаше представа как да се държи с този непознат, който беше облечен като враг, а приличаше на млад мъж, когото би могла да срещне в църквата. А и каква беше цената, ако кажеше не каквото трябва?

Той не помръдна, спазвайки почтителна дистанция.

— Извинявам се за неудобството, мадам.

— Съпругът ми скоро ще се върне у дома.

— Всички се надяваме да е скоро.

Още една изнервяща забележка. Виан кимна любезно и го остави сам в стаята, затваряйки вратата зад гърба си.

— Кажи ми, че той няма да остане — спусна се Изабел към нея.

— Той каза, че ще остане — отвърна Виан уморено, отмятайки косата от очите си. Чак сега осъзна колко силно трепери. — Знам какво е отношението ти към нацистите. Просто се постарай той да не го разбере. Няма да ти позволя да излагаш на риск живота на Софи с детинското си непокорство.

— Детинско непокорство! Да не би…

Вратата на стаята за гости се отвори и Изабел млъкна.

Капитан Бек се запъти уверено към тях, широко усмихнат. Тогава видя радиото в стаята и спря.

— Не се тревожете, дами. Аз с удоволствие ще отнеса радиото ви на коменданта.

— Наистина ли? — изви вежди Изабел. — И вие смятате това за проява на любезност?

Виан усети стягане в гърдите. В Изабел бушуваше буря. Страните на сестра ѝ бяха пребледнели, устните ѝ бяха свити в тънка безцветна линия, а очите присвити. Взираше се свирепо в капитана, сякаш можеше да го убие с поглед.

— Разбира се. — Той се усмихна леко смутено. Внезапната тишина, изглежда, го изнерви. — Имате много красива коса, мадмоазел — изтърси неочаквано. — Това е подходящ комплимент, нали? — додаде, когато Изабел се намръщи.

— Така ли мислите? — процеди тя с нисък глас.

— Много е красива — усмихна се Бек.

Изабел влезе в кухнята и се върна с чифт кухненски ножици.

Усмивката му се стопи.

— Да не ме разбрахте погрешно?

— Изабел, недей — опита се да я възпре Виан, когато сестра ѝ уви около юмрука си гъстата си руса коса. Втренчи се със сурова непоколебимост в красивото лице на капитан Бек, отряза косата и му подаде дългата руса опашка.

— Може би ни е verboten[31] да притежаваме нещо красиво, нали, капитан Бек?

Виан ахна.

— Моля ви, сър. Не ѝ обръщайте внимание. Изабел е глупаво, горделиво дете.

— Не — поклати глава Бек. — Тя е разгневена. А разгневените хора грешат по време на война и умират.

— Както и войниците — отряза Изабел.

Бек се засмя насреща ѝ.

Изабел издаде звук, наподобяващ ръмжене, и се завъртя на пети. Изкачи се с маршова стъпка по стълбите и толкова силно затръшна вратата на стаята горе, че къщата потрепери.

* * *

— Препоръчвам ви да поговорите с нея — рече Бек. Погледна Виан така, сякаш двамата се разбираха един друг. — Подобни… драматични изпълнения на погрешното място могат да бъдат много опасни.

Виан го остави насред всекидневната ѝ и се качи на горния стаж. Откри Изабел да седи върху леглото на Софи, толкова бясна, че цялата трепереше.

Дълбоки драскотини загрозяваха страните и шията ѝ; напомняне за онова, през което бе преминала и оцеляла. А сега косата ѝ беше грубо отрязана, с неравни краища.

Виан хвърли вещите на сестра си върху леглото и затвори вратата.

— Какво, за бога, си мислеше?

— Мога да го убия в съня му, просто ще прережа гърлото му.

— И да не би да си въобразяваш, че те няма да дойдат да търсят капитана, който е разквартируван тук? Mon Dieu, Изабел. — Тя пое дълбоко дъх, за да успокои разклатените си нерви. — Знам, че помежду ни има проблеми, Изабел. Знам, че се отнасях зле към теб, когато беше дете. Бях прекалено млада и изплашена, за да мога да ти помогна. А папа се държеше още по-лошо с теб. Но сега не става дума за това и ти повече не можеш да се държиш като опърничаво и безразсъдно момиче. Сега става дума за дъщеря ми. Твоята племенница. Ние трябва да я защитим.

— Но…

— Франция капитулира, Изабел. Не вярвам този факт да ти е убягнал.

— Не чу ли генерал Дьо Гол? Той каза…

— И кой е този генерал Дьо Гол? Защо трябва да го слушаме? Маршал Петен е герой от войната и наш лидер. Ние трябва да вярваме на нашето правителство.

— Шегуваш ли се, Виан? Правителството във Виши сътрудничи на Хитлер. Как не разбираш, че това е опасно? Петен греши. Нима човек трябва да следва сляпо лидера?

Виан пристъпи бавно към сестра си, донякъде се страхуваше от нея.

— Ти не помниш последната война — поде тя и стисна ръце, за да спре треперенето им. — А аз, да. Помня бащите, братята и чичовците, които не се завърнаха у дома. Помня как съучениците ми плачеха тихо, когато с телеграма идваха лошите новини. Спомням си мъжете, които се завръщаха с патерици, с развети празни крачоли на панталоните, липсващи ръце или обезобразени лица. Помня какъв беше папа преди войната и колко различен се върна у дома, как пиеше и тръшкаше вратите, как ни крещеше и после, когато спря да говори и се затвори в себе си. Не мога да забравя разказите за Вердюн и Сома и за милионите френски войници, умиращи в окопите, подгизнали от кръвта им. И жестокостите на германците, не забравяй и това. Те са били безжалостни, Изабел.

— Не това исках да кажа. Ние трябва…

— Те са били безмилостни, защото ние бяхме във война с тях, Изабел. Петен ни спаси, за да не преживеем отново този ад. Той осигури нашата безопасност. Той спря войната. Сега Антоан и нашите мъже ще си дойдат у дома.

— В света на Heil Hitler? — процеди Изабел презрително. — „Пламъкът на френската съпротива не е и няма да угасне.“ Това каза Дьо Гол. Ние трябва да се борим, както можем. За Франция, Ви. За да я има Франция.

— Достатъчно — заповяда Виан. Пристъпи достатъчно близо, за да прошепне на Изабел или да я целуне, но Виан не направи нито едното от двете. Заговори със спокоен и равен глас: — Ти ще се настаниш в стаята на Софи, а тя ще се пренесе при мен. И запомни това, Изабел: той може да ни застреля. Да ни застреля, и никого няма да го е грижа. Няма да предизвикваш този войник в дома ми.

Виан видя, че Изабел я разбра и думите ѝ я разтърсиха. Сестра ѝ се скова.

— Ще се опитам да си сдържам езика.

— Направи повече от това. Постарай се.

Глава 9

Виан затвори вратата на спалнята и се облегна на нея, опитвайки се да се успокои. Чуваше Изабел да кръстосва стаята зад гърба ѝ, движейки се с такъв гняв, че дъските на пода потреперваха. Колко дълго стоеше Виан тук сама, треперейки, опитвайки се да се окопити? Струваше ѝ се, че са минали часове, докато се бореше със страха.

При нормални обстоятелства тя щеше да намери сили да говори разумно със сестра си, да изрече някои от нещата, отдавна премълчавани. Виан щеше да каже на Изабел колко съжалява за начина, по който се бе отнасяла към нея, когато беше малко момиченце. Може би щеше да успее да накара Изабел да разбере.

Виан се чувстваше толкова безпомощна след смъртта на маман. Когато папа ги отпрати надалеч, да живеят в този малък град, под студения и строг поглед на една жена, която не даде на момичетата капчица обич, Виан… посърна.

В друго време може би щеше да сподели с Изабел за нещата, които ги свързваха, да ѝ разкаже колко нещастна беше след смъртта на маман, как реакцията на папа бе разбила сърцето ѝ. Или как се бе отнесъл той с нея, когато отиде при него, бременна и влюбена… и как бе зашлевена през лицето и наречена позор. Как Антоан бутна папа назад силно и заяви: Аз ще се оженя за нея.

И отговорът на папа: Чудесно, цялата е твоя. Можеш да вземеш къщата. Но ще вземеш и ревящата ù сестра.

Виан затвори очи. Мразеше да мисли за всичко това; всъщност от години го бе забравила. А сега, как можеше да го пропъди? Тя бе причинила на Изабел точно това, което им бе сторил баща им. Това бе най-огромното съжаление в живота на Виан.

Ала сега не бе моментът да се поправя счупеното.

Сега трябваше да направи всичко, което бе по силите ѝ, за да защити живота на Софи, докато Антоан се прибере у дома. Изабел просто трябваше да го разбере.

Тя въздъхна и слезе долу, за да нагледа вечерята.

В кухнята завари картофената супа да ври толкова силно, че отвори капака и намали огъня.

— Мадам? Жизнерадостна ли сте?

Гласът му я накара да потрепери. Кога бе дошъл? Тя пое дълбоко дъх и приглади косата си. Той нямаше предвид тази дума. Наистина френският му бе ужасен.

— Това ухае много апетитно — рече той, пристъпвайки зад гърба ѝ.

Виан остави дървената лъжица върху поставката за печката.

— Може ли да видя какво приготвяте?

— Разбира се — отвърна тя. Двамата се преструваха, че желанията ѝ имат значение. — Това е просто картофена супа.

— Съпругата ми, уви, не е много добра готвачка.

Сега той бе точно зад нея, заел мястото на Антоан — един гладен мъж, надзъртащ в тенджерата с врящата супа.

— Вие сте женен? — рече тя, успокоена от факта, макар да не можеше да обясни защо.

— И скоро чакаме да ни се роди дете. Смятаме да го наречем Вилхелм, въпреки че няма да съм там, когато ще се роди, а и разбира се, подобни решения несъмнено трябва да се вземат от майка му.

Това беше толкова… човешко изказване. Виан осъзна, че се извръща леко, за да го погледне. Той беше с нейния ръст, всъщност висок точно колкото нея, което я изнервяше; да го гледа право в очите я караше да се чувства уязвима.

— С божията помощ всички скоро ще се приберем у дома — каза той.

Той също иска това да свърши, помисли си Виан с облекчение.

— Време е за вечеря, хер капитан. Ще се присъедините ли към нас?

— За мен би било чест, мадам. Макар че сигурно ще се зарадвате да узнаете, че повечето вечери ще работя до късно и ще вечерям с останалите офицери. Освен това често ще участвам във военни операции. Така че понякога едва ли ще забелязвате присъствието ми.

Виан го остави в кухнята и отнесе сребърните прибори в трапезарията, където едва не се сблъска с Изабел.

— Не бива да оставаш сама с него — изсъска сестра ѝ.

Капитанът влезе в стаята.

— Нали не смятате, че ще се възползвам от вашето гостоприемство, а после ще ви навредя? Имам предвид тази вечер. Донесох вино. Бутилка прекрасно „Сансер“.

— Донесли сте ни вино — отбеляза Изабел.

— Както го изисква гостоприемството — отвърна той.

Виан си помисли „о, не“, но нищо не можеше да направи, за да попречи на Изабел да говори.

— Знаете ли какво се случи в Тур, хер капитан? — попита Изабел. — Как вашите „Щуки“ стреляха по невинни жени и деца, които бягаха, за да спасят живота си, и хвърляха бомби по нас?

— Нас? — повтори той със замислено изражение.

— Аз бях там. Виждате белезите по лицето ми.

— Ах — кимна той. — Сигурно е било много неприятно.

Изабел застина като статуя. Зелените ѝ очи искряха на фона на червените и сините белези по бледата кожа.

— Неприятно.

— Помисли за Софи — напомни ѝ Виан с равен тон.

Изабел скръцна със зъби и по лицето ѝ се разля фалшива усмивка.

— Елате, капитан Бек, позволете да ви покажа вашето място.

За пръв път от един час насам Виан пое свободно глътка въздух. После бавно се отправи към кухнята, за да сипе храната.

* * *

Виан сервира вечерята в мълчание. Атмосферата около масата бе тежка, като плътен слой сажди, спуснал се над всички. Нервите на Виан бяха опънати до скъсване. Отвън слънцето клонеше към залез; розова светлина багреше прозорците.

— Искате ли малко вино, мадмоазел? — обърна се Бек към Изабел, докато си наливаше голяма чаша от бутилката „Сансер“, която бе донесъл на масата.

— Щом обикновените френски семейства не могат да си позволят да пият, хер капитан, как бих могла да му се насладя?

— Една глътка може би няма да…

Изабел довърши супата и стана от масата.

— Извинете ме. Повдига ми се.

— На мен също — заяви Софи. Скочи на крака и излезе след леля си от стаята със сведена глава като малкото кученце, следващо голямото куче водач.

Виан остана да седи напълно неподвижна на стола, лъжицата ѝ застина над купата със супа. Те я оставяха сама с него.

Сърцето ѝ пърхаше в гърдите. Тя остави внимателно лъжицата и попи уста със салфетката.

— Простете на сестра ми, хер капитан. Тя е своенравна и реагира необмислено.

— Моята дъщеря е същата. Очакваме само неприятности, когато порасне.

Това толкова изненада Виан, че тя се извърна към него.

— Имате дъщеря?

— Гизела — отвърна той и устните му се извиха в усмивка. — Тя е на шест, а майка ѝ вече не може да я накара да свърши най-обикновените задачи, като например да си измие зъбите. Нашата Гизела предпочита да построи крепост, отколкото да прочете книга. — Той въздъхна, все още усмихнат.

Това я обърка и притесни, да узнае такива подробности за него. Опита се да измисли подходящ отговор, но нервите ѝ бяха прекалено опънати. Взе лъжицата и отново започна да се храни.

Вечерята сякаш продължи цяла вечност, в мълчание, което я смазваше. В мига, в който той приключи и каза: „Беше много вкусно, благодаря“, тя скочи на крака и започна да раздига масата.

Слава богу, че той не я последва в кухнята. Остана в трапезарията, сам край масата, отпивайки от виното, което беше донесъл и което Виан знаеше, че има вкуса на есента — на круши и ябълки.

Когато изми, подсуши чиниите и ги подреди, нощта бе настъпила. Виан излезе от къщата и пристъпи на огрения от звездите двор, за да се наслади на краткия миг на покой. Върху каменната ограда се мярна сянка; може би някоя котка.

Чу зад гърба си стъпки, последвани от драскане на кибритена клечка и миризмата на сяра.

Тя отстъпи тихо назад, искаше ѝ се да се разтвори в сенките. Ако се движеше достатъчно тихо, може би щеше да успее да се върне в къщата през страничната врата, без да издава присъствието си. Настъпи клон, чу острия пукот под краката си и замръзна.

Той излезе от овощната градина.

— Мадам — заговори, — значи, вие също обичате звездната светлина. Извинете, че наруших уединението ви.

Виан се боеше да помръдне.

Капитанът скъси разстоянието помежду им, застана до нея, сякаш си бе у дома, и зарея поглед към овощната градина.

— Тук човек може да забрави, че там се води война — каза той.

Виан си помисли, че гласът му прозвуча тъжно, и това и напомни, че донякъде те си приличат, и двамата бяха далеч от любимите хора.

— Вашият… началник… каза, че всички военнопленници ще останат в Германия. Какво означава това? Ами нашите войници? Със сигурност не сте пленили всички.

— Не знам, мадам. Някои ще се върнат. Мнозина няма.

— Виж ти. Какъв прекрасен малък задушевен миг между двама нови приятели — разнесе се гласът на Изабел.

Виан потръпна, ужасена, че са я заловили да стои тук с германец, враг, мъж.

Изабел стоеше на лунната светлина, облечена в костюм с цвят на карамел; в едната си ръка стискаше дръжката на куфара, а в другата най-хубавата шапка на Виан от Коко Шанел в стил „Довил“.

— Взела си моята шапка — изтъкна сестра ѝ.

— Може да се наложи да чакам влака. Лицето ми все още е изранено от нацисткото нападение. — Докато го изричаше, се усмихваше на Бек. Всъщност не беше истинска усмивка.

Бек наклони глава и кимна отсечено.

— Очевидно имате да обсъдите някои неща помежду си. Ще се оттегля. — Отново кимна кратко и любезно, върна се в къщата и затвори вратата зад себе си.

— Не мога да остана тук — заяви Изабел.

— Разбира се, че можеш.

— Не желая да се сприятелявам с врага, Ви.

— По дяволите, Изабел. Да не си посмяла…

Изабел пристъпи по-близо.

— Ще изложа теб и Софи на риск. Рано или късно. Знаеш, че ще го направя. Ти ми каза, че трябва да защитя Софи. Това е единственият начин, по който мога да го направя. Ако остана, имам чувството, че ще експлодирам, Ви.

Гневът на Виан се стопи; без него почувства неизразима умора. Тази съществена разлика вечно бе съществувала между тях двете. Виан следваше правилата, а Изабел се бунтуваше. Дори в детството, когато тъгуваха, изразяваха различно емоциите си. Виан се потопи в мълчание след смъртта на маман, опита се да се преструва, че отхвърлянето на баща им не я бе наранило, докато Изабел се бунтуваше, устройваше сцени и бягаше, за да привлече внимание. Маман се бе заклела, че един ден двете ще станат най-добри приятелки. Никога това предсказание не е изглеждало по-малко вероятно.

Ала в момента Изабел имаше право. Виан постоянно щеше да се страхува какво ще каже или направи сестра ѝ в присъствието на капитана и ако трябваше да е честна, Виан нямаше сили за това.

— Как ще заминеш? И къде?

— С влак. До Париж. Ще телеграфирам, когато пристигна.

— Бъди внимателна. Не прави нищо глупаво.

— Аз? Познаваш ме добре.

Виан привлече Изабел в обятията си, притисна я силно до гърдите си, сетне я пусна.

* * *

Пътят към града беше толкова тъмен, че Изабел не можеше да види краката си. Беше неестествено тихо и напрегнато, като затаен дъх, докато не приближи до летището. Там чу звука от маршируващи ботуши върху набитата пръст, грохота на мотоциклетите и камионите, минаващи покрай оградата от бодлива тел, която опасваше склада за амуниции и припаси.

Незнайно откъде изникна камион, с изгасени фарове, профуча с грохот по шосето; тя отскочи от пътя му, препъвайки се в канавката.

Движението по улиците на града също беше трудно, наоколо цареше непрогледен мрак, тъй като всички витрини на магазините бяха тъмни, уличните лампи не светеха, а прозорците бяха затъмнени. Тишината беше злокобна и изнервяща. Стъпките ѝ отекваха прекалено шумно. С всяка измината крачка, Изабел осъзнаваше, че комендантският час бе настъпил, а тя го нарушаваше.

Шмугна се в една от уличките, вървеше несигурно по неравния тротоар, опипвайки каменните фасади за ориентир. Щом чуеше гласове, застиваше, притаяваше се в сенките, докато отново се възцари тишина. Стори ѝ се, че измина цяла вечност, докато стигне до крайната си цел: железопътната гара в края на града.

— Стой!

Изабел чу думата и в същото време прожектор я обля с бяла светлина. Тя беше една сянка, приведена под яркия лъч.

Приближи я германски часовой, с пушка на рамо.

— Ти си само едно момиче — промърмори той, пристъпвайки по-близо. — Знаеш за комендантския час, ja[32]? — попита строго.

Тя бавно се изправи срещу него със смелост, каквато не изпитваше.

— Знам, че не е позволено да сме навън толкова късно. Обаче случаят е спешен. Трябва да отида в Париж. Баща ми е болен.

— Къде е твоят аусвайс[33]?

— Нямам.

Германецът свали пушката от рамото си и я стисна в ръце.

— Не може да се пътува без аусвайс.

— Но…

— Върви си у дома, момиче, преди да пострадаш.

— Но…

— Веднага, преди да реша да се заема с теб.

Вътрешно Изабел крещеше от отчаяние. Струваше ѝ огромно усилие да се отдалечи от патрула, без да каже нито дума.

По обратния път към дома тя дори не си направи труда да се крие в сенките. Демонстрираше пренебрежението си към комендантския час, предизвиквайки ги отново да я спрат. Част от нея искаше да я заловят, за да даде воля на ругатните, крещящи в главата ѝ.

Това не можеше да бъде нейният живот. Заклещена като в капан в една къща с нацист, в град, който се бе предал без нито един вик на протест. Виан не бе единствената, която искаше да се самозалъгва, че Франция нито е капитулирала, нито е била завладяна. В града собствениците на магазините и кафенетата се усмихваха на германците, наливаха им шампанско и им продаваха най-хубавите парчета месо. Селяните свиваха рамене и продължаваха с живота си; о, те мърмореха неодобрително, клатеха глави и упътваха в погрешна посока, когато ги попитаха, но освен тези незначителни прояви на непокорство, не правеха нищо. Нищо чудно, че германските войници се държаха арогантно. Те бяха завзели този град без никаква съпротива. По дяволите, бяха направили същото с цяла Франция.

Но Изабел никога нямаше да забрави това, което бе видяла в полята край Тур.

Когато се прибра и се качи на горния етаж, в спалнята, която беше нейна като дете, тя затръшна яростно вратата зад гърба си. Малко по-късно усети цигарен дим, което я вбеси толкова много, че ѝ се искаше да закрещи.

Той беше там, долу, и пушеше цигара. Капитан Бек, с изсеченото си лице и фалшивата усмивка, който, ако пожелаеше, всеки миг можеше да ги изхвърли от тази къща. Поради каквато и да било причина или изобщо без причина. Отчаянието ѝ прерасна в ярост, каквато никога досега не бе изпитвала. Имаше чувството, че в нея тиктака бомба, която всеки момент ще експлодира. Едно погрешно движение — или дума — и Изабел можеше да избухне.

Отправи се с гневна крачка към спалнята на Виан и отвори вратата.

— Нужен е пропуск, за да напуснеш града — заяви тя с нарастващ гняв. — Копелетата няма да ни позволят да се качим на влака, за да видим семействата си.

— Това е положението — рече Виан в тъмнината.

Изабел не знаеше дали това, което долови в гласа на сестра си, бе облекчение или разочарование.

— Утре сутринта ще дойдеш в града с мен. Ще се редиш на опашките, докато аз съм в училище, и ще купиш това, което можеш.

— Но…

— Никакво „но“, Изабел. Сега си тук и ще останеш. Време е да поемеш част от тежестта. Трябва да мога да разчитам на теб.

* * *

През следващата седмица Изабел се опита да се държи примерно, но това беше невъзможно с онзи мъж, живеещ под същия покрив. Нощ след нощ не можеше да заспи. Лежеше в леглото, сама в мрака, докато си представяше най-лошото.

Тази сутрин, малко преди зазоряване, девойката се отказа от преструвките и стана от леглото. Изми си лицето, облече семпла памучна ежедневна рокля, уви шал около накълцаната си коса и слезе долу.

Виан седеше на дивана и плетеше на светлината на газената лампа до нея. В осветения кръг, който я отделяше от тъмнината, изглеждаше бледа и болнава; очевидно тя също не бе спала много през тази седмица. Вдигна изненадано глава към Изабел.

— Рано си станала.

— Чака ме един дълъг ден във висене по опашки. Най-добре е да тръгна по-рано — отвърна Изабел. — Първият на опашката взема най-добрата храна.

Виан остави плетката настрани и се изправи. Приглади роклята си (още едно напомняне, че той беше в къщата: нито една от тях не слизаше долу по нощница), отиде в кухнята и се върна с купоните за храна.

— Днес ни се полага месо.

Изабел грабна купоните от Виан, излезе от къщата и се гмурна в мрака на затъмнения свят.

Докато вървеше, зората пропукваше, осветявайки света — късче свят, който приличаше на Кариво, но беше изцяло чужд. Като минаваше покрай летището, с рев я задмина малка зелена кола с надпис отзад ПОЛИЦИЯ.

Гестапо.

На летището вече кипеше оживена дейност. Тя видя четирима часовои отпред — двама пред новопостроения портал и двама пред двойните врати на сградата. Нацистките знамена се вееха на ранния сутрешен бриз. Няколко самолета стояха на пистата, готови за излитане — за да хвърлят бомби над Англия и цяла Европа. Войници маршируваха пред червени надписи: ЗАБРАНЕНО. ВЛИЗАНЕТО СЕ НАКАЗВА СЪС СМЪРТ.

Изабел продължи да върви.

Когато пристигна пред месарницата, вече четири жени се бяха наредили на опашка. Тя застана най-отзад.

Точно тогава видя късче тебешир върху пътя, завряно до бордюра на тротоара. Веднага се досети как може да го използва.

Озърна се — никой не я гледаше. А и защо да го правят, когато наоколо гъмжеше от германски войници? Мъже в униформи важно се разхождаха из града, като пауни, купуваха всичко, което им привлечеше погледа. Нагли и шумни, често избухващи в смях. Неизменно учтиви, отваряха вратите пред жените и докосваха леко шапки, но не можеха да заблудят Изабел.

Тя се наведе, взе тебешира и го скри в джоба. Беше едновременно опасно и прекрасно само да го притежава. Започна да потупва нетърпеливо крак, докато чакаше да ѝ дойде редът.

— Добро утро — поздрави тя и подаде купоните за храна на съпругата на месаря, жена с уморено лице, с тънка коса и още по-тънки устни.

— Джолан, един килограм. Това е всичко, което остана.

— Кокали?

— Германците взеха всичкото хубаво месо, мадмоазел. Всъщност имате късмет. Свинското е verboten за французите, ако не знаете, но те не искат джолан. Ще го вземете или non[34]?

— Аз ще го взема — обади се някой зад нея.

— Аз също! — изкрещя друга жена.

— Вземам го — каза Изабел. Взе малкия пакет, увит в смачкана хартия и пристегнат с канап.

От отсрещната страна на улицата чу тропота на войнишки ботуши, маршируващи по калдъръма, дрънченето на саби в ножници, мъжки смях и мъркащите гласове на французойките, които топлеха леглата им. Трима германски войници седяха недалеч край маса пред кафенето.

— Мадмоазел? — извика и един от тях и ѝ махна. — Елате да пиете кафе с нас.

Тя вкопчи пръсти в плетената кошница със съкровището, увито в хартия, малко и оскъдно, и не им обърна внимание. Промъкна се край ъгъла и се шмугна в една алея, тясна и извита като всички улички в града. Проходите бяха малки и от улицата изглеждаха като задънени. Местните знаеха как да се ориентират из тях така лесно, както лодкар, познаващ блатиста река. Изабел продължи напред, незабелязана от никого. Всички магазини на алеята бяха затворени.

Плакатът на витрината на изоставения магазин за дамски шапки изобразяваше прегърбен старец с голям извит нос, със злобно и алчно изражение, стискащ торба с пари, а зад него се виждаха трупове сред локви кръв. Тя видя думата Juif — евреин — и спря.

Знаеше, че трябва да продължи да върви. В крайна сметка това беше само пропаганда, нескопосан опит да се обвинят евреите за всички беди на този свят и за тази война.

Въпреки това.

Озърна се наляво. На по-малко от петнайсетина метра се намираше „Льо Гранд“, главната улица, минаваща през града; отдясно имаше остър завой на алеята.

Изабел бръкна в джоба си и напипа парчето тебешир. Когато се увери, че наоколо бе чисто, тя написа върху плаката едно огромно V — знака на победата, зачертавайки колкото можа повече от нарисуваното лице.

Някой я сграбчи толкова силно за китката, че тя ахна. Парчето тебешир падна, изтрака върху настилката и се търкулна в една цепнатина.

— Мадмоазел — каза някакъв мъж, като я бутна грубо към плаката, който тя току-що бе обезобразила, като притисна бузата ѝ към хартията, така че да не може да го види, — знаете ли, че е verboten да се прави това? И наказанието е смърт?

Глава 10

Виан затвори очи и се помоли: Върни се по-бързо у дома, Антоан.

Това бе всичко, което си позволяваше, само тази малка молитва. Как можеше да се справи с всичко това — войната, капитан Бек и Изабел — сама?

Искаше да се отдаде на фантазиите, да се престори, че светът ѝ все още стои здраво на крака, а не се е килнал настрани; че затворената врата на стаята за гости не означава нищо, че миналата нощ Софи е прекарала в леглото на Виан, защото са заспали, докато тя ѝ четеше книжка, че в тази свежа ранна утрин Антоан е на двора, цепи дърва за зимата, до която има още месеци. Скоро ще си бъде у дома и ще каже: Е, днес няма да разнасям пощата. Може би ще ѝ сподели за последния пощенски печат — писмо от Африка или Америка — и ще я увлече в някоя романтична измислена история, свързана с него.

Вместо това тя прибра плетката в кошницата до дивана, обу ботушите и излезе навън, за да нацепи дърва. Докато се усети, и есента ще настъпи, а после зимата. Градината, изпотъпкана от бежанците, ѝ напомни, че оцеляването им виси на косъм. Вдигна брадвата и я стовари силно върху дървото.

Стисни. Вдигни. Замахни здраво. Сечи.

Всеки удар се разпростираше нагоре по ръцете ѝ, засядаше болезнено в мускулите на раменете. Потта струеше от порите, влажната ѝ коса лепнеше.

— Позволете на мен.

Тя застина с брадвата във въздуха.

Бек стоеше наблизо, в бричове и ботуши, само една тънка бяла фланелка покриваше гърдите му. Бледите му страни бяха порозовели от сутрешното бръснене и русата му коса беше мокра. Капки вода бяха паднали върху тениската и блещукаха на слънчевите лъчи.

Тя се почувства неудобно с пеньоара и работните ботуши, с къдрици, забодени с фуркети. Свали брадвата.

— Има някои неща в къщата, които мъжът е длъжен да върши. Вие сте прекалено нежна, за да цепите дърва.

— Мога да се справя.

— Разбира се, че можете, но защо е нужно? Вървете, мадам. Погрижете се за дъщеря си. Аз мога да ви направя тази малка услуга. Иначе моята майка ще ме набие с пръчката.

Тя смяташе да се отдръпне, ала някак си не го направи и ето че той издърпа нежно брадвата от ръката ѝ. Виан инстинктивно я задържа за секунда.

После погледите им се срещнаха.

Тя пусна дръжката и толкова бързо отстъпи назад, че се препъна. Той я улови за китката и я задържа права. Виан смотолеви смутено „благодаря“, обърна се и се отдалечи, опитвайки се да върви с изправен гръб. Беше ѝ нужна цялата смелост, която не беше кой знае колко голяма, за да не се затича. Въпреки това, когато стигна до входната врата, имаше чувството, че е бягала до тук от Париж. Изрита прекалено големите градинарски ботуши и видя как тупнаха глухо на пода един върху друг. Последното, което искаше, беше любезността на този мъж, нахлул в дома ѝ.

Затръшна вратата зад гърба си и отиде в кухнята, запали печката и сложи да ври тенджера с вода. Отиде в подножието на стълбището и извика на дъщеря си да слезе за закуска.

Трябваше да я извика два пъти — и да я заплаши — преди Софи да слезе, тътрузейки се надолу по стъпалата, с разрошена коса и нацупено изражение. Отново беше облякла моряшката си рокля. През десетте месеца, откакто Антоан бе заминал, дрехата ѝ бе умаляла, но тя продължаваше да я облича.

— Станала съм — промърмори тя, докато се влачеше към масата, където зае мястото си.

Виан сложи пред дъщеря си купа с царевична каша. Тази сутрин бе проявила разсипничество и бе добавила отгоре една лъжица конфитюр от праскови.

— Маман? Не чуваш ли? Някой чука на вратата.

Виан, която чуваше единствено туп-туп-туп на брадвата, поклати глава и отиде до вратата, за да отвори.

Рашел стоеше на прага с бебето на ръце и Сара, свита до полата ѝ.

— Днес с фуркети на главата ли ще преподаваш?

— О! — Виан се почувства като глупачка. Какво ѝ ставаше?

Днес беше последният училищен ден преди лятната ваканция. — Да вървим, Софи. Закъсняваме.

Тя хукна обратно в къщата и разчисти масата. Софи бе изблизала чинията си и Виан я остави в медния умивалник, за да я измие по-късно. Захлупи тенджерата с останалата каша и прибра буркана с конфитюра от праскови. Сетне изтича на горния етаж, за да се приготви.

Набързо свали фуркетите и разреса косата си на гладки вълни. Грабна шапката, ръкавиците и ръчната чанта и излезе от къщата. Завари Рашел и децата да я чакат край овощната градина.

Капитан Бек също беше там, застанал до бараката. На места по бялата му блуза бяха избили потни петна и платът бе залепнал към гърдите, разкривайки къдравите косъмчета отдолу. Брадвата бе вдигната небрежно на едното му рамо.

— А, здравейте — рече той.

Виан усети изпитателния поглед на Рашел.

Бек свали брадвата.

— Това ваша приятелка ли е, мадам?

— Рашел — процеди сковано тя. — Моята съседка. Това е хер капитан Бек. Той е… разквартируван у дома.

— Здравейте — повтори Бек и кимна любезно.

Виан сложи ръка на гърба на Софи и побутна леко дъщеря си. Всички закрачиха през високата трева в градината към прашното шосе.

— Той е красив — отбеляза Рашел, когато стигнаха до летището, зад чиято телена ограда кипеше оживена дейност. — Не ми каза това.

— Така ли?

— Напълно съм сигурна, че знаеш, че е красив, затова въпросът ти е много интересен. Що за човек е той?

— Германец.

— Войниците, които са разквартирувани в къщата на Клер Моро, приличат на наденици с крака. Чух, че се наливали с вино до козирката и хъркали като прасета. Мисля, че ти си късметлийка.

— Ти си късметлийката, Рашел. Никой не живее в къщата ти.

— Най-после и от бедността да има някаква полза. — Тя прегърна Виан. — Не бъди толкова умърлушена, Виан. Чух, че им е заповядано да се държат „коректно“.

Виан погледна най-добрата си приятелка.

— Миналата седмица Изабел си отряза косата пред капитана и заяви, че може би красотата е verboten.

Рашел не успя да потисне усмивката си.

— О.

— Никак не е забавно. Тя може да ни убие с избухливия си, безразсъден нрав.

Усмивката на Рашел помръкна.

— Не може ли да поговориш с нея?

— О, мога да поговоря. Но тя кога се е вслушвала в когото и да било?

* * *

— Причиняваш ми болка — простена Изабел.

Мъжът я дръпна от стената и я повлече надолу по улицата. Движеше се толкова бързо, че тя трябваше да подтичва до него; на всяка крачка се блъскаше в каменните огради по улицата.

Мисли, Изабел. Той не беше с униформа, значи, може би беше гестаповец. Още по-зле. И я бе видял как надраска плаката. Дали това се смяташе за акт на саботаж, шпионаж или съпротива срещу немската окупация?

Това не беше, като да взривиш мост или да изпращаш тайни сведения на британците.

Аз творях изкуство… щях да нарисувам ваза, пълна с цветя… Не е знакът V от victory[35]. Не беше акт на съпротива, а просто рисунка на глупаво момиче върху единствения лист, който ѝ беше подръка. Никога не съм чувала за генерал Дьо Гол.

Ами ако не ѝ повярват?

Мъжът спря пред дъбова врата с чукче от черно желязо с формата на лъвска глава в средата.

Той почука четири пъти на вратата.

— К-къде ме водиш? — Дали това бе задната врата на щабквартирата на Гестапо? Носеха се слухове за разпитите на гестаповците. Мълвеше се, че са безмилостни и садистични, но никой не знаеше със сигурност.

Вратата бавно се отвори и на прага застана възрастен мъж с кепе на главата. Ръчно свита цигара висеше от месестите му, нашарени със старчески петна устни. Той видя Изабел и се намръщи.

— Отвори — изръмжа мъжът до Изабел и старият мъж отстъпи настрани.

Изабел бе набутана в стая, пълна с цигарен дим. Очите я засмъдяха, докато се оглеждаше. Това беше изоставен магазин за подаръци, където някога се продаваха бонета, най-различни джунджурии и шивашки пособия. На задимената светлина тя видя празните витрини, избутани към стените, празните стойки за шапки, струпани в ъгъла. Прозорецът отпред бе зазидан с тухли, а задната врата, от която се излизаше на „Льо Гранд“, бе заключена с катинар отвътре.

В стаята имаше четирима души: висок мъж със сивееща коса, облечен в дрипи, застанал в ъгъла; момче, което седеше до стария мъж, който им отвори вратата, и красив млад мъж в опърпан пуловер, износен панталон и протрити ботуши, седнал до малката масичка за кафе.

— Коя е тази, Дидие? — попита този, който бе отворил вратата.

Изабел за пръв път огледа мъжа, който я бе довел тук — беше грамаден и мускулест, с напереното изражение на якия мъжага от цирка и едро лице с широка месеста брадичка.

Тя се бе изправила в цял ръст, с изпънати назад рамене и вирната глава. Знаеше, че изглежда абсурдно млада в карираната си пола и прилепналата блуза, но нямаше да им достави удоволствието да разберат, че е изплашена до смърт.

— Открих я да драска буквата „V“ върху германски плакат — отвърна мургавият мъж, който я бе заловил, Дидие.

Изабел сви дясната си ръка в юмрук, опитвайки се да изтрие оранжевия тебешир, без никой от тях да забележи.

— Има ли да кажеш нещо? — попита мъжът със сивеещата коса в ъгъла. Очевидно той беше шефът.

— Нямам тебешир.

— Видях я да го прави.

Изабел се възползва от възможността.

— Ти не си германец — заяви тя на огромния силен мъж. — Ти си французин. Обзалагам се на каквато и да е сума на това. А ти — обърна се девойката към възрастния, който седеше до момчето, — си месарят. — Не обърна внимание на момчето, но заговори на красивия младеж в окаяното облекло: — Ти изглеждаш гладен и мисля, че носиш дрехите на брат си или парцали, които си намерил на някой простор. Комунист.

Той ѝ се ухили и това промени цялото му изражение.

Но най-много я интересуваше човекът, застанал в ъгъла. Този, който командваше. Тя пристъпи към него.

— Ти може би си ариец. Може би ти си принудил останалите да дойдат тук.

— Познавал съм го през целия си живот, мамзел — заговори месарят. — Сражавах се рамо до рамо с баща му, и с твоя също, при Сома. Ти си Изабел Росиньол, oui?

Тя не отговори. Дали беше капан?

— Никакъв отговор — каза болшевикът. Стана от стола и запристъпва към нея. — Браво на теб. Защо нарисува „V“ върху плаката?

Изабел отново остана мълчалива.

— Аз съм Анри Навар — каза той, когато приближи толкова много, че можеше да я докосне. — Не сме германци, нито работим с тях, мамзел. — Той я изгледа многозначително. — Не всички от нас стоят със скръстени ръце и наблюдават събитията отстрани. А сега, кажи защо надраска плаката им?

— Само това ми хрумна — отвърна тя.

— Което ще рече?

Изабел най-после издиша въздуха от дробовете си.

— Чух речта на Дьо Гол по радиото.

Анри се извърна към дъното на стаята и стрелна с поглед по-възрастния мъж. Тя наблюдаваше безмълвния разговор между двамата мъже. В края му разбра кой беше шефът: красивият комунист. Анри.

— Ако можеш да сториш нещо повече, ще го направиш ли? — попита най-после Анри, извръщайки се към нея.

— Какво имаш предвид? — поинтересува се Изабел.

— Има един мъж в Париж…

— Всъщност група, от Musée de l’Homme[36] — поправи го плещестият мъжага.

Анри вдигна ръка.

— Ние не казваме повече, отколкото се налага, Дидие. Както и да е, има един човек, печатар, който рискува живота си, за да пише позиви, които ние да разпространяваме. Може би ако успеем да накараме французите да се пробудят, да прогледнат и да осъзнаят какво се случва, страната и народът ни имат шанс.

Анри бръкна в голямата кожена торба, която висеше от стола му, и извади сноп листове. Заглавието се хвърли в очите ѝ: Vive le Général de Gaulle[37].

Текстът представляваше отворено писмо до маршал Петен, в което се критикуваше капитулацията. Накрая завършваше с думите: Nons sommes pour le général de Gaulle. Ние подкрепяме генерал Дьо Гол.

— Е? — рече Анри тихо и в тази единствена дума Изабел чу призива, който очакваше. — Ще ги разпространяваш ли?

— Аз?

— Ние сме комунисти и радикали — обясни Анри. — Те вече ни наблюдават. Ти си само едно момиче. При това много хубаво. Никой няма да те заподозре.

Изабел не се поколеба.

— Ще го направя.

Мъжете понечиха да ѝ благодарят, но Анри ги възпря.

— Печатарят рискува живота си, като пише тези позиви, а някои мъже или жени рискуват техния, като ги печатат. Ние рискуваме нашия, като ги внасяме тук. Но ти, Изабел, ти си тази, която ще бъде заловена, че ги разпространява. Ако те хванат. Не се заблуждавай. Това не е като да нарисуваш „V“ върху един плакат. Това провинение се наказва със смърт.

— Няма да ме заловят — заяви тя.

Анри ѝ се усмихна.

— На колко си години?

— Почти на деветнайсет.

— Ах — въздъхна той. — И как би могъл някой толкова млад да скрие подобно нещо от семейството си?

— Моето семейство не е проблем — увери го Изабел. — Те не ми обръщат внимание. Но… в нашата къща има разквартируван един германец. А и ще се наложи да нарушавам комендантския час.

— Няма да бъде лесно. Ще те разбера, ако се страхуваш. — Анри понечи да се извърне.

Изабел грабна снопа листовки от ръката му.

— Казах, че ще го направя.

* * *

Изабел бе опиянена от въодушевление. За пръв път след примирието тя не беше напълно сама в желанието си да направи нещо за Франция. Мъжете ѝ разказаха за съществуването на десетки групи като тяхната в цялата страна, които укрепваха и засилваха съпротивата, чието начало бе поставено от Дьо Гол. Колкото повече говореха те, толкова повече се вълнуваше Изабел от вероятността да се присъедини към тях. О, тя знаеше, че трябва да се страхува. (Те ѝ го повториха достатъчно често.)

Но това беше абсурдно — германците заплашваха със смърт заради разпространяването на няколко късчета хартия. Можеше да се отърве, ако я хванат; беше сигурна в това. Не че щяха да я заловят. Колко пъти се бе измъквала от заключено училище или се бе качвала на влак без билет и винаги бе успявала да избегне неприятностите? Красотата ѝ винаги я улесняваше да нарушава правилата, без да я наказват.

— Когато се сдобием с още позиви, как ще се свържем с теб? — попита Анри, когато ѝ отвори вратата, за да излезе.

Тя огледа улицата.

— Апартаментът над магазина за шапки на мадам Ла Фой. Още ли е свободен?

Анри кимна.

— Дръпни завесите, когато получите позивите. Аз ще дойда възможно най-скоро.

— Почукай четири пъти. Ако не отговорим, отмини — каза той и додаде след кратка пауза: — Бъди внимателна, Изабел.

Вратата се затвори помежду им.

Останала отново сама, Изабел погледна към кошницата. Позивите бяха скрити под кърпата на червени и бели квадрати. Отгоре лежеше увития в хартия джолан. Не беше кой знае какво прикритие. Трябваше да измисли нещо по-добро.

Тя закрачи надолу по алеята и зави към по-оживената улица. Небето притъмняваше. Беше прекарала целия ден с мъжете. Магазините затваряха; единствените хора, които се виждаха наоколо, бяха германски войници и няколко жени, решили да им правят компания. Масичките на тротоара пред кафенето бяха заети от униформени мъже, които ядяха най-хубавата храна и пиеха най-добрите вина.

Беше ѝ нужно цялото самообладание, за да върви бавно. В минутата, в която излезе извън града, тя се затича. Като приближи летището, беше потна и задъхана, но не забави ход. Продължи да тича през целия път, докато стигна до техния двор. Щом вратата се хлопна зад гърба ѝ, тя се наведе напред, дишайки тежко. Притисна ръка отстрани, за да спре острата болка, пронизваща ребрата ѝ, опитвайки се да си поеме дъх.

— Мамзел Росиньол, добре ли сте?

Изабел рязко се изправи.

Капитан Бек се бе появил на двора. Дали е бил тук преди нея?

— Капитане — промълви тя, докато се стараеше да успокои бесните удари на сърцето си. — Покрай мен мина конвой… аз… ъ, побягнах, за да се махна от пътя им.

— Конвой? Не съм го видял.

— То беше преди малко. А аз… понякога върша глупости. Изгубих представа за времето, докато разговарях с една приятелка и… ами… — Тя му отправи най-чаровната си усмивка и приглади накълцаната си коса, сякаш искаше да изглежда хубава пред него.

— Как бяха опашките днес?

— Безкрайни.

— Моля, позволете да отнеса кошницата вътре.

Девойката погледна към кошницата и видя крайчеца на бял

лист да се подава изпод ленената кърпа.

— Не, аз…

— О, настоявам. Ние сме джентълмени, нали знаете?

Дългите му добре поддържани пръсти се обвиха около ракитовата дръжка. Когато той се отправи към къщата, тя заситни до него.

— Днес следобед видях голяма група да се събира в кметството. Какво търси полицията на Виши тук?

— О. Това не бива да ви тревожи. — Той се спря пред входната врата и зачака тя да я отвори. Изабел заопипва непохватно дръжката в средата, завъртя я и отвори вратата. Въпреки че имаше пълното право да влезе, когато пожелае, той чакаше да бъде поканен, сякаш беше гостенин.

— Изабел, ти ли си? Къде беше досега? — Виан стана от дивана.

— Опашките днес бяха ужасни.

Софи скочи от пода пред камината, където играеше с Бебе.

— Какво донесе днес?

— Свински джолан — отвърна Изабел, мятайки тревожен поглед към кошницата в ръката на Бек.

— Това ли е всичко? — изненада се Виан. — Ами олио?

Софи се отпусна върху килима на пода, явно разочарована.

— Ще прибера джолана в мазето — каза Изабел и протегна ръка към кошницата.

— Моля, позволете на мен — възрази Бек. Той се взираше в Изабел, наблюдавайки я изпитателно. Или може би само така ѝ се струваше.

Виан запали свещ и я подаде на сестра си.

— Не я хаби. Побързай.

Като галантен кавалер Бек прекоси тъмната кухня и отвори вратата към мазето.

Изабел заслиза първа, като осветяваше пътя. Дървените стъпала проскърцваха под краката ѝ, докато не стъпи върху коравия пръстен под, в хладината на мрака. Дървените лавици като че ли се сключиха около тях, когато Бек застана до нея. Пламъкът на свещта разпръскваше трепкаща светлина пред тях.

Тя се опита да успокои треперещата си ръка, когато посегна към увития в хартия джолан. Сложи го на лавицата до намалелите продукти.

— Донеси три картофа и една ряпа — извика Виан отгоре. Изабел се стресна и леко подскочи при звука.

— Изглеждате нервна — отбеляза Бек. — Нали това е правилната дума, мамзел?

Пламъкът на свещта изпращя между тях.

— Днес в града имаше много кучета.

— Гестапо. Те обичат своите овчарки. Няма причина да се тревожите.

— Аз се страхувам… от големи кучета. Веднъж бях ухапана. Като дете.

Бек ѝ отправи усмивка, която се удължи от светлината на свещта.

Не поглеждай в кошницата. Но беше твърде късно. Тя видя още малко да се подава от скритите листовки.

— Нали знаете какви сме ние, момичетата — насили се да се усмихне Изабел. — Страхуваме се от всичко.

— Не бих ви описал точно така, мамзел.

Тя се протегна внимателно към кошницата и я издърпа от ръката му. Без да отмества очи от лицето му, остави кошницата върху рафта, отвъд светлината на свещта. Когато опасният товар бе скрит в тъмното, Изабел най-после издиша с облекчение.

Двамата се взираха един в друг, потънали в неловко мълчание.

Бек кимна.

— А сега аз трябва да вървя. Дойдох само за да взема някои документи за срещата тази вечер. — Извърна се към стълбата и започна да се изкачва нагоре.

Изабел последва капитана по тесните стъпала. Когато се появи в кухнята, Виан стоеше там намръщена, със скръстени ръце.

— Къде са картофите и ряпата? — попита.

— Забравих ги.

Виан въздъхна.

— Върви — рече тя. — Иди да ги вземеш.

Изабел се обърна и слезе отново в мазето. След като взе картофите и ряпата, приближи до кошницата и вдигна свещта, за да я освети. И ето го там: малкото триъгълно парче хартия, надзъртащо изпод кърпата. Девойката бързо измъкна позивите от кошницата и ги напъха в еластичните пликчета с жартиери. Почувствала хартията до кожата си, тя се качи усмихната горе.

* * *

На вечеря Изабел седеше със сестра си и племенницата си, ядеше воднистата супа със сух хляб от предишния ден и се опитваше да измисли какво да каже, но нищо не ѝ хрумваше. Софи, която, изглежда, не забелязваше напрежението около масата, бърбореше неспирно, разказваше история след история. Изабел потропваше нервно с крак, ослушвайки се за бръмченето на мотоциклет, приближаващ къщата, за потракването на токовете на германски ботуши пред прага, за рязкото, безпристрастно почукване по вратата. Погледът ѝ постоянно се стрелкаше към кухнята и вратата на мазето.

— Тази вечер се държиш странно — отбеляза Виан.

Изабел не ѝ обърна внимание. Когато вечерята най-после приключи, тя скочи от стола и заяви:

— Аз ще измия чиниите, Ви. Защо вие двете със Софи не си довършите играта на дама?

— Ти ще измиеш чиниите? — изуми се Виан и изгледа подозрително сестра си.

— Хайде, стига, и преди съм предлагала — отвърна Изабел.

— Не си спомням подобно нещо.

Изабел събра празните купи от супата и приборите. Беше предложила да раздигне масата само за да е заета, да прави нещо с ръцете си.

След като свърши, нямаше какво друго да прави. Вечерта бавно се влачеше. Виан, Софи и Изабел играха белот, но Изабел не можеше да се концентрира, беше прекалено нервна и възбудена. Измисли неубедително извинение и напусна рано играта, преструвайки се на уморена. В спалнята си на горния етаж легна върху одеялата, напълно облечена. Чакаше.

Минаваше полунощ, когато чу Бек да се връща. Чу го да влиза в двора, после до нея достигна миризмата на цигарен дим. По-късно той влезе в къщата — трополя наоколо с ботушите — но към един часа всичко отново притихна. Тя продължи да чака. В четири сутринта стана от леглото, облече износен плетен черен пуловер и карирана пола от туид. Разпра подгъва на лятното си палто и пъхна позивите под хастара, после надяна палтото и пристегна колана на талията. Напъха купоните за храна в предния джоб.

Докато слизаше надолу, потръпваше при всяко проскърцване на стъпалата. Стори ѝ се, че измина цяла вечност, докато стигне до входната врата, дори повече от вечност, но най-после беше там, отвори я тихо и я затвори зад себе си.

Ранната утрин беше студена и тъмна. Някъде се обади птица, навярно разбудена от отварянето на вратата. Девойката вдъхна уханието на рози и за миг застина, удивена колко обикновено изглежда всичко в този миг.

Оттук нататък нямаше връщане назад.

Тя мина през счупената порта, като често се озърташе към тънещата в мрак къща, очаквайки да види Бек, изправен, със скръстени ръце, заел войнска поза с разкрачени крака, обути в ботуши, да я наблюдава.

Но беше сама.

Първата ѝ спирка бе къщата на Рашел. Напоследък почти не доставяха поща, но жени като Рашел, чиито мъже бяха заминали, всеки ден проверяваха пощенските си кутии, надявайки се да стане чудо и да получат някаква вест.

Изабел повдигна края на палтото, потърси пипнешком разпраното място на копринения хастар и измъкна един позив. С чевръсто движение отвори пощенската кутия, пъхна листа вътре и бързо затвори капака.

Когато отново се озова на шосето, се озърна, но не видя никого.

Беше го направила!

Втората ѝ спирка беше фермата на стария Риве. Той беше комунист до мозъка на костите, революционер и бе изгубил сина си на фронта.

Когато се отърва и от последния позив, се чувстваше непобедима. Току-що се бе съмнало, бледите лъчи на слънцето позлатяваха сградите от варовик в града.

Тази сутрин Изабел беше първа на опашката пред магазина и заради това получи цялата дажба от краве масло. Сто и петдесет грама на месец. Две трети от една чаша.

Истинско съкровище.

Глава 11

Всеки ден през това дълго горещо лято Виан се събуждаше със списък от задачи. Тя (заедно със Софи и Изабел) засаждаха и разширяваха градината, пригодиха два стари библиотечни шкафа за клетки за зайци. Използва шестоъгълна телена мрежа, за да огради беседката. Сега най-романтичното място в имота вонеше на оборски тор, който събираха за градината. Тя го вземаше от фермера, живеещ малко по-надолу покрай шосето — стария Риве — в замяна на храна. Единственото време, когато наистина си почиваше и се чувстваше отново като някогашната Виан, беше в неделните сутрини, когато водеше Софи на църква (Изабел отказваше да посещава литургията) и след това пиеше кафе с Рашел, седнала на сянка в задния ѝ двор. Двете най-добри приятелки се уединяваха, разговаряха, смееха се, разменяха си шеги. Понякога Изабел им правеше компания, но тя предпочиташе да играе с децата, отколкото да говори с жените — което напълно устройваше Виан.

Разбира се, ежедневната работа беше необходима — нов начин да се подготвят за зимата, която изглеждаше още далеч, но щеше да пристигне като неканен гост във възможно най-лошия ден. Но по-важното беше, че запълваше времето ѝ. Докато работеше в градината, вареше конфитюр от ягоди или правеше туршия от краставички, тя не мислеше за Антоан и колко отдавна нямаше никаква вест от него. Най-много я измъчваше несигурността. Дали го бяха взели в плен? Дали лежеше ранен някъде? Или бе мъртъв? Или един ден ще вдигне глава и ще го види да върви, усмихнат, по шосето?

Толкова силно ѝ липсваше. Цялото ѝ същество копнееше за него. Тревожеше се. Това бяха нейните среднощни притеснения.

В този свят, сега изпълнен с лоши новини и неизвестност, най-голямата добра новина беше, че капитан Бек прекарваше по-голяма част от лятото надалеч, участвайки в една или друга военна кампания. В негово отсъствие животът в къщата следваше обичайния си ритъм. Изабел изпълняваше, без да се оплаква, всичко, за което я помолеше.

Вече бе настъпил октомври и дните бяха хладни и мрачни. Мислите на Виан се рееха напосоки, докато двете със Софи се прибираха у дома след училище. Тя усещаше, че единият ток на обувката ѝ се е разхлабил, което я караше да се чувства нестабилна. Затворените ѝ ниски черни обувки от ярешка кожа не бяха пригодени за такива ежедневни дълги преходи пеша, на каквито бяха подлагани през последните месеци. Едната подметка бе започнала да се разлепва при пръстите, заради което често се спъваше. Тревогата как ще подмени вещи като обувките никога не я напускаше. Наличието на купони не означаваше, че имаше обувки — или храна — които да се купят.

Ръката на Виан лежеше върху рамото на Софи, за да пази равновесие и за да държи дъщеря си по-близо. Нацистките войници бяха плъпнали навсякъде; обикаляха наоколо с камиони и мотоциклети с кошове, пълни с автомати. Маршируваха на площада, извисили гласове в победни песни.

Клаксонът на един военен камион изсвири към тях и те се отдръпнаха по-навътре по тротоара, докато конвоят отминаваше. Още нацисти.

— Това танте Изабел ли е? — попита Софи.

Виан погледна в посоката, където сочеше пръстът на дъщеря ѝ. Действително Изабел излизаше от една странична алея, стиснала кошницата. Тя изглеждаше… „Потайна“ беше единствената дума, която ѝ дойде на ума.

Потайна. В този момент десетки малки парченца си дойдоха по местата. Дребните несъответствия се подредиха. Изабел често напускаше „Льо Жарден“ в ранните утрини часове, много по-рано, отколкото бе нужно. Винаги разполагаше с витиевати извинения за отсъствията си, на които Виан почти не обръщаше внимание. Счупени токове на обувки, ответи от вятъра шапки, които трябвало да гони, куче я подплашило и застанало на пътя ѝ.

Дали не се измъкваше, за да се среща с някое момче?

— Танте Изабел! — изкрещя Софи.

Без да дочака отговор — или разрешение — Софи хукна по улицата. Избягна трима германски войници, които си подхвърляха топка.

— Merde — промърмори Виан. — Пардон — рече тя, заобиколи войниците и прекоси калдъръмената улица.

— Какво взе днес? — чу Софи да пита Изабел, докато протягаше ръка към ракитовата кошница.

Изабел плесна ръката на момичето. Силно.

Софи изпищя и отдръпна ръката си.

— Изабел! — рязко извика Виан. — Какво ти става?

Изабел имаше благоприличието да се изчерви.

— Съжалявам. Просто съм уморена. Цял ден висях по опашки. И за какво? Телешки кокал, по който почти няма месо, и кутия сухо мляко. Толкова е обезкуражаващо. Въпреки това не биваше да бъда груба. Извинявай, Софи.

— Може би ако сутрин не се измъкваш толкова рано, няма да си уморена — подхвърли Виан.

— Не се измъквам — възпротиви се Изабел. — Обикалям магазините за храна. Мислех, че това искаш от мен. И между другото, имаме нужда от велосипед. Тези разходки до града с неудобни обувки направо ме съсипват.

Виан съжали, че не познава по-добре сестра си, за да разгадае изражението в очите ѝ. Дали беше вина? Или тревога, или непокорство?

Софи улови Изабел за ръката и трите закрачиха към дома.

Виан старателно пренебрегваше промените в Кариво — нацистите заемаха толкова много място, плакатите върху варовиковите стени с новите антиеврейски лозунги бяха отблъскващи, а над вратите и от балконите висяха знамена с червено-черна свастика. Хората бяха започнали да напускат Кариво, изоставяйки домовете си на германците. Носеха се слухове, че бягат в Свободната зона, но никой не знаеше със сигурност. Магазини се затваряха и повече не се отваряха.

Тя чу зад гърба си наближаващи стъпки и изрече с равен глас:

— Да вървим по-бързо.

— Мадам Мориак, може ли за момент?

— Мили боже, той да не те преследва? — промърмори Изабел.

Виан бавно се обърна.

— Хер капитан — рече. Хората на улицата я наблюдаваха изпитателно, присвили неодобрително очи.

— Исках да ви кажа, че довечера ще закъснея и за съжаление, няма да вечерям с вас.

— Колко ужасно — измърка Изабел със сладко-горчив глас като изгорена захар.

Виан се опита да се усмихне, но наистина нямаше представа защо той я бе спрял.

— Ще ви запазя нещо…

— Nein. Nein[38]. Много сте любезна. — Капитанът се умълча.

Виан също.

Накрая Изабел въздъхна тежко.

— Ние се прибираме у дома, хер капитан.

— Мога ли да направя нещо за вас, хер капитан? — попита Виан.

Бек пристъпи по-близо.

— Знам колко се тревожехте за съпруга си, затова направих някои проучвания.

— О.

— Със съжаление трябва да ви уведомя, че новините не са добри. Вашият съпруг Антоан Мориак е бил пленен заедно с много от съгражданите си. Той е военнопленник. — Подаде ѝ списък с имена и купчина официални пощенски картички. — Той няма да си дойде у дома.

* * *

Виан не помнеше как е излязла от града. Знаеше, че Изабел е до нея и я придържа права, подтиквайки я да прави крачка след крачка, че Софи върви редом, сипейки въпроси, остри като въдички за риболов. Какво е военнопленник? Какво искаше да каже хер капитан, че папа няма да си дойде у дома? Никога ли?

Виан знаеше, че са се прибрали у дома, защото уханията от градината я посрещнаха, приветстваха я с добре дошла. Тя примигна, чувствайки се като човек, който току-що се е събудил от кома и открива, че светът е невъзвратимо променен.

— Софи — рече Изабел твърдо. — Иди да направиш кафе на майка си. Отвори кутията със сухо мляко.

— Но…

— Върви — подкани я Изабел.

Когато Софи излезе, Изабел се извърна към Виан и обхвана лицето ѝ в студените си шепи.

— Той ще бъде добре.

Виан имаше чувството, че я разкъсват късче по късче, че кръвта ѝ изтича и костите ѝ се стопяват, докато стои там, размишлявайки за нещо, което досега старателно бе избягвала: живота без него. Започна да трепери; зъбите ѝ затракаха.

— Ела да влезем в къщата да пийнеш кафе — рече Изабел.

В къщата? Тяхната къща? Призракът му щеше да бъде навсякъде — вдлъбнатината на дивана, където обичаше да сяда, за да почете; закачалката, на която висеше палтото му. И леглото.

Тя поклати глава, искаше да се разплаче, но сълзите ѝ бяха пресъхнали. Тази новина я бе опустошила. Дори не можеше да диша.

Внезапно единствената ѝ мисъл бе за неговия пуловер, който носеше. Започна трескаво да съблича дрехите си, смъкна палтото и жакета — пренебрегвайки силния вик на Изабел НЕ! — докато изхлузваше пуловера през глава и заравяше лице в меката вълна, опитвайки се да вдъхне уханието му в преждата — любимия му сапун, него.

Ала не долови нищо освен собствената си миризма. Отдръпна смачкания на топка пуловер от лицето си и се взря в него; опитваше се да си припомни последния път, когато Антоан го бе облякъл. Дръпна една изпусната бримка и тя се разплете в ръката ѝ, превръщайки се в малко валмо виненочервена прежда. Тя го откъсна и завърза конеца на възел, за да не се разплете ръкавът. В тези дни преждата беше нещо скъпоценно.

Тези дни.

Когато светът беше във война, всичко беше оскъдно и съпруга ти го нямаше.

— Не знам как ще живея сама.

— Какво искаш да кажеш? Ние сме сами от години. Откакто маман умря.

Виан примигна. Думите на сестра ѝ прозвучаха малко разбъркано, като че ли се движеха с погрешна скорост.

— Ти си била сама — каза тя. — Аз никога не съм била. Срещнах Антоан, когато бях на четиринайсет, забременях на шестнайсет и се омъжих за него едва на седемнайсет. Папа ми даде тази къща, за да се отърве от мен. Ето, виждаш ли, аз никога не съм била сама. Затова ти си толкова силна, а аз не съм.

— Трябва да бъдеш — заяви Изабел. — Заради Софи.

Виан пое дъх. Ето това беше. Причината, поради която не можеше да погълне купа с арсеник или да се хвърли пред влака.

Тя взе топчето вълна и го завърза за клона на ябълката. Тъмночервеният цвят се открои сред зелените и кафявите багри. Сега всеки ден, когато е в градината, когато влизаше през портата и когато береше ябълки, щеше да минава покрай тази клонка, ще вижда преждата и ще мисли за Антоан. И всеки път ще се моли — на него и на Бог — върни се у дома.

— Ела. — Изабел я прегърна и я притисна към себе си.

Вътре къщата отекваше с гласа на мъжа, който не беше там.

* * *

В този студен късен следобед Виан стоеше пред каменната къща на Рашел; небето над главата ѝ беше с цвета на пушек. Листата на дърветата, жълти, оранжеви и пурпурни, бяха започнали да потъмняват по краищата. Скоро щяха да опадат.

Виан се втренчи във вратата, искаше ѝ се да не се налага да бъде тук, но беше прочела имената от списъка, който Бек ѝ даде. Марк дьо Шамплен също фигурираше в него.

Когато най-после събра кураж да почука, Рашел отвори почти мигновено, облечена в стара домашна рокля и смъкнати вълнени чорапи. Жилетката ѝ бе провиснала на една страна, с неправилно закопчани копчета. Придаваше ѝ странен, изкривен вид.

— Виан! Влизай. Двете със Сара тъкмо правим оризов пудинг — разбира се, повечето с вода и желатин, но сложих и малко мляко.

Виан се насили да се усмихне. Остави приятелката си да я заведе в кухнята и да ѝ налее чаша с горчиво ерзац кафе — единственото, което можеха да купят. Виан промърмори някаква забележка за оризовия пудинг — дори не знаеше какво точно каза — когато Рашел се обърна и попита:

— Какво не е наред?

Виан се вторачи в приятелката си. Искаше да бъде силна — поне веднъж — но не можеше да възпре сълзите, напиращи в очите ѝ.

— Остани в кухнята — каза Рашел на Сара. — Ако чуеш, че брат ти се е събудил, иди да го вземеш. Ти — обърна се към Виан — ела с мен.

Хвана ръката на Виан и я поведе през малкия салон към спалнята си.

Виан приседна на леглото и вдигна глава към приятелката си. Мислено изреждаше имената от списъка, който ѝ бе дал Бек.

— Те са военнопленници, Рашел. Антоан и Марк, както и всички останали. Няма да се върнат у дома.

* * *

Три дни по-късно, в мразовитата съботна сутрин, Виан стоеше в класната стая и се взираше в групата жени, насядали по чиновете, които бяха прекалено малки за тях. Всички изглеждаха уморени и леко нащрек. Напоследък никой не изпитваше желание да общува с другите. Не беше ясно какво точно е verboten в разговорите за войната, а освен това жените в Кариво бяха изтощени. Прекарваха дните си във висене по опашки за недостатъчните дажби, а когато не бяха на опашките, те претърсваха околностите или се опитваха да продадат официалните си обувки или копринените си шалове, за да си купят самун хубав хляб. В дъното на стаята, заврени в ъгъла, Софи и Сара се бяха облегнали една на друга, с вдигнати колене, забили нос в книгите.

Рашел премести заспалия си син от едното рамо на другото и затвори вратата на класната стая.

— Благодаря на всички, че дойдохте. Знам колко е трудно през тези дни да се прави нещо повече от най-необходимото. — Жените промърмориха в знак на съгласие.

— Защо сме тук? — попита мадам Фурние уморено.

Виан пристъпи напред. Никога не се бе чувствала напълно удобно в компанията на някои от жените, много от които не харесаха Виан, когато на четиринайсет години се премести да живее тук. Когато Виан „улови“ Антоан — най-хубавия мъж в града — я харесваха още по-малко. Разбира се, онези дни бяха отдавна отминали и сега беше приятелка с тези жени, преподаваше на децата им, пазаруваше в магазините им, но въпреки това горчивината от младежките години не беше напълно изчезнала и тя все още изпитваше известно неудобство.

— Получих списък с френските военнопленници от Кариво. И аз съжалявам, ужасно съжалявам, че трябва да ви съобщя, че вашите съпрузи, както и моят и на Рашел, са в този списък. Казаха ми, че нашите мъже няма да се върнат у дома.

Тя замълча, за да даде възможност на жените да реагират. Мъка и загуба се изписаха по лицата около нея. Виан знаеше, че болката им е отражение на нейната. Въпреки това ѝ беше трудно да ги гледа и усети, че очите ѝ отново се навлажняват. Рашел пристъпи по-близо и улови ръката ѝ.

— Дадоха ми пощенски картички — продължи Виан. — Официални. За да можем да пишем на нашите съпрузи.

— Откъде се сдоби с толкова много картички? — попита мадам Фурние, докато бършеше очите си.

— Помолила е нейния германец за услуга — обади се Елен Рюел, съпругата на пекаря.

— Не съм! И той не е моят германец! — възмути се Виан. — Той е войник, който е разквартируван в дома ми. Трябваше ли да оставя германците да се настанят в „Льо Жарден“? Просто да си тръгна без нищо? Всяка къща или хотел в града със свободна стая бяха взети от тях. Аз не съм изключение.

Последваха още цъкания и мърморене. Някои жени кимнаха; други поклатиха глави.

— Аз щях да се самоубия, преди да позволя на някой от тях да се нанесе в дома ми — отсече Елен.

— Така ли, Елен? Наистина ли щеше да го направиш? — попита Виан. — А щеше ли първо да убиеш децата си, или да ги изхвърлиш на улицата да оцеляват сами?

Елен извърна поглед.

— Те се настаниха в хотела ми — обади се една жена. — И в повечето случаи се държат като джентълмени. Може би са малко недодялани. Разточителни.

— Джентълмени — процеди Елен злобно. — Ние сме свине за заколение. Ще видите. Свине, които дори не се съпротивляват.

— Напоследък не съм те виждала в месарницата — обърна се мадам Фурние към Виан с осъдителна нотка в гласа.

— Сестра ми идва вместо мен — отвърна Виан. Тя знаеше, че това е причината за неодобрението им; те се бояха, че на Виан ще ѝ предоставят, и тя ще се възползва, специални привилегии, недостъпни за тях. — Не бих взела храна, или каквото и да било, от врага. — Изведнъж ѝ се стори, че отново се е върнала в училище, когато популярните момичета я тормозеха.

— Виан се опитва да помогне — изрече Рашел достатъчно строго, за да ги накара да замълчат. Взе картичките от Виан и започна да им ги раздава.

Виан седна зад катедрата отпред и заби поглед в празната си картичка.

Чу неравномерното проскърцване на моливите на останалите жени върху картичките и бавно започна да пише:

Мой обични Антоан,

Ние сме добре. Софи расте и заяква и въпреки многото работа намерихме време през лятото, за да отидем на пикник край реката. Ние, аз, мисля за теб с всяко дихание и се моля да си добре. Не се тревожи за нас и си ела у дома.

Je t’aime[39], Антоан.

Буквите бяха толкова дребни, че тя се запита дали той ще може да ги разчете.

Дали ще получи картичката.

Дали е жив.

За бога, тя плачеше.

Рашел се приближи до нея и отпусна ръка върху рамото ѝ.

— Всички изпитваме същото — рече тихо.

Миг по-късно жените една по една станаха от местата си. Без да промълвят нито дума, се потътриха към катедрата и ѝ подадоха картичките си.

— Не им позволявай да те наранят — прошепна Рашел. — Те просто са изплашени.

— Аз също съм изплашена — отвърна Виан.

Рашел притисна картичката до гърдите си, а пръстите ѝ се разпростряха върху малкия квадрат хартия, сякаш имаше нужда да докосне всеки ъгъл.

— Нима бихме могли да не сме изплашени?

* * *

Когато се върнаха в „Льо Жарден“, мотоциклетът на Бек с автоматите в коша бе паркиран в тревата от вътрешната страна на портата.

— Искаш ли да дойдем у вас с теб? — обърна се Рашел към нея.

Виан се трогна от безпокойството в погледа на приятелката си. Знаеше, че ако помоли за помощ, ще я получи, но как би могъл някой да ѝ помогне?

— Не, merci. Всичко е наред. Той сигурно е забравил нещо и скоро ще си тръгне. Напоследък почти не се мярка тук.

— Къде е Изабел?

— Добър въпрос. Тя се измъква всяка петъчна сутрин още преди изгрев-слънце. — Наклони се към Рашел и прошепна: — Мисля, че се среща с някакво момче.

— Браво на нея.

Виан нямаше какво да отговори на това.

— Дали той ще изпрати картичките ни? — попита Рашел.

— Надявам се. — Виан се вгледа по-продължително в приятелката си. — Е, скоро ще разберем — додаде и поведе Софи в къщата. След като влязоха, заръча на Софи да се качи горе и да почете. Дъщеря ѝ бе свикнала с подобни нареждания и не възрази. Виан се стараеше да я държи колкото е възможно по-далеч от Бек.

Той седеше край масата в трапезарията, а пред него бяха пръснати листове. Когато тя влезе, мъжът вдигна глава. Капка мастило капна от перото на автоматичната му писалка и се разля като синьо съзвездие върху белия лист пред него.

— Мадам. Колко прекрасно. Радвам се, че се върнахте.

Тя предпазливо пристъпи към него, стиснала снопа пощенски картички. Бяха привързани с парче канап.

— Аз… тук има няколко пощенски картички… написани от приятелките ми в града… до нашите съпрузи… но не знаем къде да ги изпратим. Надявах се… че навярно вие ще можете да ни помогнете.

Тя пристъпи смутено от крак на крак, чувствайки се болезнено уязвима.

— Разбира се, мадам. За мен ще е удоволствие да ви направя тази услуга. Макар че ще отнеме доста време и проучване, за да се справя със задачата. — Той се изправи. — Всъщност в момента изготвям списък за моите началници в комендатурата. Те искат да узнаят имената на някои от учителите във вашето училище.

— О — промълви тя, без да разбира защо той ѝ казва това. Капитан Бек никога не говореше за работата си. Разбира се, те почти не разговаряха за нищо.

— Евреи. Комунисти. Хомосексуалисти. Масони. Свидетели на Йехова[40]. Познавате ли тези хора?

— Както знаете, хер капитан, аз съм католичка. В училище не говорим за такива неща. Във всеки случай нямам никаква представа кои са хомосексуалисти или масони.

— А. Значи, знаете за останалите.

— Не разбирам…

— Изразих се неясно. Моите извинения. Изключително много ще съм ви признателен, ако ми дадете имената на учителите във вашето училище, които са евреи или комунисти.

— Защо се нуждаете от имената им?

— Всъщност въпросът е по-скоро бюрократичен. Нали ни познавате нас, германците: обичаме да правим всякакви списъци. — Той ѝ се усмихна и издърпа един стол да седне.

Виан прикова поглед в празния лист върху масата; сетне го отмести към купчината пощенски картички в ръката си. Ако Антоан получи картичка от нея, може би щеше да ѝ отговори. Щеше поне да знае дали е жив.

— Това не е секретна информация, хер капитан. Всеки може да ви даде тези имена.

Той пристъпи към нея.

— С известно усилие, мадам, смятам, че мога да открия адреса на съпруга ви и да му изпратя колет от ваше име. Това жизнерадостно ли е?

— „Жизнерадостно“ не е правилната дума, хер капитан. Вие искате да ме попитате дали това ще е добре. — Виан шикалкавеше и го знаеше. Но което беше още по-лошо, беше напълно сигурна, че и той го знаеше.

— Ах. Благодаря ви, задето ме обучавате на вашия красив език. Моите извинения. — Той ѝ подаде писалката. — Не се тревожете, мадам. Това е просто бюрокрация.

Виан искаше да заяви, че няма да напише никакви имена, но какъв бе смисълът? Той лесно щеше да получи тази информация в града. Всички знаеха чии имена трябваше да фигурират в този списък. А за подобно неподчинение Бек можеше да я изхвърли от собствения ѝ дом — и тогава какво щеше да прави тя?

Жената се отпусна на стола, взе писалката и започна да пише имената. Чак когато стигна до края на листа, тя се спря и вдигна перото на писалката от хартията.

— Свърших — изрече с тих глас.

— Забравихте приятелката си.

— Така ли?

— Със сигурност искате да сте точна.

Тя прехапа нервно устна и сведе поглед към списъка с имената. Изведнъж с абсолютна сигурност осъзна, че не бива да прави това. Но нима имаше избор? Той беше господар в дома ѝ. Какво щеше да стане, ако му се опълчи? Бавно, усещайки, че ѝ се повдига, тя написа последното име от списъка.

Рашел дьо Шамплен.

Глава 12

В една много студена сутрин в края на ноември Виан се събуди с лице, мокро от сълзи. Отново бе сънувала Антоан.

Въздъхна и стана от леглото, като внимаваше да не събуди Софи. Виан бе спала напълно облечена, с вълнен жакет, пуловер, вълнени чорапи, вълнен панталон (на Антоан, отрязан отдолу, за да ѝ стане), плетена шапка и вълнени ръкавици с един пръст. Още не бе дошла Коледа, а студът вече бе настъпил. Сложи си и една жилетка, но не успя да се стопли.

Без да сваля ръкавиците, пъхна ръце в прореза в основата на матрака и извади кожената кесия, която Антоан ѝ бе оставил. Не бяха останали много пари. Много скоро щеше да се наложи да живеят само с учителската ѝ заплата.

Тя върна парите в кесията (броенето им се бе превърнало в мания, откакто времето се застуди) и слезе долу.

Вече никога нищо не достигаше. През нощта тръбите замръзваха и нямаха вода до обяд. Налагаше се Виан да оставя кофи, пълни с вода, близо до печката и камината, за да има за миене. Газта и електричеството бяха оскъдни, както и парите, затова пестеше и от двете. Пламъците на печката бяха толкова слаби, че водата едва се стопляше. Рядко палеха лампите.

Тя стъкми огъня, после се уви в дебелия пухен юрган и седна на дивана. До нея имаше торба с прежда, с която се бе сдобила, след като разплете един от старите си пуловери. Плетеше на Софи шал за Коледа и тези ранни утринни часове бяха единственото време, което можеше да отдели.

Проскърцващите звуци в старата къща ѝ правеха компания и тя се съсредоточи върху бледосинята прежда и начина, по който потракващите куки потъваха и изскачаха от меките нишки, създавайки във всеки миг нещо, което преди това не бе съществувало. Плетенето успокояваше нервите ѝ и се превърна в обичаен сутрешен ритуал. Ако дадеше воля на мислите си, може би щеше да си спомни как майка ѝ седи до нея и я учи, повтаряйки: „Едно налице, две наопаки, точно така… красиво…“.

Или как Антоан слиза по стълбите, само по чорапи, усмихва ѝ се и я пита какво му плете…

Антоан.

Входната врата бавно се отвори, навявайки студен въздух и купчина листа. Влезе Изабел, в старото палто на Антоан, с ботуши до коленете и шал, увит около главата и врата, скриващ всичко освен очите ѝ. Видя Виан и се закова на място.

— О. Ти си станала. — Размота шала и закачи палтото. Виновното изражение на лицето ѝ не можеше да се сбърка. — Бях навън да нагледам пилетата.

Ръцете на Виан застинаха; куките спряха да потракват.

— Най-добре е да ми кажеш кой е той, това момче, с което се срещаш и заради което постоянно се измъкваш тайно от вкъщи.

— Кой е луд да ходи по срещи с момчета в този студ? — Изабел отиде при Виан, дръпна я, за да стане, и я поведе към огъня.

От внезапната топлина Виан потрепери. Досега не бе осъзнавала колко ѝ е студено.

— Ти — рече тя, изненадана, че това я накара да се усмихне. — Ти би се измъквала в студа, за да се срещнеш с момче.

— Трябва да е някой, който наистина си заслужава. Кларк Гейбъл може би.

Софи се втурна в стаята и се сгуши до майка си.

— Колко е хубаво — рече тя и простря ръце към пламъците.

За един красив, нежен миг Виан забрави тревогите си, после Изабел изведнъж го прекъсна:

— Е, май е по-добре да вървя. Трябва да съм първа на опашката пред месарницата.

— Добре е да хапнеш нещо, преди да излезеш — рече Виан.

— Дай моя дял на Софи — отвърна Изабел, облече отново палтото и уви шала около главата си.

Виан изпрати сестра си до вратата и я проследи с поглед как потъва в мрака, после се върна в кухнята, запали газената лампа и слезе в килера в мазето, където лавици опасваха каменните стени. Преди две години този килер беше претъпкан с буркани, пълни с гъша мас, пушени бутове и наденици.

А сега припасите на кафето от цикория вече почти привършваха. На дъното на големия стъклен буркан проблясваха последните кристалчета захар, а брашното беше по-скъпоценно от златото. Слава богу, че реколтата от зеленчуци беше богата, въпреки че градината бе опустошена от бежанците. Тя бе затворила в буркани и консервирала всеки плод и зеленчук, колкото и малки да бяха.

Протегна ръка към самуна хляб от непресято брашно, който вече мухлясваше. Едно варено яйце и препечена филийка съвсем не бяха достатъчна закуска за едно подрастващо момиче, но можеше да бъде и по-лошо.

— Искам още — заяви Софи, когато приключи.

— Не мога да ти дам — отвърна майка ѝ.

— Германците вземат цялата ни храна — каза Софи точно когато Бек излезе от стаята си, облечен в сиво-зелената си униформа.

— Софи — смъмри я Виан остро.

— Е, вярно е, млада госпожице, че германските войници вземат много храна от френските селяни, но мъжете, които се бият, трябва да ядат, нали?

Софи се намръщи насреща му.

— Не трябва ли всички да ядат?

— Oui, мамзел. А и ние, германците, не само вземаме, ние даваме на нашите приятели. — Той бръкна в джоба на униформата и извади блокче шоколад.

— Шоколад?

— Софи, не — възпря я Виан, но Бек омайваше дъщеря ѝ, дразнеше я, като правеше фокуси с шоколада, който се появяваше и изчезваше в ръката му. Най-накрая го даде на момичето, което изпищя възторжено и разкъса станиола.

Бек пристъпи към Виан.

— Изглеждате… тъжна тази сутрин — промълви тихо.

Жената не знаеше как да отговори.

Той ѝ се усмихна и излезе. Отвън, тя чу как мотоциклетът запали и потегли.

— Т’ва беше страашен шоколад — рече Софи, облизвайки устните си.

— Знаеш ли, може би е по-добре да изяждаш по едно парче всяка вечер, вместо да го излапаш наведнъж. А и не е нужно да споменавам, че една от човешките добродетели е споделянето с ближния.

— Танте Изабел казва, че е по-добре да си дързък, отколкото слаб. Казва още, че ако скочиш от скала, поне ще летиш, преди да паднеш.

— А, да. Това звучи типично за Изабел. Може би не е зле да я помолиш да ти разкаже за онзи път, когато си счупи китката, скачайки от дървото, на което поначало изобщо не биваше да се катери. Хайде, ставай, да вървим на училище.

Отвън двете застанаха край калния и заледен път да почакат Рашел и децата. Всички заедно поеха на дългото студено пътуване пеша към училището.

— Преди четири дни ми свърши кафето — заговори Рашел. — Осведомявам те, в случай че се чудиш защо съм такава вещица.

— Аз съм тази, която напоследък често избухва — отвърна Виан. Зачака Рашел да възрази, но тя я познаваше достатъчно добре, за да разбере кога зад едно обикновено заявление се крие нещо повече. — Работата е там, че… постоянно мисля за разни неща.

Списъкът. Беше написала имената преди седмици и нищо не се бе случило. Въпреки това тревогата не я напускаше.

— Антоан? Гладът? Измръзването до смърт? — усмихна се Рашел. — Коя от тези незначителни тревоги те е обсебила тази седмица?

Училищният звънец издрънча.

— Побързай, маман, закъсняваме. — Софи я сграбчи за ръката и я повлече напред.

Виан се остави да я водят нагоре по каменните стъпала. Тя, Софи и Сара влязоха в нейната класна стая, която вече бе пълна с ученици.

— Закъсняхте, мадам Мориак — усмихна се Жил. — Това е един ваш недостатък.

Всички се засмяха.

Виан съблече палтото си и го закачи.

— Както винаги, си много остроумен, Жил. Да видим ще продължиш ли да се усмихваш след контролното по правопис.

Този път учениците простенаха и Виан не можа да сдържи усмивката си, когато видя умърлушените им физиономии. Всички изглеждаха толкова оклюмали; а и честно казано, беше много трудно да се чувства човек другояче в тази студена стая със затъмнени прозорци, през които не проникваше достатъчно светлина, за да разпръсне сенките.

— О, какво пък толкова, тази сутрин е много студено. Може би имаме нужда от една игра на гоненица, която да ни сгрее кръвта.

Одобрителен рев огласи стаята. Виан едва смогна да грабне палтото си, преди да бъде пометена навън от класната стая от вълната от смеещи се деца.

Бяха на двора само няколко минути, когато Виан чу ръмженето на автомобили, приближаващи към училището.

Децата не обърнаха внимание — както изглеждаше, напоследък само самолетите им правеха впечатление — и продължиха с играта.

Виан отиде до края на сградата и надникна иззад ъгъла.

Черен мерцедес-бенц се изкачваше с рев по прашната алея, калниците му бяха украсени с малки знаменца със свастики, които се развяваха на студения вятър. Следваше го френска полицейска кола.

— Деца — извика Виан, забързана към двора, — елате тук! Стойте до мен.

Двама мъже завиха зад ъгъла и закрачиха към тях. Единият, когото не бе виждала никога досега, беше висок, елегантен мъж, с руса коса, облечен в дълго черно кожено палто. Железен кръст украсяваше високата права яка. Другия го познаваше; от години беше полицай в Кариво. Пол Жоилире. Антоан често отбелязваше, че мъжът е злобен и малодушен.

— Мадам Мориак — каза френският полицай, като кимна официално.

Не ѝ хареса погледът в очите му. Напомни ѝ на начина, по който понякога момчетата се споглеждаха един друг, когато смятаха да тормозят някое беззащитно дете.

— Bonjour[41], Пол.

— Тук сме заради някои от вашите колеги. Вие няма за какво да се притеснявате, мадам. Не фигурирате в списъка.

Списъкът.

— Какво искате от колегите ми? — чу се да пита тя, но гласът ѝ бе едва доловим, макар че децата бяха притихнали.

— Някои учители ще бъдат уволнени днес.

— Уволнени? Защо?

Нацисткият офицер махна с бледата си ръка, сякаш отпъждаше досадна муха.

— Евреите, комунистите и масоните. Онези — продължи презрително, — на които повече не е разрешено да преподават в училище, да работят в държавни учреждения или в съдебната власт.

— Но…

Нацистът кимна към френския полицай, двамата се обърнаха като един и влязоха с наперена крачка в училището.

— Мадам Мориак? — Някой я дръпна за ръкава.

— Маман — изплака Софи. — Те не могат да го направят, нали?

— Разбира се, че могат — намеси се Жил. — Проклети нацистки копелета.

Виан трябваше да му се скара и да го накаже за нецензурния език, но в момента не можеше да мисли за нищо друго, освен за списъка с имена, който бе дала на Бек.

* * *

Вече часове Виан се бореше със съвестта си. Тя продължи да преподава през остатъка от деня, въпреки че не можеше да си спомни как съумя. В съзнанието ѝ се бе загнездил погледът на Рашел, с който я прониза, докато излизаше от училището с останалите уволнени учители. Накрая, по обяд, макар че вече не достигаха преподаватели в училище, тя помоли друг колега да я замести в класната стая.

Сега стоеше в края на градския площад.

През целия път до тук си повтаряше какво ще каже, но когато видя нацисткото знаме да се развява над hôtel de ville, решителността ѝ се разколеба. Навсякъде, където и да погледнеше, имаше германски войници — вървяха по двама или яздеха великолепни охранени коне, или фучаха нагоре и надолу по улиците в блестящи черни ситроени. На отсрещната страна на площада, един нацист наду свирката си и удари с приклада на пушката възрастен мъж, който падна на колене.

Върви, Виан.

Тя се изкачи по каменните стъпала към затворените дъбови врати, където свежо избръснатият млад часовой я спря и настоя да узнае по каква работа е дошла.

— Тук съм, за да се видя с капитан Бек — отвърна тя.

— А. — Часовоят отвори вратата и посочи широкото каменно стълбище, като вдигна два пръста в знак, че трябва да се качи на втория етаж.

Виан пристъпи в голямата зала на кметството. Наоколо гъмжеше от мъже в униформи. Тя се опита да избегне погледите им, докато прекосяваше с бърза крачка фоайето на път към голямото стълбище, което изкачи под бдителния поглед на фюрера, чийто портрет заемаше по-голямата част от стената.

На втория етаж спря един мъж в униформа и го попита:

— Капитан Бек, s’il vous plaît[42]?

— Oui, мадам. — Той я поведе към вратата в дъното на коридора и почука енергично. Когато отвътре отговориха, офицерът отвори вратата.

Бек седеше зад бюро, инкрустирано в черно и златно — очевидно заграбено от някое от богатите имения в околността. На стените зад него бяха окачени портрет на Хитлер и множество военни карти. Върху бюрото имаше пишеща и циклостилна машина. В ъгъла се виждаше купчина конфискувани радиоапарати, но най-лошо от всичко беше храната. До задната стена бяха струпани безброй кутии с храна, осолени и сушени меса и шунка, пити кашкавал и сирена.

— Мадам Мориак — рече той и бързо се изправи. — Каква приятна изненада. — Приближи се към нея. — Какво мога да направя за вас?

— Става дума за учителите, които вие уволнихте от училището.

— Не съм аз, мадам.

Виан погледна към отворената врата зад тях, пристъпи към него и рече, снижавайки глас:

— Вие ми казахте, че списъкът с имена е просто бюрокрация.

— Съжалявам. Наистина. Това ми казаха.

— Ние имаме нужда от тях в училище.

— Присъствието ви тук е… може би опасно. — Той скъси малкото разстояние помежду им. — Вие не бихте желали да привличате вниманието към себе си, мадам Мориак. Не и тук. Има мъже… — Погледна към вратата и замълча. — Вървете, мадам.

— Ще ми се да не бяхте помолили за онази услуга.

— На мен също, мадам. — Той я изгледа разбиращо. — А сега си вървете. Моля ви. Не бива да сте тук.

Виан се извърна от капитан Бек — от цялата тази храна и портрета на фюрера — и напусна кабинета му. Докато слизаше по стълбите, видя как войниците я наблюдаваха, подсмихваха се един на друг, несъмнено се подиграваха на поредната французойка, преследваща красив германски офицер, който току-що бе разбил сърцето ѝ. Но чак когато пристъпи на огряната от слънцето улица, напълно осъзна грешката си.

Няколко жени бяха на площада или близо до него и я видяха как излиза от нацисткото леговище.

Една от жените беше Изабел.

Виан забърза надолу по стъпалата към Елен Рюел, съпругата на пекаря, която доставяше хляб за комендантството.

— Осъществявате светски контакти, мадам Мориак? — подхвърли Елен лукаво, докато Виан я подминаваше с бърза крачка.

Изабел почти се затича към нея. С примирена въздишка Виан застина на място, изчаквайки сестра ѝ да дойде при нея.

— Какво си правила там? — попита настоятелно Изабел с прекалено висок тон или може би просто така прозвуча в ушите на Виан.

— Днес уволниха учителите в училище. Не. Не всички от тях, само евреите, масоните и комунистите. — Споменът набъбна в гърдите ѝ, повдигна ѝ се. Пред очите ѝ отново изникна картината на притихналия коридор и смутените учители, които останаха. Никой не знаеше какво да прави, как да се противопостави на нацистите.

— Само те, а? — натърти Изабел с изопнато лице.

— Не исках да прозвучи така. Исках да уточня. Те не уволниха всички учители. — Дори в собствените ѝ уши извинението прозвуча неубедително, затова тя млъкна.

— Всичко това не обяснява присъствието ти в тяхната главна квартира.

— Аз… мислех, че капитан Бек ще може да ни помогне. Да помогне на Рашел.

— Отишла си при Бек за услуга?

— Налагаше се.

— Французойките не молят нацистите за услуга, Виан. Mon Dieu, би трябвало да го знаеш.

— Знам — отвърна Виан предизвикателно. — Но…

— Но какво?

Виан не можеше да издържа повече.

— Аз му дадох списък с имена.

Изабел се вцепени. За един миг сякаш престана да диша. Погледът, с който измери Виан, болеше повече от плесница през лицето.

— Как можа да го направиш? Ти ли им даде името на Рашел?

— Аз н-не знаех — заекна Виан. — Как можех да зная? Той каза, че е просто бюрокрация. — Сграбчи ръката на сестра си. — Прости ми, Изабел. Наистина. Не знаех.

— Не за моята прошка трябва да молиш, Виан.

Виан усети изгарящ до кости срам. Как можеше да е толкова глупава и как, в името Божие, щеше да изкупи греха си? Погледна към часовника на китката си. Часовете скоро щяха да свършат.

— Отиди в училище — каза Виан. — Вземи Софи и Сара и ги заведи у дома. Аз трябва да свърша нещо.

— Каквото и да е то, надявам се, че добре си го обмислила.

— Върви — подкани я Виан уморено.

* * *

Параклисът „Света Жана“ беше малка каменна нормандска църква в края на града. Зад него, сред средновековните каменни стени, се намираше манастирът „Сестрите на свети Йосиф“, чиито монахини се грижеха за сиропиталище и училище.

Виан влезе в църквата, стъпките ѝ отекваха по студения каменен под; дъхът ѝ образуваше облаче пред нея. Тя свали ръкавиците, за да докосне с върховете на пръстите си замръзналата светена вода. Прекръсти се и отиде до една празна пейка и коленичи. Затвори очи и сведе глава в молитва.

Нуждаеше се от напътствие — и прошка, но за пръв път в живота си не можеше да намери думи за своята молитва. Как можеше да ѝ бъде простено за такава глупава, неразумна постъпка?

Бог виждаше вината и страха ѝ и Той щеше да я съди. Отпусна преплетените си в молитвен жест ръце, изправи се и седна на дървената пейка.

— Виан Мориак, това ти ли си?

Майката игуменка Мари-Терез пристъпи до Виан и седна. Зачака Виан да заговори. Между тях винаги е било така. Виан беше на шестнайсет и бременна, когато за пръв път дойде да потърси съвета ѝ. Майката игуменка утеши младото момиче, след като папа я нарече позор; майката игуменка бе тази, която организира прибързаната сватба и уговори папа да позволи на Виан и Антоан да превърнат „Льо Жарден“ в свой дом; майката игуменка бе уверила Виан, че едно дете винаги е чудо и че младежката любов може да издържи изпитанията и да оцелее през годините.

— Вие знаете, че в дома ми е разквартируван германски офицер — заговори Виан накрая.

— Те са настанени във всички големи къщи и всеки хотел.

— Той поиска от мен да му кажа имената на учителите в нашето училище, които са евреи, комунисти и масони.

— А. И ти си му ги съобщила.

— Постъпих като глупачка, както ме нарече Изабел, нали?

— Ти не си глупачка, Виан. — Възрастната монахиня се взря във Виан. — А сестра ти винаги съди прибързано. Определено си спомням това за нея.

— Питам се дали щяха да узнаят тези имена и без моята помощ.

— Те уволниха евреите от заеманите им постове в целия град. Не го ли знаеш? Мосю Пеноа вече не е началник на пощата, а съдия Брайе беше сменен. Получих вести от Париж, че директорката на колежа „Савинье“ е била принудена да се пенсионира, както и всички певци евреи в Операта. Може би са се нуждаели от помощта ти, а може би не — каза майката игуменка с едновременно строг и нежен глас. — Но това няма значение.

— Какво имате предвид?

— Мисля, че докато тази война продължава, всички ние ще трябва да се вгледаме по-надълбоко в душите си. Тези въпроси не са за тях, а за нас.

Виан усети как сълзи запариха в очите ѝ.

— Вече не знам какво да правя. Антоан винаги се е грижел за всичко. Вермахтът и Гестапо са повече, отколкото мога да понеса.

— Не мисли за това, кои са те. Мисли за това, коя си ти, с кои жертви можеш да се примириш и кои ще те сломят.

— Всичко ме сломява. Трябва повече да приличам на Изабел. Тя е толкова уверена за всичко. За нея тази война е черно и бяло. Изглежда, нищо не я плаши.

— Изабел също има съмнения и колебания. Като всички нас. Вече съм го преживяла, в Голямата война. Знам, че трудностите и изпитанията едва сега започват. Ти трябва да бъдеш силна.

— Като вярвам в Бог.

— Да, разбира се, но не само като вярваш в Бог. Боя се, че молитвите и вярата няма да са достатъчни. Пътят на праведността често е опасен. Подготви се, Виан. Това е едва първото ти изпитание. Поучи се от него. — Майката игуменка се наведе напред и отново прегърна Виан. Виан се вкопчи в нея, лицето ѝ се притисна до грубото вълнено расо.

Когато се отдръпна, се чувстваше малко по-добре.

Майката игуменка се изправи, улови ръката на Виан и я дръпна, за да стане.

— Може би тази седмица ще отделиш време да посетиш децата и да се позанимаваш с тях? Те много обичат, когато ги учиш да рисуват. Както можеш да си представиш, напоследък има много мрънкания и оплаквания от празни стомаси. Слава на Бога, че монахините имат прекрасна градина, а козето мляко и сирене са божия благодат. При все това…

— Да — съгласи се Виан. Всички знаеха какво означава да се затегнат коланите, особено за децата.

— Ти не си сама и не си отговорна за всичко — рече нежно майката игуменка. — Поискай помощ, когато се нуждаеш от нея, и я дай, когато можеш. Мисля, че така служим на Бог — на нас самите и на останалите — в мрачни времена като тези.

* * *

Ти не си отговорна за всичко.

През целия път до дома Виан размишляваше над думите на майката игуменка.

Тя винаги бе намирала утеха във вярата. Когато маман започна да кашля и после когато кашлицата ѝ се превърна в сухи трескави пристъпи, които оставяха кървава диря върху носните кърпички, Виан се молеше на Бог за всичко, от което се нуждаеше. Помощ. Напътствия. Как да излъжат смъртта, надвиснала над тях. На четиринайсет тя обеща на Господ каквото и да е — всичко — само и само Той да спаси живота на маман. Когато молбите ѝ останаха нечути, тя се обърна към Господ и се помоли да ѝ даде сили, за да се справи с последствията — своята самота, студенината на папа, гневното мълчание и пиянските изблици, хленчещата настойчивост на Изабел, просеща внимание.

От време на време се обръщаше към Бог, молеше за помощ, обещаваше безрезервната си вяра. Искаше да повярва, че тя не е сама и не носи цялата отговорност, а че по-скоро животът ѝ протича според Неговия план, въпреки че тя не можеше да го види.

Сега тази надежда бе крехка и уязвима като фино стъкло.

Тя беше сама и никой друг не бе отговорен, освен нацистите.

И тя бе направила ужасна, огромна грешка. Не можеше да я заличи, колкото и да се надяваше на такава възможност; не можеше да я поправи, но една добра жена щеше да поеме отговорността — и вината — и да се извини. Каквото и друго да беше или да не беше, каквито и да бяха недостатъците ѝ, тя искаше да бъде добра жена.

И затова знаеше какво трябва да направи.

Знаеше го, но когато стигна пред прага на къщата на Рашел, установи, че не може да помръдне. Краката ѝ натежаха, а още повече сърцето ѝ.

Тя пое дълбоко дъх и почука на вратата. Чу се тътрене на крака и след миг вратата се отвори. Рашел държеше спящия си син в едната си ръка, а от другата висеше гащеризон.

— Виан — усмихна се тя, — влизай.

Виан едва не се поддаде на малодушието. О, Рашел, отбих се само за да те видя. Вместо това пое дълбоко дъх и влезе след приятелката си в дома ѝ. Зае обичайното си място в удобния тапициран стол до пращящия огън в камината.

— Вземи Ари, аз ще направя кафе.

Виан протегна ръце към спящото бебе и го взе в прегръдките си. Той се сгуши в нея и тя го погали по гръбчето и го целуна по темето.

— Чухме, че някои колети са били доставени на военнопленниците в лагерите от Червения кръст — каза Рашел след минута, като влезе в стаята с две чаши кафе. Остави едната върху масичката до Виан. — Къде са момичетата?

— У дома, с Изабел. Навярно се учат как да стрелят с пушка.

Рашел се засмя.

— Има и по-лоши умения. — Свали гащеризона от рамото си и го хвърли в плетения кош при останалите дрехи за изкърпване. После седна срещу Виан.

Виан вдъхна дълбоко сладкото бебешко ухание. Когато вдигна глава, Рашел се взираше в нея.

— Това е един от онези дни, нали? — попита тихо.

Виан ѝ се усмихна треперливо. Рашел знаеше колко силно понякога тъгуваше Виан за изгубените си бебета и колко дълбоко се молеше за още деца. Между тях имаше трудни моменти — не много, съвсем малко — когато Рашел забременя с Ари. Радостта на Виан за Рашел бе примесена… със зрънце завист.

— Не — отвърна тя. — Вдигна леко брадичка и погледна приятелката си в очите. — Трябва да ти кажа нещо.

— Какво?

Гостенката пое дълбоко въздух.

— Спомняш ли си деня, когато написахме картичките? И че капитан Бек ме чакаше, когато се прибрах у дома?

— Oui. Аз ти предложих да дойда с теб.

— Съжалявам, че не дойде, макар че не съм сигурна дали щеше да има някаква разлика. Той просто щеше да изчака, докато си тръгнеш.

Рашел понечи да се надигне.

— Той да не би…

— Не, не — побърза да я прекъсне Виан. — Не е това. През онзи ден, когато се върнах, го заварих да работи край масата в трапезарията. Той… ме помоли да напиша списък с имена. Искаше да знае кои учители в училище са евреи или комунисти. — Тя замълча. — Попита и за хомосексуалистите и масоните, като че ли хората говорят за подобни неща.

— И ти си му казала, че не знаеш?

Срамът застави Виан да отвърне поглед, но само за секунда. Насили се да продължи:

— Аз му написах името ти, Рашел. Заедно с останалите.

Рашел застина неподвижно; кръвта се отдръпна от лицето ѝ, тъмните очи се откроиха още по-силно.

— И те ни уволниха.

Виан преглътна мъчително и кимна.

Рашел стана, мина покрай Виан, без да спира, игнорирайки мълчаливата ѝ молба: моля те, Рашел, отдръпвайки се, за да не бъде докосната. Отиде в спалнята си и трясна вратата.

Минутите бавно се нижеха в поети дихания и заседнали в гърлото молитви, във въздишките на стола. Виан наблюдаваше как тънките черни стрелки на часовника на камината тиктакат напред. Потупваше бебето по гърба в ритъма на изминалите минути.

Най-после вратата се отвори. Рашел се върна в стаята. Косата ѝ бе разрошена, сякаш неспирно бе прокарвала пръсти през нея; бузите ѝ бяха на петна от тревога или гняв. А може би и от двете. Очите ѝ бяха зачервени от пролетите сълзи.

— Съжалявам — пророни Виан. — Прости ми.

Рашел приближи, спря пред нея и я погледна. В очите ѝ лумнаха гневни пламъци, тутакси потушени от примирението.

— Всички в града знаят, че съм еврейка, Виан. Винаги съм се гордяла с това.

— Знам. Това си повтарям и аз. Въпреки това не биваше да му помагам. Съжалявам. Не бих те наранила за нищо на света. Надявам се, че го знаеш.

— Разбира се, че го знам — промълви Рашел тихо. — Но, Ви, трябва да бъдеш по-внимателна. Знам, че Бек е млад и красив, дружелюбен и любезен, но той е нацист, а те са опасни.

* * *

Зимата на 1940 г. беше най-студената, откакто всички се помнеха. Всеки ден валеше сняг, покривайки с дебело пухкаво одеяло дърветата и полята; ледени висулки блещукаха от клюмналите клони на дърветата.

Въпреки това Изабел се събуждаше всяка петъчна сутрин часове преди зазоряване и разнасяше „терористичните позиви“, както ги наричаха нацистите. Позивите от миналата седмица съобщаваха за военните операции в Северна Африка и предупреждаваха французите, че ограниченията на храна през зимата не са резултат от британската блокада — както твърдеше нацистката пропаганда — а са по-скоро следствие от безогледното плячкосване от германците на всичко, което Франция произвеждаше.

Изабел разпространяваше тези позиви вече месеци и ако трябваше да бъде честна, не забелязваше да оказват голямо въздействие върху хората от Кариво. Доста от селяните продължаваха да поддържат Петен. А мнозина не се интересуваха. Обезпокоителен брой от съседите ѝ поглеждаха на германците и си мислеха: толкова са млади, почти момчета, и продължаваха да се влачат през живота със сведени глави, водени от единствената мисъл да стоят по-далеч от всяка опасност.

Разбира се, нацистите бяха забелязали позивите. Някои от сънародниците ѝ бяха готови да използват всякаква възможност, за да се подмажат — и да дадат на нацистите позивите, които намираха в пощенските си кутии, беше добро начало.

Изабел знаеше, че германците търсят тези, които печатат и разпространяват позивите, но не си даваха много зор. Особено през тези снежни дни, когато всички говореха само за „Лондонския блиц“[43]. Навярно нацистите знаеха, че един лист хартия не е достатъчен, за да повлияе върху хода на войната.

Днес Изабел лежеше в леглото, Софи се бе свила до нея като тънко стъбло на папрат, а Виан спеше непробудно от другата страна на момичето. Сега трите спяха заедно в леглото на Виан. През последния месец бяха струпали в леглото всеки юрган и одеяло, които успяха да изнамерят в къщата. Изабел лежеше и гледаше как дъхът и образува малки бели облачета, чезнещи в мразовитата стая.

Знаеше колко студен ще е подът дори през вълнените чорапи, с които си бе легнала. Знаеше и че това ще е последният път през целия ден, когато ще ѝ е топло. Събра сили и се измъкна изпод купчината юргани и одеяла. До нея Софи изпъшка в съня си и се претъркули до топлото тяло на майка си.

Когато краката на Изабел докоснаха пода, остра болка прониза пищялите ѝ. Тя потръпна и закуцука към вратата.

Стълбището сякаш беше безконечно; болката в краката беше почти непоносима. Проклетите подути измръзнали места. Всички страдаха от тях тази зима. Предполагаше се, че бяха от липсата на масло и мазнини, но Изабел знаеше, че са причинени от студеното време, чорапите на дупки и обувките, които се разпадаха по шевовете.

Искаше да запали огъня — копнееше дори само за миг топлина — но и последните тресчици дърво бяха на привършване. В края на януари започнаха да отпарят дъските от хамбара и да ги горят, заедно с кутиите за инструменти, старите столове и всичко, което можеха да намерят. Тя възвари чаша вода и я изпи на малки глътки, надявайки се топлата течност да залъже стомаха ѝ, че не е празен. Изяде малък къшей стар хляб, уви се със стари вестници, после облече палтото на Антоан и нахлузи ръкавиците и ботушите. Главата и вратът ѝ бяха омотани с вълнен шал, но въпреки това, когато излезе навън, от студа дъхът ѝ секна. Затвори вратата и пое бавно и тежко в снега, подутите ѝ и измръзнали пръсти на краката пулсираха при всяка крачка, а пръстите на ръцете ѝ се вледениха в ръкавиците.

Навън цареше зловеща тишина. Тя изгази през преспите, дълбоки до коленете, отвори счупената порта и излезе на побелялото от отъпкания сняг шосе.

Заради студа и снега ѝ бяха нужни три часа, за да разнесе позивите (тази седмица бяха посветени на Блица — само за една нощ швабите бяха хвърлили 32 000 бомби върху Лондон). Зората бе бледа и немощна, като рядка постна супа. Тя бе първа на опашката пред месарницата, но скоро дойдоха и останалите. В седем сутринта съпругата на месаря вдигна рулетката и отключи вратата.

— Октопод — обяви жената.

Изабел усети как я прободе разочарование.

— Никакво месо?

— Не и за французите, мазмел.

Тя чу недоволното мърморене на жените зад гърба си, искаха месо, а по-назад и на тези, които знаеха, че няма да имат късмета да се сдобият дори с октопод.

Изабел пое увития в хартия октопод и напусна магазина. Поне бе взела нещо. Вече нямаше сухо мляко, не можеше да се купи нито с купони, нито на черния пазар. Все пак малко ѝ провървя и след два часа висене на опашка успя да купи парче камамбер. Сложи безценните покупки в кошницата, покри ги с дебела кърпа и закуцука надолу по „Виктор Юго“.

Докато минаваше покрай кафенето, пълно с германски войници и френски полицаи, усети уханието на сварено кафе и прясно опечени кроасани и червата ѝ изкуркаха.

— Мамзел.

Един френски полицай ѝ кимна отривисто и с жест ѝ посочи, че се налага да я заобиколи. Тя се отдръпна настрани и оста да го наблюдава как поставя плакат на една изоставена витрината. Първият афиш гласеше:

СЪОБЩЕНИЕ

ЗА ШПИОНАЖ СА РАЗСТРЕЛЯНИ ЕВРЕИНЪТ

ЯКОВ МАНСАР, КОМУНИСТЪТ ВИКТОР ЯБЛОНСКИ

И ЕВРЕИНЪТ ЛУИ ДЕВРИ.

А вторият:

СЪОБЩЕНИЕ

ОТ СЕГА НАТАТЪК ВСИЧКИ ФРАНЦУЗИ,

АРЕСТУВАНИ ЗА НЯКАКВО ПРЕСТЪПЛЕНИЕ ИЛИ

НАРУШЕНИЕ, ЩЕ БЪДАТ СМЯТАНИ ЗА ЗАЛОЖНИЦИ.

КОГАТО СЕ ИЗВЪРШИ ВРАЖДЕБЕН АКТ СРЕЩУ

ГЕРМАНИЯ ВЪВ ФРАНЦИЯ, ЗАЛОЖНИЦИТЕ

ЩЕ БЪДАТ РАЗСТРЕЛВАНИ.

— Те ще разстрелват обикновени французи за нищо? — удиви се тя.

— Няма защо да се плашите, мамзел. Тези предупреждения не се отнасят за красиви жени като вас.

Изабел го изгледа кръвнишки. Той беше по-лош от германците, един французин да причинява това на своите сънародници. Затова ненавиждаше правителството във Виши. Каква полза имаше, че управляват половин Франция, щом това ги превръщаше в марионетки на нацистите?

— Зле ли ви е, мадмоазел?

Толкова общителен. Толкова загрижен. Какво щеше да направи, ако го нарече предател и се изплюе в лицето му?

— Добре съм, merci.

Изабел го проследи с поглед как прекоси самоуверено улицата, с изправен гръб, с безупречно нагласена шапка върху късо подстриганата кестенява коса. Германските войници в кафенето го посрещнаха топло, потупаха го по гърба и го поканиха радушно в компанията си.

Изабел се извърна отвратено.

И в този момент го съзря: ярко сребрист велосипед, облегнат на стената на кафенето. Тутакси осъзна колко много щеше да промени живота ѝ, ще облекчи болката, ще улесни ежедневното ѝ пътуване до и от града.

Обикновено войниците в кафенето щяха да пазят велосипеда, но в тази снежна сутрин никой не седеше край масите на тротоара.

Не го прави.

Сърцето ѝ се разтуптя, дланите под ръкавиците се изпотиха и сгорещиха. Тя се озърна. Жените на опашката пред месарницата се стараеха да не забелязват нищо и избягваха да се споглеждат. Витрините на кафенето на отсрещната страна на улицата бяха запотени; вътре мъжете представляваха неясни силуети.

Толкова уверени в себе си.

В нас, помисли си тя горчиво.

В този миг и последната ѝ капка колебание се изпари. Тя стисна дръжката на кошницата и закуцука по заледената настилка на улицата. От тази секунда, от тази първа стъпка светът се размаза около нея и времето забави своя ход. Тя чуваше дишането си, виждаше облаците пара пред лицето си. Сградите се замъгляваха или се сливаха в бели грамади, снегът я заслепяваше, докато накрая можеше да вижда единствено блясъка на сребристото кормило на велосипеда и двете черни гуми.

Изабел знаеше, че има само един начин да го направи. Бързо. Без да се оглежда встрани, без да спира.

Някъде излая куче. Врата се затръшна.

Изабел продължи да върви; пет крачки я разделяха от велосипеда.

Четири.

Три.

Две.

Тя пристъпи на тротоара, хвана кормилото на велосипеда и скочи на седалката. Подкара го по калдъръмената улица, шасито подскачаше по неравностите на пътя. Зави зад ъгъла, замалко не падна, но запази равновесие и натисна здраво педалите надолу към „Льо Гранд“.

Когато стигна там, сви в уличката, скочи от велосипеда и потропа на вратата. Четири силни почуквания.

Вратата бавно се отвори. Анри я видя и се намръщи.

Тя нахлу вътре.

Малката стая за срещи тънеше в полумрак. Само една газена лампа бе поставена върху издрасканата дървена маса. Анри беше сам. Правеше наденици от месото и сланината, оставени върху един поднос. Готовите наденици висяха от куките на стената. Стаята миришеше на месо, кръв и цигарен дим. Изабел дръпна велосипеда в стаята и затръшна вратата.

— Е, здравей — рече той, докато бършеше ръцете си в една кърпа. — Да не би да има насрочена сбирка, за която аз не знам?

— Не.

Той погледна велосипеда до нея.

— Този велосипед не е твой.

— Откраднах го — отвърна тя. — Направо изпод носовете им.

— Той е, или беше, велосипедът на Ален Дешан. Той изостави всичко и избяга в Лион със семейството си в началото на окупацията. — Анри пристъпи към нея. — Напоследък съм виждал един есесовец да го кара из града.

— Есесовец? — Въодушевлението на Изабел помръкна. Носеха се страшни слухове за есесовците и тяхната жестокост. Може би трябваше по-добре да обмисли това…

Анри я приближи, толкова близо, че тя усети топлината на тялото му.

Досега никога не се бе озовавала насаме с него, нито толкова близо до него. За пръв път забеляза, че очите му не бяха нито кафяви, нито зелени, а по-скоро лешниковосиви, които извикаха представата за мъгла в гъста гора. Тя видя малък белег на веждата му, останал от някогашна дълбока или лошо зашита рана, и това изведнъж я накара да се запита какъв ли е бил животът му, довел го тук и в редиците на комунистите. Той беше поне десетина години по-голям от нея, макар че, ако трябваше да бъде честна, понякога изглеждаше още по-възрастен, сякаш бе преживял огромна загуба.

— Ще трябва да го пребоядисаш — каза той.

— Нямам никаква боя.

— Аз имам.

— Би ли…

— Целувка — рече той.

— Целувка? — повтори тя, за да печели време. Това бе едно от нещата, които преди войната бе приемала за даденост. Мъжете я желаеха; винаги я бяха желали. Изабел искаше това да се върне, искаше да кокетничи с Анри и той да флиртува с нея, и въпреки това мисълта я натъжи, изпълни я с усещането за невъзвратима загуба, сякаш целувките вече не означаваха толкова много, а флиртуването — още по-малко.

— Една целувка и довечера ще пребоядисам велосипеда ти, а утре ще си го вземеш.

Тя пристъпи към Анри и повдигна лице към неговото.

Двамата се притиснаха, въпреки палтата, вестниците и вълнените дрехи помежду им. Той я взе в обятията си и я целуна. За един прекрасен миг тя отново беше Изабел Росиньол, страстното момиче, за което мъжете копнееха.

Когато целувката свърши и той се отдръпна, тя се почувства… празна. Тъжна.

Би трябвало да каже нещо, да се пошегува или да се престори, че е изпитала много повече, отколкото в действителност. Това щеше да направи преди, когато целувките означаваха повече, а може би по-малко.

— Има някой друг — рече Анри, изучавайки я с напрегнат поглед.

— Не, няма.

Анри докосна нежно бузата ѝ.

Изабел си помисли за всичко, което Анри ѝ бе дал. Той я бе включил в тази нелегална група от френското съпротивително движение и ѝ бе дал шанс; той бе повярвал в нея. И въпреки това, когато я целуна, тя си мислеше за Гаетан.

— Той не ме искаше — промълви. За пръв път споделяше истината с някого. Признанието я изненада.

— Ако нещата бяха различни, щях да те накарам да го забравиш.

— А аз щях да ти позволя да опиташ.

Тя видя как ѝ се усмихна, тъгата в очите му.

— Син — каза той след миг мълчание.

— Син?

— Такъв цвят боя имам.

Изабел се усмихна.

— Колко подходящо.

По-късно същия ден, докато се редеше на опашка след опашка за малко храна или когато събираше дърва и ги отнасяше у дома, тя си мислеше за онази целувка.

Единственото, което си повтаряше отново и отново, беше:

само ако…

Глава 13

В един прекрасен ден в края на април 1941 г. Изабел се протегна върху вълненото одеяло, постлано на полето срещу къщата. Сладкото ухание на свежа трева изпълни ноздрите ѝ. Когато затвореше очи, почти успяваше да забрави, че грохотът на моторите в далечината е на германски камиони, откарващи войници — и френска продукция — на гарата в Тур. След съсипващата зима тя се радваше на слънчевите лъчи, струящи върху лицето ѝ, чиято топлина я унасяше в блажена дрямка.

— Ето къде си била.

Изабел въздъхна и седна.

Виан беше облечена в избеляла синя карирана памучна рокля, посивяла от твърдия домашен сапун. Гладът през зимата я бе смалил, изострил бе скулите и задълбочил ямката на шията. Главата ѝ бе увита в стар шал, скриващ косата, изгубила блясъка и къдриците си.

— Това пристигна за теб. — Виан ѝ подаде лист хартия. — Беше доставено. От мъж. За теб — рече тя, сякаш този факт трябваше да бъде повторен.

Изабел се изправи тромаво на крака и издърпа листа от пръстите на сестра си. Върху него бе надраскано на ръка: Завесите са дръпнати. Тя протегна ръка към одеялото и започна да го сгъва. Какво означаваше това? Досега никога не я бяха призовавали. Навярно нещо важно се случваше.

— Изабел? Ще бъдеш ли така добра да обясниш?

— Не.

— Беше Анри Навар. Синът на собственика на странноприемницата. Не знаех, че го познаваш.

Изабел скъса бележката на малки парченца и ги хвърли на земята.

— Нали знаеш, че той е комунист — прошепна Виан.

— Трябва да вървя.

Виан я сграбчи за китката.

— Не можеш цяла зима да се измъкваш от вкъщи, за да се срещаш с комунист. Знаеш какво мислят нацистите за тях. Опасно е дори да те видят заедно с този мъж.

— Да не мислиш, че ме е грижа какво мислят нацистите? — тросна се Изабел и изскубна ръката си. Затича се боса през полето. В къщата грабна някакви обувки и се метна на велосипеда. Извика едно au revoir на смаяната Виан и завъртя енергично педалите надолу по прашния път.

В града мина с велосипеда покрай изоставения магазин за дамски шапки — наистина завесите бяха дръпнати — после обърна, сви по калдъръмената алея и спря.

Облегна колелото на грубата варовикова стена и почука четири пъти. Чак при последното почукване ѝ хрумна, че може да е капан. Мисълта я накара да поеме рязко въздух и да се озърне наляво и надясно, но вече бе твърде късно.

Анри отвори вратата.

Изабел хлътна вътре. В стаята се стелеше гъст цигарен дим, а вонята на изкипяло кафе от цикория се смесваше със застоялата миризма на кръв — от приготвянето на надениците. Едрият мъжага, който я бе сграбчил първия път пред нацисткия пропаганден плакат — Дидие — седеше на стар дървен стол с висока облегалка. Беше се облегнал толкова силно назад, че предните два крака на стола бяха във въздуха, а гърбът му опираше на стената зад него.

— Не биваше да носиш бележката у дома, Анри. Сестра ми задава въпроси.

— Беше важно незабавно да говорим с теб.

Изабел усети лек пристъп на възбуда. Дали най-после щяха да я помолят да направи нещо по-важно от пускането на позиви в пощенски кутии?

— Е, тук съм.

Анри запали цигара. Тя усещаше, че я наблюдава, докато всмуква сивия дим и оставя кибрита.

— Чувала ли си за префекта на Шартрьоз, който бе арестуван и измъчван, задето е комунист?

Изабел се намръщи.

— Не.

— Той прерязал гърлото си с парче стъкло, за да не издаде някого или да не си признае. — Анри угаси цигарата в подметката на обувката и пъхна фаса в джоба на сакото, за да го изпуши по-късно. — Той организира група, хора като нас, които искат да последват призива на Дьо Гол. Той, този, който прерязал гърлото си, се опитвал да стигне до Лондон, за да говори лично с Дьо Гол. Целта му е да организира френско съпротивително движение за свободна Франция

— Не е ли умрял? — изненада се Изабел. — Не е ли прерязал гласните си струни?

— Не. Наричат го чудо — обади се Дидие.

Анри изгледа изпитателно Изабел.

— Имам писмо, което е много важно и което трябва да бъде занесено на една от свръзките ни в Париж. За нещастие, напоследък много зорко ме следят. Както и Дидие.

— О — пророни Изабел.

— Сетих се за теб — каза Дидие.

— За мен?

Анри бръкна в джоба си и извади смачкан плик.

— Ще занесеш ли това на нашия човек в Париж? Той очаква да го получи след една седмица, ако броим от днес.

— Но… аз нямам аусвайс.

— Oui — рече Анри тихо. — Ако те заловят… — Остави заплахата да увисне във въздуха. — Със сигурност никой няма да си помисли нищо лошо за теб, ако откажеш. Това е опасно.

Опасно беше меко казано. Навсякъде в Кариво бяха разлепени съобщения за екзекуциите из цялата Окупирана зона. Нацистите убиваха френски граждани за най-дребните провинения. Заради присъединяването ѝ към френското съпротивително движение щяха най-малкото да я тикнат в затвора. Въпреки това девойката вярваше в свободна Франция, така както сестра ѝ вярваше в Бога.

— Значи, искате от мен да си намеря пропуск, да отида в Париж, да занеса писмото и да се върна у дома. — Казано така, не звучеше чак толкова рисковано.

— Не — възрази Анри. — Ние имаме нужда да останеш в Париж и да бъдеш нашата… пощенска кутия, образно казано. През следващите месеци ще има много подобни доставки. Баща ти има апартамент там, oui?

Париж.

Това беше мястото, където жадуваше да бъде, откакто баща ѝ я бе прокудил. Да напусне Кариво, да се върне в Париж и да бъде част от организацията от хора, които се съпротивляваха на тази война.

— Баща ми няма да ми предложи подслон.

— Убеди го да го направи — обади се накрая Дидие, вперил поглед в нея. Преценяваше я.

— Той не е мъж, който може лесно да бъде убеден — отвърна тя.

— Значи, не можеш да го направиш. Voilà. Получихме отговор.

— Почакайте — възпротиви се Изабел.

Анри се приближи към нея. Тя прочете нежеланието в погледа му и разбра, че той искаше тя да откаже тази задача. Несъмнено се тревожеше за нея. Вирна брадичка и го погледна право в очите.

— Ще го направя.

— Ще се наложи да лъжеш всички, които обичаш, и винаги да се страхуваш. Можеш ли да живееш така? Никъде няма да се чувстваш в безопасност.

Изабел се изсмя горчиво. Това не се различаваше много от живота, който водеше още от малка.

— Ще наглеждаш ли сестра ми? — попита тя Анри. — Да се увериш дали е в безопасност?

— Нашата работа си има своята цена — отвърна Анри и я изгледа тъжно. В погледа му се съдържаше истината, която всички те вече бяха научили. Никой не беше в безопасност. — Надявам се, че го разбираш.

Изабел разбираше единствено, че има шанс да направи нещо значително.

— Кога трябва да замина?

— Веднага щом си осигуриш аусвайс, което няма да е лесно.

* * *

Какво, за бога, си мислеше това момиче?

Наистина, да получава бележка, каквато си разменяха учениците, от мъж? При това комунист?

Виан разви върху кухненския плот жилестото парче овнешко, което беше полагаемата се дажба за тази седмица.

Изабел винаги е била непокорна и безразсъдна; истинско природно бедствие, момиче, което обичаше да нарушава правилата. Безброй монахини и учители бяха разбрали, че тя не можеше нито да бъде контролирана, нито обуздавана.

Но това. Това не беше, като да целунеш момче на дансинга или да избягаш, за да гледаш пътуващ цирк, или да откажеш да носиш еластични пликчета и чорапи.

Сега беше военно време, в окупирана страна. Как бе възможно Изабел все още да вярва, че постъпките ѝ нямат последствия?

Най-после Виан се зае да кълца овнешкото. Добави едно безценно яйце към сместа, стар хляб, после я овкуси със сол и пипер. Оформяше кюфтетата, когато чу буботенето на мотоциклета, приближаващ към къщата. Отиде до входната врата и я открехна леко, колкото да надникне.

Главата и раменете на капитан Бек се виждаха над каменната ограда, докато слизаше от мотора. Миг по-късно зелен военен камион спря зад него и паркира. В двора ѝ се появиха трима други германски войници. Мъжете поговориха помежду си, а после се събраха край покритата с увивни рози каменна ограда, която прадядо ѝ бе построил. Един от войниците вдигна тежък ковашки чук и го стовари с все сили върху оградата, която се разтърси и част от нея рухна. Камъните се натрошиха на парчета, плетеницата от рози падна, розовите им венчелистчета се разпиляха върху тревата.

Виан изтича в двора.

— Хер капитан!

Чукът отново се стовари. Прааас!

— Мадам — рече Бек с нещастен вид. Виан се притесняваше, че вече го познаваше достатъчно добре, за да отгатне настроението му. — Имаме заповед да съборим всички огради край шосето.

Докато единият войник рушеше оградата, другите двама приближиха до входната врата, смеейки се на някаква тяхна шега. Без да помолят за разрешение, минаха покрай нея и влязоха в дома ѝ.

— Много съжалявам — рече Бек и прекрачи купчината камъни на път към нея. — Знам, че обичате розите. И още повече съжалявам, но моите хора имат официална заповед за реквизиция в дома ви.

— Реквизиция?

Войниците излязоха от къщата; единият носеше картината с маслени бои, която висеше над камината, а другият — дълбокото меко кресло от салона.

— Това беше любимото кресло на моята баба — промълви Виан тихо.

— Съжалявам — още веднъж изрече Бек. — Не можах да предотвратя това.

— Какво, за бога…

Виан не бе сигурна дали да се чувства облекчена, или разтревожена, когато Изабел издърпа велосипеда си над каменната купчина и го подпря на дървото. Вече нямаше преграда между нейния имот и шосето.

Изабел изглеждаше красива, с порозовяло лице, блестящо от капки пот от въртенето на педалите. Лъскави руси вълни обрамчваха лицето ѝ. Избелялата червена рокля прилепваше по тялото, подчертавайки женствените ѝ извивки.

Войниците спряха и я зяпнаха възхитено, навитият на руло обюсонов килим от всекидневната висеше между раменете им.

Бек свали фуражката си. Той каза нещо на войниците, които носеха навития килим, и те забързаха към камиона.

— Съборили сте нашата ограда? — попита Изабел.

— Щурмбанфюрерът иска да може да вижда всички къщи от пътя. Някой разпространява антигерманска пропаганда. Ще го намерим и ще го арестуваме.

— Нима смятате, че едни безобидни листчета си заслужават всичко това? — попита Изабел.

— Те далеч не са безобидни, мадмоазел. Те окуражават тероризма.

— Тероризмът трябва да се избягва — рече Изабел и скръсти ръце.

Виан не можеше да откъсне поглед от Изабел. Нещо ставаше с нея. Явно сестра ѝ обуздаваше емоциите си, застинала като котка преди скок.

— Хер капитан — заговори Изабел след минута.

— Oui, мамзел?

Войниците минаха покрай тях, понесли масата от кухнята.

Изабел изчака да отминат и пристъпи към капитана.

— Моят папа е болен.

— Болен ли е? — изуми се Виан. — Защо нищо не знам за това? Какво му е?

Изабел не ѝ обърна внимание.

— Той помоли да отида в Париж, за да се грижа за него. Но…

— Той иска ти да се грижиш за него? — потресе се Виан.

— Нуждаете се от пропуск за пътуване, за да тръгнете, мамзел? — каза капитан Бек. — Знаете го.

— Знам го. — Изабел сякаш бе спряла да диша. — Аз… мислех, че може би вие ще ми осигурите такъв. Вие сте семеен мъж. Със сигурност разбирате колко е важно да се отзова на молбата на баща ми.

Странно, докато Изабел говореше, капитанът се извърна леко, за да погледне Виан, като че ли всичко зависеше от нея.

— Бих могъл да ви уредя пропуск, oui — кимна капитанът. — За спешен семеен случай като този.

— Много съм ви благодарна — отвърна Изабел.

Виан бе смаяна. Нима Бек не виждаше как сестра ѝ го манипулира? И защо той гледаше към Виан, докато той вземаше решението си?

Веднага щом Изабел получи това, което искаше, тя се върна при велосипеда. Хвана кормилото и го подкара към хамбара. Гумите на колелата подскачаха и се друсаха върху неравната земя.

Виан хукна след нея.

— Папа е болен? — попита задъхано, когато настигна сестра си.

— Папа е добре.

— Ти излъга? Защо?

Изабел забави отговора си само за секунда, но паузата беше ясно доловима.

— Предполагам, че няма причина да лъжа. Вече всичко излезе наяве. Аз се измъквах от вкъщи всяка петъчна сутрин, за да се срещам с Анри, и сега той ме помоли да замина за Париж с него. Очевидно той има много приятно pied-à-terre[44] в Монмартър.

— Да не си полудяла?

— Мисля, че съм влюбена. Малко. Може би.

— Смяташ да прекосиш окупираната от нацистите Франция, за да прекараш няколко нощи в Париж в леглото на мъж, в когото може би си влюбена. Малко.

— Знам — подсмихна се Изабел. — Толкова е романтично.

— Сигурно те е обзела треска. Може би имаш някаква болест на мозъка. — Виан сложи ръце на хълбоците и изпухтя от неодобрение.

— Ако любовта е болест, сигурно съм заразена от нея.

— Мили боже. — Виан скръсти ръце. — Мога ли да направя нещо, което да спре тази глупост?

Изабел я погледна.

— Ти ми вярваш? Ти вярваш, че бих могла да прекося окупираната от нацистите Франция само за забавление?

— Това не е, като да избягаш, за да отидеш на цирк, Изабел.

— Но… ти вярваш, че мога да направя това?

— Разбира се. — Виан сви рамене. — Толкова е глупаво.

Изабел изглеждаше странно унила.

— Просто стой далеч от Бек, докато ме няма. Не му вярвай.

— Това не е ли типично за теб? Достатъчно се тревожиш за мен, за да ме предупредиш, но не е достатъчно, за да останеш с мен. Има значение само това, което ти искаш. Двете със Софи можем да изгнием, но теб няма да те е грижа.

— Това не е вярно.

— Не е ли? Върви в Париж. Забавлявай се, но нито за минута недей да забравяш, че изоставяш племенницата си и мен. — Виан скръсти ръце и погледна към мъжа в двора ѝ, който надзираваше оплячкосването на къщата и. — С него.

Глава 14

27 април 1995

Крайбрежието на Орегон

Ръцете ми са привързани към тялото като крилата на пиле за печене. Знам, че тези модерни предпазни колани са хубаво нещо, но ме карат да изпитвам клаустрофобия. Аз принадлежа към поколението, което не очаква да бъде защитавано от всяка опасност.

Помня как беше някога, в онези дни, когато се изискваше човек да взема мъдри решения. Ние познавахме рисковете и въпреки това ги поемахме. Спомням си как карам прекалено бързо стария си шевролет, кракът ми натиска докрай педала на газта, пуша цигара и слушам Прайс, който пее „Lawdy, miss Clawdy“ през малките тонколони, докато децата се търкалят на задната седалка като кегли за боулинг.

Синът ми се бои, че може да политна рязко напред, и предполагам, страхът му е основателен. През последния месец целият ми живот се преобърна с краката нагоре. В предния ми двор има табела с надпис: ПРОДАДЕНО, и аз напускам дома си.

— Алеята е много красива, нали? — казва синът ми. Това прави той; изпълва тишината с думи, при това внимателно ги подбира. Точно това го прави добър хирург. Прецизността.

— Да.

Той завива към паркинга. Както и алеята, и той е опасан от разцъфнали дървета. Малките бели цветчета се сипят по земята като късчета дантела върху пода на шивачницата, ослепително бели върху черния асфалт.

Аз се опитвам да разкопчая предпазния колан, докато паркираме. Напоследък ръцете не ми се подчиняват. Това ме разстройва толкова много, че изругавам на глас.

— Остави на мен — казва синът ми и се протяга да ме освободи от колана.

Слиза от автомобила и е от моята страна, преди дори да съм си взела чантата.

Вратата се отваря. Той ме улавя за ръката и ми помага да сляза от колата. Докато изминем краткото разстояние между паркинга и входа, се налага два пъти да спирам, за да си поема дъх.

— Дърветата са толкова красиви по това време на годината — отбелязва синът ми, докато прекосяваме заедно паркинга.

— Да. — Това са разцъфтели сливови дръвчета, великолепни в розовите си багри, но аз внезапно се сещам за кестените, нацъфтели по Шанз-Елизе.

Синът ми стиска по-здраво ръката ми. Това е напомняне, че той разбира болката да напусна дома, превърнал се в мое убежище през последните петдесет години. Но в момента трябва да гледам напред, а не назад.

Към дома за възрастни хора и клиниката „Океанска вълна“.

За да бъда честна, мястото не изглежда зле, може би има малко индустриален вид с прозорците си с прави, строги форми, идеално поддържаната морава отпред и американското знаме, веещо се над вратата. Сградата е дълга и ниска. Предполагам, че е строена през 70-те, когато всичко беше грозно. Има две крила, от които се излиза в централния двор, където навярно възрастните обитатели на дома седят в инвалидните си колички с лица, извърнати към слънцето, и чакат. Слава богу, аз не съм настанена в източното крило на сградата — където се помещава клиниката. Поне засега. За щастие, все още мога да бъда господарка на живота си и да живея в отделен апартамент.

Жулиен ми отваря вратата и аз влизам вътре. Първото, което виждам, е просторно фоайе, с рецепция като в крайбрежен хотел, ведно с рибарска мрежа, пълна с миди, висяща на стената. Представям си как по Коледа окачват коледна украса по мрежата, а чорапите с подаръци висят от ръбовете на бюрото. Навярно след Деня на благодарността върху стената има светещи надписи: ХА-ХА-ХА.

— Хайде, мамо.

О, добре. Не бива да се мотая.

Мястото мирише… на какво? Пудинг с тапиока и пилешка супа.

Меки храни.

Някак си продължавам да вървя. Ако има едно нещо, което никога не правя, то е да спирам.

— Пристигнахме — обявява синът ми и отваря вратата на стая 317А.

Честно, мястото е приятно. Малък едностаен апартамент. Кухнята е скътана в ъгъла до вратата и от тук се вижда кухненски плот „Формика“, маса за хранене с четири стола и всекидневна с малка масичка, диван и две кресла, разположени край газова камина.

Телевизорът в ъгъла е чисто нов, с вградена видеоуредба. Някой — навярно синът ми — е подредил в шкафа колекция от видеокасети с любимите ми филми. „Жан дьо Флорет“, „До последен дъх“, „Отнесени от вихъра“.

Виждам вещите си: шареното одеяло, което изплетох, метнато върху облегалката на дивана; книгите ми в библиотеката. В спалнята, достатъчно просторна, върху нощното шкафче до леглото са подредени шишенцата с предписаните ми лекарства — истинска джунгла от малки пластмасови оранжеви цилиндри. От моята страна на леглото. Странно, но някои неща не се променят дори след смъртта на партньора и това е едно от тях. Лявата страна на леглото е моя, макар че вече цялото е на мое разположение. В долния край на леглото е поставен моят сандък, точно както бях помолила.

— Все още можеш да размислиш — казва синът ми тихо. — Ела да живееш с мен.

— Вече го обсъдихме, Жулиен. Ти си прекалено зает. Не е нужно да се тревожиш за мен по двайсет и четири часа в денонощието, седем дни в седмицата.

— Мислиш ли, че ще се тревожа по-малко, ако си тук?

Поглеждам към него, това дете, което толкова обичам. Знам, че смъртта ми ще го съкруши. Не искам да ме гледа как гасна малко по малко. Не искам и дъщерите му да ме виждат такава. Знам какво е; някои картини, веднъж видени, никога не може да бъдат забравени. Искам те да ме помнят каквато съм, а не каквато ще бъда, когато ракът ме победи.

Той ме повежда към малката всекидневна и ме настанява на дивана. Докато чакам, синът ми си налива чаша вино и сяда до мен.

Аз си мисля как ще се чувствам, когато той си тръгне, и съм сигурна, че и той мисли за същото. Отваря с въздишка куфарчето си и вади купчина пликове. Въздишката заменя думите, кратък преход. В него долавям мига, когато преминавам от един живот в друг. В тази нова, чезнеща версия на моя живот синът ми ще се грижи за мен, вместо обратното. Всъщност нито един от двама ни не се чувства удобно.

— Платил съм тези месечни сметки. Има неща, с които не знам какво да правя. Мисля, че повечето са боклуци.

Вземам от него купчината пликове и ги преглеждам. „Лично“ писмо от Специалния олимпийски комитет… оферта за изгодна покупка на тента… напомняне от зъболекаря ми, че са изминали шест месеца от последния ми преглед.

Писмо от Париж.

Нашарено е с червени бележки, сякаш от пощата са го препращали от адрес на адрес или са го доставили на грешен адрес.

— Мамо? — пита ме Жулиен. Той е толкова наблюдателен. Нищо не пропуска. — Какво е това?

Когато той посяга към плика, искам да го задържа в ръката си, да скрия от него, но пръстите не ми се подчиняват. Сърцето ми неравномерно тупти.

Жулиен отваря плика и вади кремава картичка. Покана.

— На френски е — отбеляза той. — Нещо за Croix de Guerre[45]. Значи, се отнася за Втората световна война? За татко ли е?

Разбира се. Мъжете винаги мислят, че войната е само мъжка работа.

— И в ъгъла има написано нещо на ръка. Какво е това?

Guerre[46]. Думата ме обгръща, разпростира черните си гарванови крила, става толкова голяма, че не мога да отместя поглед. Против волята си отварям поканата. Отнася се за среща на passeurs в Париж.

Те искаха да присъствам.

Как бих могла да отида, без да си припомня всичко — ужасните неща, които трябваше да извърша, тайната, която пазя, мъжа, когото убих… и този, когото трябваше да убия.

— Мамо, какво е passeurs?

Едва намирам сили да изрека:

— Това е някой, който е помагал на хората по време на войната.

Глава 15

Когато си зададеш въпрос, това е началото на съпротивата.

А след това задай същия този въпрос на някого другиго.

РЕМКО КАМПЕРТ

Май 1941

Франция

В понеделник, когато Изабел замина за Париж, Виан постоянно беше заета. Изпра дрехите и ги простря да съхнат; оплеви градината и обра рано узрелите зеленчуци. В края на дългия ден се възнагради с баня и изми косата си. Подсушаваше я с кърпа, когато на вратата се почука. Сепната от неочаквания гост, тя закопча горната част на роклята и отиде до входа. По раменете и капеше вода.

Когато отвори вратата, капитан Бек стоеше на прага, облечен в полева униформа, лицето му бе обсипано с прах.

— Хер капитан — поздрави го тя и отметна косата от лицето си.

— Мадам — кимна той. — Двамата с един колега днес ловихме риба. Донесох нашия улов.

— Прясна риба? Колко хубаво. Ще ви я изпържа.

— За нас, мадам. За вас, мен и Софи.

Виан не можеше да откъсне поглед нито от Бек, нито от рибата в ръцете му. Беше сигурна, че Изабел никога нямаше да приеме подобен подарък. Както знаеше, че приятелите и съседите ѝ щяха да откажат. Храна. От врага. Беше въпрос на гордост да се откаже. Всички го знаеха.

— Нито съм я откраднал, нито съм я взел от някого. Никой французин няма повече право на нея от мен. Няма да е непочтено, ако я вземете.

Той беше прав. Рибата беше от местната река. Той не я беше конфискувал. Докато посягаше към рибата, Виан усещаше тежестта на благовидната причина за недостойното си поведение.

— Напоследък рядко ни оказвате честта да се храните с нас.

— Сега е различно — отвърна той. — Вашата сестра отсъства.

Виан отстъпи навътре, за да го пусне да влезе. Както винаги, той тутакси свали фуражката и се отправи към стаята си. Докато не чу щракването от затварящата се врата, Виан не забеляза, че все още стои там с мъртвата риба, увита в последното издание на Pariser Zeitung, немския вестник, печатан в Париж.

Тя се върна в кухнята. Когато остави увитата във вестник риба върху дъската за рязане, видя, че той вече я е изчистил, дори е изстъргал люспите. Запали газовата печка и сложи чугунения тиган върху пламъците, като добави една скъпоценна супена лъжица олио. Докато кубчетата картофи добиваха златиста коричка и лукът се карамелизираше, тя овкуси рибата със сол и пипер и я остави настрани. Много скоро апетитните ухания изпълниха къщата и Софи нахлу в кухнята и се спря, като видя празното място, където стоеше масата за хранене.

— Риба — промълви благоговейно момичето.

С лъжицата Виан направи място между зеленчуците и сложи рибата в средата, за да се пържи. Мазнината зацвърча и кожата покафеня и стана хрупкава. Накрая Виан сложи няколко запазени резенчета лимон в тигана и изчака да се задушат.

— Иди да кажеш на капитан Бек, че вечерята е готова.

— Той ще се храни с нас? На танте Изабел никак не би ѝ харесало. Преди да тръгне, тя ми каза никога да не го гледам в очите и да избягвам да стоя в една и съща стая с него.

Виан въздъхна. Призракът на сестра ѝ продължаваше да витае в къщата.

— Той донесе рибата, Софи, и живее тук.

— Oui, маман. Знам това. Въпреки това тя каза…

— Иди да извикаш капитана за вечеря. Изабел я няма, заедно с прекалените ѝ тревоги. А сега върви.

Виан се върна при печката. След малко понесе тежкия керамичен поднос с пържената риба, заобиколена със задушени зеленчуци с лимонов сок, поръсени със свеж копър. Пикантният лимонов сок на дъното на тигана, в който плуваха кафяви трошички, щеше да бъде по-вкусен с краве масло, но въпреки това ухаеше божествено. Тя занесе подноса в трапезарията и завари Софи край масата, а редом до нея седеше капитан Бек.

На стола на Антоан.

Виан едва не се препъна.

Бек се изправи учтиво и побърза да издърпа стола ѝ. Тя спря за миг, докато той вземаше подноса от ръцете ѝ.

— Изглежда много подобаващо — каза той със сърдечен тон. Отново френският му не беше на висота.

Виан седна на обичайното си място край масата. Преди да измисли какво да каже, Бек ѝ наля вино.

— Чудесно „Монтраше“, реколта 37 — обяви той.

Виан отлично знаеше какво щеше да каже Изабел за това.

Бек беше срещу нея. Софи седеше от лявата ѝ страна и бърбореше за нещо, което се бе случило днес в училище. Когато тя замълча, Бек каза нещо за риболова и Софи се засмя. Виан усещаше отсъствието на Изабел също така остро, както преди присъствието ѝ.

Стой далеч от Бек.

Виан чу предупреждението така ясно, сякаш бе изречено на глас до нея. Знаеше, че точно за това сестра ѝ бе права. Виан не можеше да забрави списъка и уволненията или гледката на Бек, седнал зад бюрото си с щайги и кутии с храна в краката му и портрета на фюрера на стената зад него.

— …след това съпругата ми се отчая от моите рибарски умения… — казваше той с усмивка.

Софи се засмя.

— Папа веднъж падна в реката, докато ловяхме риба, помниш ли, маман? Каза, че рибата била прекалено едра и го дръпнала надолу, нали, маман?

Виан бавно примигна. Отне ѝ минута да забележи, че разговорът се бе завъртял и сега включваше и нея.

Това беше… най-малкото странно. Досега, когато Бек се беше хранил с тях, почти не бяха разговаряли. А и кой би заговорил, заобиколен от неприкрития гняв на Изабел?

Сега е различно. Вашата сестра отсъства.

Виан разбираше какво имаше предвид той. Напрежението в къщата — край тази маса — сега бе изчезнало.

Какви други промени щеше да донесе отсъствието на Изабел?

Стой далеч от Бек.

Как щеше Виан да го направи? И кога за последен път бе яла толкова вкусна храна… или бе чувала смеха на Софи?

* * *

Когато Изабел слезе от вагона, Лионската гара гъмжеше от немски войници. Тя едва успя да свали велосипеда; никак не беше лесно с куфара, удрящ се в бедрото ѝ, докато през цялото време нетърпеливите парижани я бутаха отвсякъде. От месеци мечтаеше да се върне тук.

В мечтите ѝ Париж беше някогашният Париж, недокоснат от войната.

Но в този понеделнишки следобед, след дългия ден във влака, тя видя истината. Окупацията бе пощадила сградите, а извън Лионската гара нямаше следи от бомбардировки, но докато караше велосипеда надолу по булеварда, навсякъде тегнеше мрак, дори посред бял ден, витаеше усещане за загуба и отчаяние.

Любимият ѝ град приличаше на някога красива куртизанка, сега остаряла и измършавяла, повехнала, изоставена от любовниците си. За по-малко от година този великолепен град бе лишен от същността си от безкрайния тропот на германските ботуши по улиците и обезобразен от свастиките, развяващи се от всеки монумент.

Единствените коли, които Изабел видя, бяха черни автомобили „Мерцедес Бенц“, с миниатюрни знаменца със свастики, плющящи от калниците, камиони на Вермахта, а понякога и сиви танкове. По цялото протежение на булеварда прозорците бяха затъмнени и кепенците спуснати. Като че ли на всеки ъгъл пътят ѝ бе барикадиран. Табели с големи черни букви указваха посоките на немски, а стрелките на часовниците бяха преместени с два часа напред — по немско време.

Тя държеше главата си сведена, докато минаваше покрай групи от германски войници и кафенетата на тротоарите, пълни с униформени мъже. Когато зави по булевард „Бастилия“, Изабел видя възрастна жена на велосипед, опитваща се да заобиколи барикадата. Един нацист стоеше на пътя ѝ и я хокаше на немски — език, който очевидно тя не разбираше. Жената обърна колелото и побърза да се отдалечи.

Отне ѝ по-дълго време от обичайното да стигне до книжарницата и когато се спусна по наклона, за да спре отпред, нервите ѝ бяха опънати до краен предел. Облегна велосипеда на едно дърво и го заключи. Стисна куфара в потните си, облечени в ръкавици ръце, и приближи книжарницата. Зърна образа си на витрината на съседното бистро: руса коса, подстригана на неравна черта; бледо лице с начервени устни (единствената козметика, с която разполагаше); за пътуването бе облякла най-хубавия си тоалет — жакет на тъмносиньо и кремаво каре с подходяща шапка и тъмносиня пола. Ръкавиците ѝ бяха малко износени, но в тези времена никой не забелязваше подобни неща.

Искаше да изглежда добре, за да впечатли баща си. Пораснала.

Колко пъти в живота си се бе притеснявала за косата и дрехите си, преди да се прибере у дома в парижкия апартамент, само за да открие, че папа е излязъл, а Виан е „прекалено заета“, за да си дойде от провинцията, и някоя приятелка на баща ѝ ще се грижи за нея, докато е във ваканция? Достатъчно често, така че, когато стана на четиринайсет, тя спря изобщо да се прибира у дома за ваканциите; беше по-добре да седи сама в празната стая в общежитието, отколкото да се мотае край хора, които не знаеха какво да правят с нея.

Ала сега беше различно. Анри и Дидие — и техните мистериозни приятели от съпротивителното движение „Сражаваща се Франция“ — искаха Изабел да живее в Париж. Тя нямаше да ги подведе.

Витрините на книжарницата бяха затъмнени и решетките, които пазеха стъклата през деня, бяха спуснати и заключени. Тя завъртя дръжката на вратата, но беше заключено.

В четири часа в понеделник следобед? Девойката отиде до процепа на фасадата на книжарницата, където беше тайното място на баща ѝ, напипа ръждясалия ключ, отключи вратата и влезе.

Тесният магазин сякаш бе притаил дъх в тъмнината. Не се чу нито звук. Нито шумоленето на страниците, докато баща ѝ разлистваше любимия си роман, или скърцането на писалката по листа, докато твореше стиховете си — неговата страст, докато маман беше жива. Изабел затвори вратата зад гърба си и завъртя ключа на лампата до вратата.

Нищо.

Пристъпи в мрака до щанда и откри една свещ в стария месингов свещник. Порови в чекмеджетата, извади кибрит и запали свещта.

Светлината, колкото и слаба, разкри опустошението във всеки ъгъл на магазина. Половината от лавиците бяха празни, много от тях бяха счупени и висяха надолу, а книгите бяха изпопадали, образувайки пирамида на пода. Плакатите по стените бяха скъсани и надраскани. Сякаш мародери бяха вилнели, търсейки нещо скрито, и бяха унищожили всичко по пътя си.

Папа.

Изабел излезе бързо от книжарницата, без да си дава труд да връща ключа на мястото му. Вместо това го пъхна в джоба на жакета, отключи велосипеда и се качи на седалката. Стараеше се да кара по по-малките улички (малкото, които не бяха барикадирани), докато стигна до булевард „Грьонел“, после зави и се отправи към къщи.

Апартаментът на Авеню дьо ла Бурдоне беше собственост на семейството на баща ѝ от повече от сто години. От двете страни на улицата се виждаха сгради от светъл пясъчник, с балкони от ковано желязо и скосени покриви. Изваяни каменни херувими украсяваха корнизите. Шест пресечки по-нататък Айфеловата кула се извисяваше в небето, господствайки над пейзажа. На партерите имаше десетина витрини на магазини с шарени тенти и кафенета с масички на тротоара: на горните етажи бяха разположени жилищата. Обикновено Изабел вървеше бавно по тротоара, разглеждаше витрините, потопена в оживената навалица около нея. Но не и днес. Кафенетата и бистрата бяха празни. Жени в износени дрехи, с уморени лица стояха на опашки за храна.

Тя се взря в затъмнените прозорци, докато ровеше в чантата за ключа. Отвори вратата и си проправи път през полутъмното фоайе, влачейки велосипеда. Заключи го за една тръба там. Подмина асансьора с размерите на ковчег, който най-вероятно не работеше в тези дни с режим на тока, и се изкачи по тясното стръмно и тъмно стълбище, извиващо се покрай асансьорната шахта. Стигна до площадката на петия етаж, където имаше две врати — едната от лявата страна на сградата и тяхната вдясно. Отключи и пристъпи вътре. Стори ѝ се, че чу как вратата на съседите се отваря. Когато се извърна, за да поздрави мадам Льоклерк, вратата бързо се хлопна. Очевидно любопитната старица следеше кой влиза и излиза от апартамент 6Б.

Изабел влезе в апартамента и затвори вратата зад себе си.

— Папа?

Въпреки че бе по средата на деня, заради затъмнените прозорци вътре бе тъмно.

— Папа?

Отговор не последва.

Честно казано, девойката почувства облекчение. Отнесе куфара в салона. Тъмнината ѝ напомни за едно друго време, много отдавна. Апартаментът беше мрачен и прашен; чуваха се дишане и стъпки по скърцащите дървени подове.

Шт, Изабел, никакви разговори. Твоята маман сега е при ангелите.

Тя завъртя ключа за лампата във всекидневната. Богато украсеният полилей от цветно стъкло замъждука, извитите стъклени разклонения заблещукаха сякаш от друг свят. На оскъдната светлина Изабел огледа апартамента и забеляза, че няколко произведения на изкуството липсват от стените. Стаята бе смесица от непогрешимия усет за стил на майка ѝ и колекцията от антики от предишните поколения. Двата панорамни прозореца, от които се излизаше на балкона — сега закрити — щяха да разкрият красива гледка към Айфеловата кула.

Изабел угаси светлината. Нямаше защо да хаби безценното електричество, докато чака. Седна до кръглата дървена маса под полилея, чиято груба повърхност бе надраскана през годините от хилядите вечери и обеди. Прокара нежно ръка по грапавото дърво.

Позволи ми да остана, папа. Моля те. Няма да ти преча.

Колко годишна е била тогава? Единайсет? Дванайсет? Не беше сигурна. Но беше облечена в синята моряшка униформа на манастирското училище. Сега ѝ се струваше, че е било преди цяла вечност. И въпреки това сега тя беше тук, готова да го умолява да — (я обича) — да ѝ позволи да остане.

По-късно — колко време е изминало? Не беше сигурна колко дълго е стояла тук, в тъмнината, припомняйки си подробности за майка си, защото напълно бе забравила лицето ѝ — тя чу стъпки и после завъртането на ключа в ключалката.

Чу вратата да се отваря и стана. Вратата се затвори с щракване. Чу го да преминава през антрето покрай малката кухня.

Сега трябваше да бъде силна, решителна, ала куражът, неотделима част от нея, като зелените ѝ очи, който винаги се бе стопявал в присъствието на баща ѝ, за пореден път я напусна.

— Папа? — обади се тя в мрака. Знаеше, че той мрази изненадите.

Чу как той застина.

След това ключът щракна и полилеят светна.

— Изабел — изрече той с въздишка. — Какво правиш тук?

Тя знаеше, че не бива да издава несигурността си пред този мъж, който толкова малко се интересуваше от чувствата ѝ. Сега имаше поставена задача.

— Дойдох да живея с теб в Париж. Отново — додаде тя, сякаш ѝ бе хрумнало току-що.

— Оставила си Виан и Софи с онзи нацист?

— Повярвай ми, за тях е по-безопасно, ако не съм там. Рано или късно, щях да изтърва нервите си.

— Да изтървеш нервите си? Какво ти става? Още утре сутринта се връщаш в Кариво. — Той мина покрай нея и се насочи към дървения бюфет до стената, облепена с тапет. Наля си чаша коняк, изпи я на три големи глътки и наля нова. Когато довърши и второто питие, се извърна към нея.

— Не — заяви тя. Тази единствена дума ѝ вдъхна сили. Дали някога досега му я бе казвала? Повтори я отново за по-голяма тежест: — Не.

— Пардон?

— Казах не, папа. Този път няма да се подчиня на волята ти. Няма да замина. Това е моят дом. Моят дом. — Гласът ѝ пресекна. — Гледала съм как маман шие онези пердета на шевната си машина. Тази маса тя наследи от прачичо си. Върху стените на спалнята ми ще откриеш моите инициали, които написах с червилото на маман, когато тя не ме гледаше. Обзалагам се, че в тайната ми стаичка, моето убежище, куклите все още са наредени покрай стените.

— Изабел…

— Не. Няма да ме изгониш, папа. Правил си го прекалено много пъти. Ти си моят баща. Това е моят дом. Ние сме във война. Аз оставам. — Тя се наведе към куфара в краката си и го вдигна.

На бледата светлина на полилея видя как поражението задълбочи бръчките по страните на баща ѝ. Раменете му увиснаха. Той си наля нова чаша коняк и жадно я изпи. Очевидно не можеше да я гледа без помощта на алкохола.

— Няма приеми, които да посещаваш — каза той, — и всичките ти приятелчета студенти заминаха.

— Мнението ти за мен не се е променило — отбеляза тя, после смени темата: — Отбих се в книжарницата.

— Нацистите — отвърна той. — Един ден нахлуха и свалиха от лавиците всичко от Фройд, Ман, Троцки, Толстой, Мороа, всичко от тях, и го изгориха. И нотите също. По-скоро бих затворил книжарницата, отколкото да продавам само това, което ми е позволено. Така и направих.

— И от какво живееш сега? От поезията си?

Той се засмя. С горчив, пиянски смях.

— Сега едва ли е време за изискани занимания.

— Тогава как си плащаш тока и храната?

По лицето му се мярна някакво изражение.

— Имам добра работа в хотел „Крийон“.

— Като обслужващ персонал? — Не можеше да си го представи да сервира бира на германските простаци.

Баща ѝ отвърна поглед.

Изабел усети как стомахът ѝ се присвива.

— За кого работиш, папа?

— За висшето германско командване в Париж — отвърна той.

Изабел разбра какво бе онова изражение. Срам.

— След това, което ти причиниха в Голямата война…

— Изабел…

— Помня как маман ни разказваше какъв си бил преди войната и как тя те е сломила. Мечтаех как някой ден ти ще си спомниш, че си баща, но всичко това е било лъжа, нали? Ти си просто страхливец. В мига, в който нацистите се появяват, ти се втурваш да им помагаш.

— Как смееш да съдиш мен и това, което съм преживял? Ти си едва на осемнайсет.

— На деветнайсет — уточни тя. — Кажи ми, папа, кафе ли поднасяш на нашите завоеватели, или им викаш таксита, за да отидат в „Максим“[47]? Ядеш остатъците от храната им?

Той сякаш се смали пред очите ѝ; състари се. Тя изпита необяснимо съжаление за острите си думи, макар че бяха истина и той ги заслужаваше. Но сега не можеше да си позволи да се размеква.

— И така, разбрахме ли се? Ще се нанеса в старата ми стая и ще живея там. Можем, въобще да не си говорим, ако това е условието ти.

— В града няма храна, Изабел; поне не за нас, парижаните. Навсякъде има табели, които ни предупреждават да не ядем плъхове, и трябва да знаеш, че надписите са необходими. Хората отглеждат морски свинчета за храна. Ще се чувстваш много по-удобно в провинцията, където има градини.

— Не търся удобства. Нито безопасност.

— Тогава какво търсиш в Париж?

Тя осъзна грешката си. Тя си бе поставила капан с глупавите си думи и бе паднала право в него. Баща ѝ може да беше всякакъв, но не беше глупав.

— Тук съм, за да се срещна с един приятел.

— Кажи ми, че не става дума за някое момче. Кажи ми, че не си толкова глупава.

— Провинцията е много скучна, папа. Познаваш ме.

Той въздъхна и си наля още едно питие. Тя видя как очите му издайнически се изцъклят. Знаеше, че той много скоро ще се оттегли, препъвайки се, за да остане насаме с мислите си.

— Ако останеш, ще има правила.

— Правила?

— Ще се прибираш у дома преди комендантския час. Винаги, без изключение. Няма да нарушаваш личното ми пространство. Не понасям да ми се пречкат. Всяка сутрин ще обикаляш магазините, за да набавяш храна с купоните. И ще си намериш работа. — Замълча, погледна я и присви очи. — И ако се забъркаш в неприятности като сестра ти, ще те изхвърля. Точка.

— Аз не съм…

— Не ме интересува. Работа, Изабел. Намери си работа.

Той продължаваше да говори, когато тя се обърна на пети и си тръгна. Отиде в някогашната си стая и затръшна вратата. Силно.

Беше успяла! За пръв път бе постигнала своето. На кого му пукаше, че той беше злобен и съдеше прибързано? Тя беше тук. В стаята си, в Париж, и щеше да остане.

Стаята ѝ беше по-малка, отколкото я помнеше. Боядисана в бяло, с двойно легло от ковано желязо с балдахин, избелял стар килим върху дъските на пода и фотьойл от времето на Луи XV, видял и по-добри дни. Прозорецът — сега затъмнен — гледаше към вътрешния двор на жилищната сграда. Като момиче, тя винаги знаеше кога съседите изхвърлят боклука, защото ги чуваше как трополят на двора, затръшват с трясък капаците на боклукчийските кофи. Метна куфара върху леглото и се зае да разопакова багажа си.

Дрехите, които бе взела при заминаването от тук — и с които се бе върнала в Париж — бяха прекалено износени и опърпани, за да ги облича постоянно, и едва ли заслужаваха да ги окачва в малкия гардероб редом с тези, които бе наследила от маман — красиви винтидж рокли с надиплени поли, елегантни вечерни рокли с копринени ресни, вълнени костюми, които бяха скъсени, за да ѝ стават, и ежедневни рокли от крепдешин. Внушителна колекция от шапки и обувки, подходящи за лъскавите дансинги в балните зали или за разходки в градините около музея „Роден“ с подходящо момче под ръка. Дрехи за един свят, който бе изчезнал. Вече нямаше „подходящи“ момчета в Париж. Всъщност въобще нямаше момчета. Всички бяха военнопленници в лагери в Германия или се криеха някъде.

Когато нещата ѝ бяха по закачалките в гардероба, тя затвори махагоновите врати и го избута настрани, за да се открие тайната врата зад него.

Нейното убежище.

Изабел се наведе, за да отвори тайната вратичка в стената с бяла ламперия. Натисна горния десен ъгъл на панела, пружината се освободи и вратичката се отвори с проскърцване, разкривайки килер, метър и осемдесет на метър и осемдесет, със скосен таван, под който дори едно десетгодишно момиче трябваше да се навежда, за да застане. Наистина куклите ѝ все още бяха тук, някои килнати настрани, други все още стояха изправени.

Изабел затвори вратичката на спомените си и премести обратно гардероба на мястото му. Разсъблече се бързо и се плъзна в розовия копринен пеньоар, който ѝ напомняше за маман. Дрехата леко ухаеше на розова вода — или тя се престори, че долавя аромата. Когато излезе от стаята, за да си измие зъбите, се спря пред затворената врата на баща си.

Чуваше го как пише; перото на автоматичната писалка дращеше по грубия лист. От време на време той изругаваше, после настъпваше тишина. (Несъмнено, за да пие.) Следваше глухото тропване на бутилката — или  на юмрук — върху масата.

Изабел се приготви за лягане, нави косата си на ролки, изми си лицето и зъбите. Докато се връщаше към стаята си, чу баща си отново да ругае — този път по-високо, може би заради алкохола.

* * *

Не понасям да ми се пречкат.

Очевидно това всъщност означаваше, че баща ѝ не можеше да понася да бъде в една и съща стая с нея.

Странно, че не го бе забелязала миналата година, когато живееше с него, през онези седмици между изгонването ѝ от пансиона за благородни девици и изгнанието ѝ в провинцията.

Наистина тогава двамата никога не се хранеха заедно. Не си спомняше и да бяха водили някакъв по-значителен разговор. Но някак си ѝ бе убягнало. Двамата бяха заедно в книжарницата, работеха рамо до рамо. Нима е била толкова патетично благодарна за присъствието му, че не бе обърнала внимание на мълчанието му?

Е, сега го забелязваше.

Той заудря по вратата на спалнята ѝ толкова силно, че тя нададе тих вик на изненада.

— Тръгвам на работа — провикна се баща ѝ през вратата. — Купоните са на плота в кухнята. Оставих ти сто франка. Купи каквото можеш.

Тя чу как стъпките му отекват по дървения под в коридора, достатъчно тежки, за да разлюлеят стените. После вратата се затръшна.

— Довиждане и на теб — измърмори Изабел, засегната от грубия му тон.

Тогава си спомни.

Днес беше денят. Отметна завивката, стана от леглото и се облече, без да си дава труд да светва лампата. Вече бе избрала тоалета си: раздърпана сива рокля и черна барета, бели ръкавици и последния си чифт черни обувки с висок ток, с каишка на глезена. Жалко, че нямаше чорапи.

Огледа се в огледалото в салона, опитвайки се да бъде критична, но видя единствено едно обикновено момиче в безлична рокля, стиснало черна чанта.

Тя отвори чантата (отново) и се взря във вътрешността ѝ, с формата на лодка, подплатена с копринен хастар. В хастара имаше тънък процеп, в който бе напъхан дебел плик. При отваряне чантата изглеждаше празна. Дори и да я спрат (което не би трябвало да се случи — защо да я спират? деветнайсетгодишно момиче, облечено за обяд?), нямаше да видят в нея нищо, освен документите ѝ, купоните за храна, нейната carte d’identité, certificate of domicile[48] и нейния аусвайс. Точно това, което трябваше да има в една чанта.

В десет часа излезе от апартамента. Навън, под ярките горещи лъчи на слънцето, Изабел се качи на синия велосипед и се отправи към кея.

Като стигна до улица „Риволи“, завари платното пълно с черни автомобили и зелени военни камиони, със закрепени странично резервоари за гориво, както и конници. Наоколо се виждаха парижани, които вървяха по тротоарите, въртяха педалите на велосипедите надолу по малкото улици, където им бе позволено да карат, редяха се на дълги опашки за хранителни продукти чак до следващата пресечка. Те се отличаваха по примиренческите изражения на лицата си и начина, по който минаваха забързано, със сведени глави, покрай германците. Пред ресторанта „Максим“, под прочутия червен навес, Изабел забеляза група висши нацистки офицери да чакат да влязат вътре. Ширеше се слухът, че най-добрите продукти и месо от провинцията се доставят директно в „Максим“, за да бъдат поднасяни на висшето командване.

И тогава я зърна: желязната пейка, близо до входа на „Комеди Франсез“.

Изабел удари спирачката и рязко спря велосипеда, после спусна крак на платното. За пръв път вълнението ѝ се примеси със страх.

Внезапно чантата ѝ натежа; при това забележимо. Дланите ѝ се изпотиха, капчици пот избиха под ръба на филцовата шапка.

Стегни се.

Тя беше courier, а не изплашена ученичка. Какъвто и риск да имаше, тя го бе приела.

Докато стоеше там, една жена отиде до пейката и седна с гръб към Изабел.

Жена. Тя не очакваше свръзката ѝ да бъде жена, но беше някак си странно успокояващо.

Изабел пое дълбоко дъх и закрачи редом с велосипеда през натовареното кръстовище, покрай павилионите, окичени с шалчета и сувенири. Когато се изравни с жената на пейката, тя изрече това, което ѝ бяха казали:

— Мислите ли, че днес ще ми трябва чадър?

— Аз очаквам да се задържи слънчево. — Жената се извърна. Имаше черна коса, внимателно прибрана, и лице с дръзки източноевропейски черти. Беше по-възрастна — може би около трийсетина годишна — но очите ѝ бяха като на още по-стара.

Изабел понечи да отвори чантата, но жената я възпря.

— Не — процеди рязко, сетне додаде: — Последвай ме — и бързо се изправи.

Изабел закрачи след жената, докато тя прекосяваше чакълестия площад пред музея на Наполеон, зад който се издигаше гигантският Лувър със своята величествена елегантност. Макар че не приличаше на дворец, обитаван някога от императори и крале, не и със знамената със свастики, веещи се отвсякъде, и германските войници, насядали по пейките в градините на „Тюйлери“. Жената сви в страничната уличка и хлътна в едно малко кафене. Изабел заключи веригата на велосипеда си за дървото отпред, последва я вътре и седна срещу нея.

— Носиш ли плика?

Изабел кимна. Отвори чантата в скута си, извади плика и го подаде на жената под масата.

Двама немски офицери влязоха в кафенето и се настаниха на една маса недалеч от тях.

Жената се наведе през масата и оправи баретата на Изабел. Жестът беше странно интимен, като че ли бяха сестри или най-добри приятелки. Накланяйки се по-близо, тя прошепна в ухото ѝ:

— Чу ли за les collabos?

— Не.

— Колаборационистите. Френски мъже и жени, които работят с германците. Те не са само във Виши. Бъди нащрек. Винаги. Тези колаборационисти обичат да докладват за нас на Гестапо. А щом веднъж научат името ти, гестаповците винаги те наблюдават. Не вярвай на никого.

Тя кимна.

Жената се отдръпна и я погледна.

— Нито дори на баща си.

— Откъде знаеш за баща ми?

— Искаме да се срещнем с теб.

— Ти току-що се срещна.

— Ние — рече жената тихо. — Застани на ъгъла на булевард „Сен Жермен“ и улица „Сен Симон“ утре по обед. Не закъснявай, ела без велосипеда и се увери, че не те следят.

Изабел се изуми колко бързо жената стана от масата. След миг вече бе изчезнала, а Изабел остана сама в кафенето, под зоркия поглед на германския войник на съседната маса. Насили се да си поръча café au lait (макар да знаеше, че няма да има мляко, а кафето щеше да бъде цикория). Изпи го набързо и излезе.

На ъгъла видя надпис върху витрината на кафенето, предупреждаващ за екзекуции заради нарушения на реда. До него, върху прозорците на съседния киносалон, бе залепен жълт плакат, върху който пишеше INTERDIT A UX JUIFS — забранено за евреи.

Докато отключваше велосипеда, германският войник изникна зад гърба ѝ. Тя се удари в него.

Той я попита загрижено дали е добре. В отговор тя му отправи усмивка, достойна за актриса, и кимна:

— Mais oui.[49] Merci. — Приглади роклята си, стисна чантата под мишница и се качи на седалката. Завъртя педалите и се отдалечи от войника, без да поглежда назад.

Беше успяла. Имаше аусвайс, бе дошла в Париж, бе принудила своя папа да остане и бе доставила първото тайно съобщение за „Сражаваща се Франция“.

Глава 16

Виан трябваше да признае, че животът в „Льо Жарден“ беше по-лесен без Изабел. Нямаше избухвания, нито завоалирани коментари, изречени така, че да ги чуе капитан Бек, повече никой не принуждаваше Виан да води безсмислени битки в една вече изгубена война. При все това понякога без Изабел къщата беше прекалено притихнала, а в тишината Виан се улавяше, че не може да заглуши мислите си.

Както в момента. Лежеше будна от часове, втренчена в тавана на спалнята, в очакване на зората.

Най-накрая стана от леглото и слезе на долния етаж. Наля си чаша горчиво кафе, сварено от жълъди, и я отнесе в задния двор. Седна на любимия стол на Антоан, под широката корона на тисовото дърво, заслушана в ленивото ровене на пилетата из прахта.

Всичките ѝ пари бяха свършили. Сега трябваше да живеят само с оскъдната ѝ учителска заплата.

Как щеше да се справи? При това сама…

Доизпи кафето, колкото и ужасно да беше на вкус. Докато отнасяше празната чаша в потъналата в сенки и вече стопляща се къща, видя, че вратата на капитан Бек е отворена. Той бе излязъл, докато е била в задния двор. Добре.

Събуди Софи, изслуша разказа за последния ѝ сън и ѝ приготви закуска от препечена филийка, без масло, намазана с конфитюр от праскови. После двете се отправиха към града.

Виан подканяше Софи да побърза, но дъщеря ѝ беше в лошо настроение, оплакваше се и едва влачеше крака. Беше късен следобед, когато най-после пристигнаха пред месарницата. Опашката се бе проточила от вратата и се виеше надолу по улицата. Виан застана на края и погледна нервно към германците на площада.

Опашката бавно се придвижваше напред. Виан забеляза на витрината нов пропаганден плакат, изобразяващ усмихнат германски войник, предлагащ хляб на група френски деца. До него имаше нова табела, гласяща: ЗАБРАНЕНО ЗА ЕВРЕИ.

— Какво означава това, маман? — попита Софи, сочейки табелата.

— Шшт, Софи — сгълча я строго Виан. — Говорихме за това. Някои неща не бива да се казват на глас.

— Но отец Жозеф казва…

— Шшт — повтори Виан нетърпеливо и дръпна ръката на дъщеря си за по-голяма убедителност.

Опашката помръдна напред. Виан пристъпи към входа и се озова срещу сивокоса жена с груба кожа на лицето, с цвета на овесено брашно.

Виан се намръщи.

— Къде е мадам Фурние? — попита и подаде купона за днешната дажба месо. Надяваше се, че все още е останало някое парче.

— Тук е забранено за евреи — отвърна жената. — Останала е консерва с пушено месо от гълъб.

— Но това е магазинът на мадам Фурние.

— Вече не. Сега е мой. Искате ли консервата, или не?

Виан взе малката кутия и я пусна в кошницата. Без да каже нищо повече, поведе Софи навън. На отсрещния ъгъл германски часовой стоеше на пост пред банката, напомняйки на французите, че учреждението е конфискувано от германците.

— Маман — захленчи Софи. — Какво лошо има…

— Шшт. — Виан стисна ръката на дъщеря си. Докато излизаха от града и закрачиха по прашното шосе, Софи не спираше да показва недоволството си. Момичето пухтеше, въздишаше и мърмореше.

Виан не ѝ обръщаше внимание.

Когато стигнаха до счупената порта на „Льо Жарден“, Софи отскубна ръката си и се извъртя с лице към майка си.

— Как може те просто да вземат месарницата? Танте Изабел щеше да направи нещо. Ти си просто страхливка!

— И какво трябваше да направя? Да нахлуя на площада и да настоявам мадам Фурние да си върне магазина? И какво щяха да направят те с мен заради това? Видя плакатите в града. — Тя снижи глас. — Те екзекутират французите, Софи. Екзекутират ги.

— Но…

— Никакво „но“. Времената са опасни, Софи. Трябва да го разбереш.

Очите на детето плувнаха в сълзи.

— Иска ми се папа да беше тук…

Виан притегли дъщеря си в прегръдките си и здраво я притисна.

— На мен също.

Двете останаха дълго вкопчени една в друга, после се разделиха.

— Днес ще правим туршия. Какво ще кажеш?

— О. Много забавно, няма що.

Виан не можеше да не се съгласи.

— Защо не обереш краставиците? Аз ще започна да приготвям маринатата.

Виан наблюдаваше дъщеря си, която се затича към градината, лавирайки под отрупаните с плод клони на ябълковите дървета. В мига, в който момичето се скри от погледа ѝ, тревогите на Виан се завърнаха. Какво щеше да прави без пари? Градината даваше богата реколта, щеше да има плодове и зеленчуци, но какво щяха да правят през настъпващата зима? Как щеше да е здрава Софи без месо, мляко и сирене? Как щяха да си купят нови обувки? Угрижената жена трепереше, докато влизаше в горещата затъмнена къща. В кухнята впи пръсти в ръба на плота и клюмна глава.

— Мадам?

Тя се извърна толкова бързо, че едва не се препъна в собствените си крака.

Той беше във всекидневната, седеше на дивана, със запалена газена лампа до него и четеше книга.

— Капитан Бек — изрече тя тихо името му. Пристъпи към него, стиснала треперещите си ръце. — Мотоциклетът ви не беше отпред.

— Денят е толкова красив. Реших да се прибера пеша от града. — Той се изправи. Тя забеляза, че наскоро се е подстригал и че се е порязал, докато сутринта се е бръснал. Малка червена резка се открояваше върху бледата му буза. — Изглеждате разстроена. Може би защото не сте спали добре, откакто сестра ви замина.

Тя го погледна изненадано.

— Чувам ви как ходите наоколо в тъмното.

— Вие също сте буден — отбеляза тя глупаво.

— И аз често не мога да заспя. Мисля за съпругата ми и децата. Синът ми е толкова малък. Чудя се дали изобщо ще ме познава.

— И аз мисля непрекъснато за Антоан — изрече тя, изненадвайки и себе си с признанието. Знаеше, че не бива да бъде толкова открита с този мъж — врага — но точно сега беше прекалено уморена и изплашена, за да бъде силна.

Бек се вгледа в нея и в очите му Виан съзря мъката от загубата, обща и за двамата. И двамата бяха далеч от хората, които обичаха, и се чувстваха самотни.

— Добре. Разбира се, нямам намерение да се натрапвам, но имам някои новини за вас. След старателно проучване открих, че съпругът ви е в Офлаг[50] в Германия. Един мой приятел е пазач в лагера за военнопленници. Вашият съпруг е офицер. Знаехте ли това? Не се съмнявам, че е проявил храброст на бойното поле.

— Намерили сте Антоан? Той е жив?

Капитанът ѝ подаде смачкан, изцапан плик.

— Това е писмото, което той ви е написал. Сега можете да му изпращате колети, което вярвам, че безкрайно ще го зарадва.

— О… Господи. — Тя усети как краката ѝ се подкосяват.

Той я хвана, за да не падне, и я поведе към дивана. Тя се свлече върху него, усещайки как сълзите напират в очите ѝ.

— Толкова мило от ваша страна — прошепна жената, пое писмото от ръцете му и го притисна до гърдите си.

— Моят приятел ми изпрати това писмо. Извинявам се, но от сега нататък ще можете да си пишете с него само с официални картички.

Бек ѝ се усмихна и тя изпита странното чувство, че той знаеше за дългите писма, които мислено съчиняваше всяка нощ.

— Merci — отрони Виан, съжалявайки, че само една дума не е достатъчна да изрази огромната ѝ благодарност.

— Au revoir, мадам — каза той, завъртя се на пети и я остави сама.

Изцапаното и смачкано писмо трепереше между пръстите ѝ; буквите от името ѝ се размазваха и танцуваха пред очите ѝ, докато го отваряше.

Виан, любима моя,

Първо, не се тревожи за мен. Аз съм в безопасност и ме хранят добре. Не съм ранен. Наистина. По мен няма дупки от куршуми.

Имах късмет, че успях да се настаня на горния нар в бараката, което ми дава известно усамотение в едно място, пълно с толкова много мъже. През малкия прозорец мога да виждам луната през нощта и островърхите кули на Нюрнберг. И тъкмо луната ме кара да мисля за теб.

Храната е достатъчна, за да преживяваме. Свикнах да се засищам с брашнени гранули и малки парчета картофи. Нямам търпение да се върна у дома и да вкуся от твоите гозби. Сънувам това — и теб, и Софи — през цялото време.

Моля те, любима, не се измъчвай. Бъди силна и ме чакай, докато дойде времето да изляза от тази клетка. Ти си моето слънце в мрака и земята под краката ми. Заради теб ще оцелея. Надявам се, че и ти също ще намериш сили заради мен, Ви. Заради мен ще намериш начин да бъдеш силна.

Прегърни здраво дъщеря ми тази вечер и ù кажи, че някъде, много далеч, нейният папа мисли за нея. И ù кажи, че ще се върна.

Обичам те, Виан.

ПП. Червеният кръст доставя колети. Ще ти бъда много благодарен, ако ми изпратиш ловните ръкавици.

Зимите тук са много студени.

Виан дочете писмото и тутакси започна отново да го препрочита.

* * *

Точно една седмица след пристигането си в Париж, Изабел трябваше да се срещне с останалите, които споделяха копнежа ѝ за свободна Франция. Нервите ѝ бяха опънати до крайност, докато вървеше между парижаните с жълтеникави нездрави лица и добре охранените германци, към непознато местоназначение. Тази сутрин се облече грижливо в плътно прилепнала синя рокля от изкуствена коприна, с черен колан. Миналата нощ нави косата си на ролки, а сутринта я вчеса на свободно падащи вълни. Забоде я с фиби, за да открие лицето си. Нямаше грим; стара синя училищна барета и бели ръкавици допълваха тоалета ѝ.

Аз съм актриса и това е роля — мислеше си младото момиче, докато вървеше надолу по улицата. — Аз съм влюбена ученичка, тайно измъкнала се, за да се срещне с момче…

Това бе легендата, която си бе намислила и заради която се бе облякла така. Беше сигурна — ако я разпитват — че ще накара германците да ѝ повярват.

Заради барикадите по улиците ѝ отне по-дълго време да стигне до мястото на срещата. Но накрая заобиколи последното препятствие и пое по булевард „Сен Жермен“.

Застана под уличната лампа. Около нея колите бавно пъплеха по булеварда; клаксоните свиреха, двигателите ръмжаха, конските копита потракваха, звъняха звънци на велосипеди. Дори с цялата тази глъчка някога оживената улица изглеждаше безжизнена и безцветна.

Полицейска камионетка спря до нея и отвътре слезе жандарм с наметка на раменете. Държеше бяла пръчка.

— Мислите ли, че днес ще ми трябва чадър?

Изабел подскочи и нададе приглушен вик. Беше толкова съсредоточена в полицая — сега той пресичаше улицата, запътен към една жена, излизаща от кафенето — че бе забравила за мисията си.

— А-аз очаквам да се задържи слънчево — заекна тя в отговор.

Мъжът заклещи горната част на ръката ѝ между пръстите си (нямаше по-подходяща дума за това, наистина; той имаше здрава хватка) и я поведе по внезапно опразнената улица. Странно как една полицейска камионетка можеше да накара парижаните да изчезнат. Наоколо никой не се мяркаше, за да не го арестуват — нито да бъде свидетел, нито да помогне.

Изабел се опита да огледа мъжа до себе си, но вървяха прекалено бързо. Тя зърна ботушите му — крачещи отсечено по тротоара под тях — протрита кожа, скъсани връзки, дупка от дълго носене върху левия нос.

— Затвори си очите — заяви мъжът, докато пресичаха улицата.

— Защо?

— Направи го.

Тя не беше от тези, които сляпо следват заповеди (саркастична забележка, която би направила при други обстоятелства), но толкова отчаяно искаше да бъде част от това, че направи всичко, което ѝ нареди. Затвори очи и закрачи неуверено до него, като на няколко пъти едва не се спъна в собствените си крака.

Най-после спряха. Тя го чу как почука четири пъти на някаква врата. Разнесоха се стъпки, Изабел чу шума от отварянето и я лъхна острата миризма на цигарен дим.

Изведнъж ѝ хрумна — точно в този миг — че може да е в опасност.

Мъжът я набута вътре и вратата хлопна зад тях. Изабел отвори очи, въпреки че не ѝ бе разрешено да го направи. Най-добре е сега да покаже силен характер.

Отначало не можа да различи нищо в помещението. Беше тъмно, въздухът беше сгъстен от цигарен дим. Всички прозорци бяха затъмнени. Единствената светлина идваше от две газени лампи, смело опитвайки се да надделеят над сенките и дима.

Трима мъже седяха край дървена маса с препълнен пепелник отгоре. Двамата бяха млади, облечени в изкърпени сака и прокъсани панталони. Между тях седеше болезнено слаб възрастен мъж, с напомадени мустаци, когото Изабел позна. До стената в дъното стоеше жената, която бе свръзката на Изабел. Цялата бе облечена в черно, като вдовица, и пушеше цигара.

— Мосю Леви? — обърна се Изабел към възрастния мъж. — Вие ли сте?

Той свали вехтото таке от лъскавата си гола глава и го стисна между пръстите.

— Изабел Росиньол.

— Ти познаваш тази жена? — попита другият мъж.

— Аз бях редовен клиент в книжарницата на баща ѝ — отвърна Леви. — Последния път, когато я видях, тя беше импулсивна, недисциплинирана и очарователна. От колко училища те изгониха, Изабел?

— От прекалено много, би отвърнал баща ми. Но каква полза има днес да знаеш къде трябва да седне вторият син на посланика по време на официална вечеря? — попита Изабел и додаде: — И все още съм очарователна.

— И все така пряма. Една безразсъдна глава и необмислени думи могат да доведат до смъртта на всички в тази стая — отбеляза той внимателно.

Изабел тутакси осъзна грешката си и кимна.

— Ти си много млада — обади се жената в дъното, издишвайки дима от цигарата.

— Вече не — възрази Изабел. — Днес се облякох така, че да изглеждам по-млада. Мисля, че това е предимство. Кой би заподозрял, че едно деветнайсетгодишно момиче може да върши нещо забранено? А ти най-добре от всички хора би трябвало да знаеш, че една жена може да направи всичко, което и един мъж.

Мосю Леви седна отново на стола и я изгледа изпитателно.

— Един приятел горещо те препоръча.

Анри.

— Той ни каза, че от месеци разпространяваш позиви. А Анук казва, че вчера си се държала много уверено.

Изабел погледна към жената — Анук — която кимна в отговор.

— Ще направя всичко по силите си, за да помогна на каузата — рече Изабел. Гърдите ѝ се стегнаха в очакване. Никога не ѝ бе хрумвало, че може да измине целия този път и да не ѝ позволят да се присъедини към тази нелегална група, чиято цел беше и нейна.

— Ще имаш нужда от фалшиви документи — изрече накрая мосю Леви. — Нова самоличност. Ще ти ги набавим, но ще отнеме време.

Младото момиче си пое рязко дъх. Бяха я приели! Усещане за съдбовна предопределеност изпълни стаята. Сега тя щеше да направи нещо значимо. Знаеше го.

— Засега нацистите са толкова арогантни, че не вярват, че каквато и да е съпротива би постигнала успех срещу тях — заговори Леви, — но те ще видят, че това е възможно… Ще го разберат и тогава опасността за нас ще се увеличи. Ти не бива да казваш на никого за връзката си с нас. На никого. И това включва и семейството ти. Това е за тяхната, както и за твоята безопасност.

За Изабел щеше да бъде лесно да скрие дейността си. Всъщност никой не се интересуваше къде ходи или какво прави.

— Oui — кимна тя. — И така… какво трябва да направя?

Анук се отдръпна от стената, прекоси стаята, стъпвайки върху купчината терористични позиви на пода. Изабел не можеше да види ясно заглавията — беше нещо за Кралските военновъздушни сили, бомбардирали Хамбург и Берлин. Тя бръкна в джоба си и извади малък пакет с големината на колода карти, увит в смачкана кафеникава хартия и стегнат с канап.

— Ще занесеш това в tabac[51] в старата част на Амбоаз; тази, която се намира точно под замъка. Пратката трябва да бъде доставена на мястото не по-късно от утре, в четири следобед. — Тя подаде пакета на Изабел и половината от скъсана на две банкнота от пет франка. — Дай на продавача тази банкнота. Ако той ти покаже другата половина, му предай пакета. След това си тръгни. Не се оглеждай назад. Не говори с него.

Докато поемаше пакета и банкнотата, Изабел чу рязко, кратко почукване на вратата зад нея. Въздухът в стаята мигом се изпълни с напрежение. Размениха се погледи. За Изабел това бе поредното недвусмислено напомняне, че тази работа е опасна. От другата страна на вратата можеше да стои полицай или нацист.

Последваха още три почуквания.

Мосю Леви кимна спокойно.

Вратата се отвори и прага пристъпи дебел мъж с яйцевидна глава и лице със старчески петна.

— Открих го да се мотае наоколо — каза възрастният мъж и отстъпи настрани, откривайки един летец от Кралските военновъздушни сили, все още с пилотската униформа.

— Mon Dieu — прошепна Изабел. Анук кимна мрачно.

— Те са навсякъде — измърмори под нос Анук. — Падат от небето. — Тя се усмихна сковано на шегата. — Изплъзнали се от преследване, бегълци от германски затвори, свалени пилоти.

Изабел се втренчи в летеца. Всички знаеха какво е наказанието за помагане на британски военен. Беше написано върху всички афиши, разлепени из града: затвор или смърт.

— Намерете му някакви дрехи — нареди Леви.

Възрастният мъж се извърна към летеца и заговори.

Очевидно военният не говореше френски.

— Те ще ти набавят някакви дрехи — обади се Изабел.

Стаята притихна. Тя почувства как всички погледи се впериха в нея.

— Ти говориш английски? — попита тихо Анук.

— Доста добре. Учила съм две години в швейцарско девическо училище.

Отново настъпи тишина. Накрая Леви заговори:

— Кажи на пилота, че ще го скрием някъде, докато намерим начин да го изведем от Франция.

— Можете да направите това? — удиви се Изабел.

— Не и в момента — отвърна Анук. — Разбира се, не му го казвай. Просто му кажи, че ние сме на негова страна и той е в безопасност, относителна, и трябва да прави това, което му кажем.

Изабел се запъти към летеца. Докато приближаваше, видя драскотините по лицето му и скъсания ръкав на летателния костюм. Беше сигурна, че тъмната линия в основата на косата му е от засъхнала кръв. Той хвърля бомби над Германия, помисли си тя.

— Не всички от нас бездействат — каза тя на младия мъж.

— Ти говориш английски! — възкликна той. — Слава богу. Самолетът ми се разби преди четири дни. Оттогава се крия из тъмните ъгли. Не знаех къде да отида, преди този мъж да ме сграбчи за ръката и да ме довлече тук. Ще ми помогнете ли?

Тя кимна.

— Как? Можете ли да ме върнете у дома?

— Аз не знам отговорите. Просто правете това, което те ви кажат, и, мосю?

— Да, госпожо?

— Те рискуват живота си, за да ви помогнат. Разбирате това, нали?

Той кимна.

Изабел се извърна с лице към новите си колеги.

— Той разбира и ще направи това, което му кажете.

— Merci, Изабел — каза Леви. — Къде да се свържем с теб, след като се върнеш от Амбоаз?

В мига, в който чу въпроса, Изабел знаеше отговора, който изненада и самата нея.

— В книжарницата — заяви твърдо. — Смятам отново да я отворя.

Леви я погледна внимателно.

— Какво ще каже баща ти за това? Мислех, че той я затвори, когато нацистите му заповядаха какво да продава.

— Моят баща работи за нацистите — отбеляза Изабел горчиво. — Мнението му не означава много. Той настоя да си намеря работа. Това ще бъде моята работа. По всяко време ще можете да се свържете с мен. Това е идеалното решение.

— Така е — отвърна Леви, макар да не изглеждаше много съгласен. — Много добре тогава. Анук ще ти донесе новите документи веднага щом осигурим carte d’identité. Ще ни е нужна твоя снимка. — Той присви очи. — И, Изабел, позволи ми за миг да вляза в ролята на възрастен мъж, съветващ едно младо момиче, което някога е било прекалено импулсивно, и да му напомни че повече не може да се държи така. Ти знаеш, че с баща ти сме приятели, или бяхме, преди той да покаже истинската си същност, и от години съм се наслушал на истории за теб. Време е да пораснеш и да правиш това, което ти се казва. Винаги. Без изключение. Това е заради твоята и заради нашата безопасност.

Изабел се засрами, че той смяташе за нужно да ѝ каже всичко това, при това пред останалите.

— Разбира се.

— А ако те заловят — намеси се Анук, — ще бъдеш най-вече жена. Разбираш ли? Те имат специални… противни наказания за нас.

Изабел преглътна мъчително. Тя бе мислила — бегло — за затвор и екзекуция. Това бе нещо, което никога не ѝ бе идвало на ума. А би трябвало.

— Това, което изискваме един от друг, или по-точно, се надяваме, са два дни.

— Два дни?

— Ако те заловят и… те разпитват. Опитай се два дни да не кажеш нищо. Това ни дава време да изчезнем.

— Два дни — повтори Изабел. — Не е много дълго.

— Ти си толкова млада — намръщи се Анук.

* * *

През следващите шест дни Изабел четири пъти напуска Париж. Достави пакети в Амбоаз, Блоа и Лион. Прекара много повече време по железопътните гари, отколкото в апартамента на баща си, което устройваше и двамата. Стига да се редеше на опашки за храна и да се прибираше преди комендантския час, баща ѝ не се интересуваше какво прави. Сега обаче отново беше в Париж и възнамеряваше да пристъпи към следващия етап на своя план.

— Няма да отваряш отново книжарницата.

Изабел се втренчи в баща си. Той стоеше до затъмнения прозорец. Бледата светлина подчертаваше запуснатото великолепие на апартамента, пълен с изящни антики, събирани от поколения. Хубави картини в тежки позлатени рамки красяха стените (някои липсваха и на тяхно място върху стените се виждаха тъмни петна; навярно папа ги бе продал), а ако се вдигнеха черните платна, от балкона щеше да се открие прекрасна гледка към Айфеловата кула.

— Ти ми каза да си намеря работа — заяви тя упорито. Увитият в хартия пакет в чантата ѝ даваше нова сила да се опълчи на баща си. Освен това той вече беше пиян. Не след дълго щеше да се просне върху bergère[52] в салона, скимтейки в съня си. Когато беше момиче, тъжните звуци, които издаваше, когато спеше, я изпълваха с желание да го приласкае и утеши. Но вече не.

— Имах предвид платена работа — процеди той сухо. Наля си още една чаша коняк.

— Защо просто не използваш купа за супа? — подхвърли тя ехидно.

Той подмина сарказма ѝ.

— Няма да го позволя. Точка. Ти няма да отвориш книжарницата.

— Вече го направих. Днес. Цял следобед бях там и почиствах.

Той застина. Рошавите му сиви вежди се извиха.

— Ти си чистила?

— Почистих — кимна тя. — Знам, че това те изненадва, папа, но аз вече не съм на дванайсет. — Пристъпи към него. — Ще направя това, папа. Решила съм. Така ще имам време да се редя на опашките за храна и да изкарам малко пари. Германците ще купуват книги от мен. Обещавам ти го.

— Нима ще флиртуваш с тях? — изуми се той.

Осъдителната нотка в гласа му я жегна.

— И това го казва мъжът, който работи за тях.

Той се втренчи в нея.

Тя се втренчи в него.

— Добре — предаде се той накрая. — Прави каквото искаш. Но няма да припарваш до склада в дъното. Помещението е мое. Мое, Изабел. Ще го заключа и ще взема ключа, а ти ще уважиш желанието ми и ще стоиш далеч от тази стая.

— Защо?

— Това не те засяга.

— Да не би да се срещаш с жени там? На дивана?

Той поклати глава.

— Ти си едно глупаво момиче. Слава богу, че твоята маман не доживя да те види в какво си се превърнала.

Изабел изпита ненавист към себе си, задето от думите му я заболя толкова надълбоко.

— Или теб, папа. Или теб.

Глава 17

В средата на юни 1941 г., в предпоследния ден от втория учебен срок, Виан стоеше пред черната дъска и спрягаше глагол, когато чу вече познатото ръмжене на германски мотоциклет.

— Отново войници — обади се Жил Фурние горчиво. Напоследък момчето беше изпълнено с гняв и кой можеше да го обвини? Нацистите бяха отнели фамилната им месарница и я бяха дали на колаборационист.

— Останете тук — каза тя на учениците и излезе в коридора. Влязоха двама мъже — офицер от Гестапо в дълго черно палто и местният полицай, Пол, който бе напълнял, откакто сътрудничеше на нацистите. Коремът му опъваше колана. Колко пъти го бе виждала да крачи надолу по улица „Виктор Юго“, помъкнал повече храна, отколкото семейството му можеше да изяде, докато тя стоеше на дълга опашка, с купоните в ръка, с които можеше да се купи толкова малко?

Виан се отправи към тях, стиснала здраво ръце отпред на корема. Чувстваше се неловко в овехтялата рокля с протрити яка и маншети и макар че внимателно бе изрисувала кафява линия отзад по средата на голите си прасци, си личеше, че ръбовете са фалшиви. Нямаше чорапи, което я караше да се чувства странно уязвима пред тези мъже.

Вратите на класните стаи от двете страни на коридора се отвориха и учителите излязоха навън, за да видят какво искаха офицерите. Колегите се спогледаха, но никой не заговори.

Гестаповецът закрачи решително към класната стая на мосю Парецки в дъното на сградата. Дебелият Пол пухтеше до него, стараейки се да не изостава.

Миг по-късно мосю Парецки бе извлечен в коридора от френския полицай.

Виан се намръщи, когато минаваха покрай нея. Възрастният учител мосю Парецки — който сякаш преди цяла вечност я бе учил да смята и чиято жена се грижеше за училищните цветя — я погледна ужасено.

— Пол? — заговори Виан рязко. — Какво става?

Полицаят спря.

— Той е обвинен в нещо.

— Не съм направил нищо лошо! — извика Парецки, опитвайки се да се отскубне от хватката на Пол.

Гестаповецът забеляза суматохата и вирна глава. Приближи бързо до Виан, тракайки с токове. Тя потръпна от страх, съзряла блясъка в очите му.

— Мадам. Каква е причината да ни спирате?

— Т-той е мой приятел.

— Наистина — изрече провлачено германецът, така че думата прозвуча като въпрос. — В такъв случай знаете, че той разпространява антигерманска пропаганда.

— Това са листовки — заяви Парецки. — Аз просто казвам истината на французите. Виан! Кажи им!

Виан усети как цялото внимание се насочва към нея.

— Името ви? — излая гестаповецът, отвори бележник и извади молив.

Тя облиза нервно устните си.

— Виан Мориак.

Той го записа.

— И вие работите заедно с мосю Парецки, разпространявате листовки?

— Не! — извика тя. — Той е просто колега, учител, господине. Не знам нищо друго.

Гестаповецът затвори бележника.

— Никой ли не ви е казал, че е по-добре да не задавате въпроси?

— Нямах намерение — отвърна тя с пресъхнало гърло.

Той бавно се усмихна. Тази усмивка я изплаши, обезоръжи я дотам, че ѝ потрябва минута, за да регистрира следващите му думи.

— Приключихме с вас, мадам.

Сърцето ѝ сякаш спря.

— И-извинете?

— Говоря за работата ви като учител. Уволнена сте. Вървете си у дома, мадам, и не се връщайте. Тези ученици не се нуждаят от вашия пример.

* * *

В края на деня Виан се отправи към дома с дъщеря си и макар че от време на време се сещаше да отговаря на безспирните въпроси на Софи, единствената мисъл в главата ѝ беше: А сега какво?

А сега какво?

Сергиите и магазините бяха затворени по това време на деня, сандъците и щайгите им бяха празни. Навсякъде висяха надписи: НЯМА ЯЙЦА, НЯМА МАСЛО, НЯМА ОЛИО, НЯМА ЛИМОНИ, НЯМА ОБУВКИ, НЯМА КОНЦИ, НЯМА КНИЖНИ ТОРБИ.

Тя беше толкова пестелива с парите, които Антоан ѝ бе оставил. Беше повече от пестелива, истинска скъперница, макар че в началото ѝ се струваха толкова много пари. Беше ги харчила само за най-необходимото: дърва, електричество, газ, храна. Но въпреки това бяха свършили. Сега как щяха да оцелеят двете със Софи без учителската ѝ заплата?

Когато се прибра, се движеше като замаяна из къщата. Свари една тенджера супа от зеле с накълцани на ситно моркови, които бяха меки като фиде. След като се нахраниха, се зае с прането, простря го навън и изкърпва чорапи, докато се стъмни. Прекалено рано поведе хленчещата, оплакваща се Софи към леглото.

Останала сама (с чувството, че са ѝ опрели нож в гърлото), седна край масата в трапезарията с официалната картичка и писалка пред нея.

Най-скъпи мой Антоан,

парите свършиха и аз изгубих работата си.

Какво да правя? Зимата е само след няколко месеца.

Вдигна писалката от листа. Сините думи сякаш се разпростряха по белия лист.

Парите свършиха.

Що за жена беше тя, че изобщо да ѝ хрумне да изпрати такова писмо на своя съпруг, военнопленник в германски лагер?

Смачка картичката на топка и я хвърли в студената, полепнала със сажди камина — самотна бяла топка сред сивата пепел.

Не.

Не можеше да остане в къщата. Ами ако Софи я намери и прочете? Виан я извади от пепелта, занесе я в задния двор и я хвърли в беседката. Пилетата щяха да я сдъвчат и накълват на малки парченца.

Отпусна се в любимия стол на Антоан, замаяна от внезапната промяна в живота ѝ и този нов, ужасяващ страх. Само ако можеше да върне времето назад. Щеше да харчи още по-малко пари… щеше да се лишава повече… щеше да ги остави да отведат мосю Парецки, без да промълви нито дума.

Зад нея се чу проскърцване на отваряща се врата и щракване, когато се затвори.

Стъпки. Дишане.

Трябваше да стане и да влезе вътре, ала беше твърде уморена, за да помръдне.

Бек приближи зад нея.

— Искате ли чаша вино? „Шато Марто’28“. Много добра реколта.

Вино. Тя искаше да каже: да, моля (може би никога досега не се бе нуждала повече от чаша вино), но не можеше да го направи. Нито можеше да откаже, затова не отвърна нищо.

Чу глухия звук на извадена тапа, последван от бълбукането на наливано вино. Той остави пълната чаша на масичката до нея. Сладкото, плътно ухание беше упойващо.

Бек наля чаша и на себе си и седна на стола до нея.

— Аз заминавам — каза след продължително мълчание.

Тя се извърна към него.

— Не се радвайте толкова. Само за известно време. Няколко седмици. От две години не съм се връщал у дома. — Той отпи от чашата. — Може би в този момент съпругата ми седи в нашата градина, чудейки се кой ще се върне при нея. Уви, аз не съм същият мъж, който замина. Видях неща… — Той замълча. — Тази война не е това, което очаквах. А нещата се променят, когато отсъстваш толкова дълго, не сте ли съгласна?

— Oui — промълви тя. Тя често си бе мислила същото нещо.

В настъпилото мълчание помежду им Виан чу крякането на жаба и шумоленето на листата от лекия вятър, изпълващ въздуха над главите им с уханието на жасмин. Славей запя тъжна и самотна песен.

— Не приличате на себе си, мадам — рече той. — Споделете с мен, ако нямате нищо против.

— Днес ме уволниха от училище. — За пръв път изричаше думите на глас и очите ѝ се замъглиха от горещите сълзи, нахлули в очите ѝ. — Аз… привлякох вниманието към себе си.

— Опасна постъпка.

— Парите, които съпругът ми остави, свършиха. Аз съм безработна. А зимата скоро ще настъпи. Как ще оцелея? Как ще храня Софи и ще ѝ осигуря топъл дом? — Тя се извърна към него.

Погледите им се преплетоха. Тя искаше да отвърне очи, но не можеше.

Бек сложи чашата в ръката ѝ, обви насила пръстите ѝ около нея. Докосването му, топло до студените ѝ ръце, я накара да потрепери. Виан внезапно си спомни кабинета му и цялата онази храна, складирана там.

— Това е само вино — каза отново той и уханието му на черни череши и тъмна плодородна земя, с нотка лавандула достигна до ноздрите ѝ, напомняйки за живота, който бе имала преди, за нощите, когато двамата с Антоан седяха тук и пиеха вино.

Отпи една глътка и ахна; бе забравила това просто удоволствие.

— Вие сте красива, мадам — промълви той, гласът му бе сладък и плътен като виното. — Може би прекалено дълго не сте чували това.

Виан се изправи толкова бързо на крака, че се блъсна в масата и разля виното.

— Не би трябвало да казвате такива неща, хер капитан.

— Не — каза той и също стана. Изправи се пред нея, дъхът му миришеше на червено вино и ментова дъвка. — Не би трябвало.

— Моля ви… — отрони тя, неспособна да довърши изречението.

— Вашата дъщеря няма да гладува през тази зима, мадам — рече Бек. Тихо, сякаш беше тяхно тайно споразумение. — В това поне можете да бъдете сигурна.

Господ да ѝ е на помощ, но думите му я изпълниха с облекчение. Тя промърмори нещо — дори не беше сигурна какво — влезе в къщата и се сгуши в леглото до Софи, но измина дълго време, преди да заспи.

* * *

Книжарницата някога беше място, където се събираха поети, писатели и академици. Най-хубавите спомени на Изабел от детството бяха свързани с тези мухлясали стаи. Докато папа работеше в задната стаичка с печатарската преса, маман четеше приказки и басни на Изабел и измисляше пиеси, които да изиграят. Те бяха щастливи тук, за известно време, преди маман да се разболее и папа да започне да пие.

Ето я и моята дъщеричка. Из, ела и седни на коленете на папа, докато пиша стихотворение на твоята маман.

Или може би си бе измислила този спомен, беше го изплела от нишките на копнежа си и го бе обвила плътно около раменете си. Вече не бе сигурна.

А сега тъмните ниши и кътчета в книжарницата бяха пълни с германци.

През шестте седмици, откакто Изабел отново бе отворила, сред войниците се бе разпространил слухът, че в магазина на ъгъла може да се види една красива млада французойка.

Те пристигаха на върволици, облечени в безукорните си униформи, с високи и шумни гласове, като се блъскаха един в друг. Изабел флиртуваше безмилостно с тях, но внимаваше много, като си тръгваше. Винаги излизаше през задната врата, загърната в черна пелерина с ниско спусната над очите качулка, дори в лятната жега. Германците може и да бяха дружелюбни и усмихнати, и всъщност момчета, които говореха за красивите fräuleins[53] в родината си и купуваха френска класика от „одобрени“ автори за семействата си, но тя никога не забравяше, че те бяха врагът.

— Мамзел, вие сте толкова красива, а не ни обръщате никакво внимание. Как ще оцелеем? — Младият германски офицер протегна ръка към нея.

Тя се засмя кокетно и се извъртя грациозно извън обсега на ръката му.

— Вижте, мосю, знаете, че не мога да показвам предпочитания. — Плъзна се на мястото си зад касата. — Виждам, че държите томче с поезия. Сигурно у дома ви чака момиче, което ще остане очаровано от един толкова грижливо подбран подарък.

Приятелите му го избутаха напред, всички говорейки в един глас.

Изабел прибираше парите му, когато звънчето над входната врата весело издрънча.

Тя вдигна глава, очаквайки да види още германски войници, но беше Анук. По-възрастната жена беше облечена, както винаги, по-скоро в тон с настроението си, отколкото със сезона, цялата в черно. Плътно прилепнал черен пуловер с V-образно деколте, права пола и черна барета и ръкавици. От яркочервените ѝ устни висеше незапалена цигара „Голоаз“.

Тя се спря до отворената врата, зад нея се откри празната правоъгълна алея, мярнаха се червени мушката и зеленина.

При звука на звънчето германците се извърнаха.

Анук затвори вратата зад гърба си. Запали небрежно цигарата и издиша дима.

Разделени от половината книжарница и трима германски войници, мотаещи се наоколо, Изабел и Анук кръстосаха погледи. През седмиците, докато Изабел беше куриер (бе пътувала до Блоа, Лион, Марсилия, Амбоаз и Ница, без да се споменават десетината адреса, които бе посетила напоследък в Париж, всички под новото си име — Жулиет Жервез — използвайки фалшивите документи, които ѝ бе пъхнала незабелязано Анук в едно бистро, под самите носове на германците), Анук беше най-честият ѝ контакт. Въпреки разликата във възрастта — навярно десет, а може би и повече години — между тях бе възникнало приятелство, като при две жени, водещи подобен живот — мълчаливо, но не по-малко истинско. Изабел се бе научила да подминава мрачното ѝ изражение и стиснатите устни, да не обръща внимание на сдържаното ѝ поведение. Смяташе, че зад всичко това се крие тъга. Огромна тъга. И гняв.

Анук запристъпва навътре в книжарницата с царствен и презрителен вид, който караше всеки мъж да се почувства жалък и нищожен, още преди да е заговорил. Германците млъкнаха, вперили погледи в нея, като побързаха да се отдръпнат настрани, за да ѝ направят път. Изабел ги чу да изричат „мъжкарана“ и „вдовица“.

Анук сякаш не ги забелязваше. Когато стигна до касата, тя спря и всмукна дълбоко от цигарата. Димът размаза за миг чертите на лицето ѝ, виждаха се само устните ѝ, яркочервени, като зрели череши. Тя бръкна в чантата си и извади малка кафява книжка. Името на автора — Бодлер — бе изписано върху кожената подвързия и въпреки че повърхността беше издраскана и протрита, а избелялото заглавие не можеше да се прочете, Изабел позна томчето. „Les Fleurs du mal“. „Цветя на злото“. Беше книгата, която използваха като знак за среща.

— Търся нещо друго от същия автор — каза Анук, издухвайки дима.

— Съжалявам, мадам. Всички стихосбирки на Бодлер са изчерпани. Може би ще ви заинтересува някоя от Верлен[54]? Или Рембо?

— В такъв случай, нищо. — Анук се обърна и излезе от книжарницата. Чак след като звънчето издрънча, магията бе развалена и войниците отново започнаха да разговарят. Когато никой не я гледаше, Изабел отвори малкото томче. Вътре имаше съобщение, което трябваше да достави, беше посочено и по кое време. Мястото беше обичайното: пейката пред „Комеди Франсез“. Съобщението бе скрито под листа хартия между подвързията и книжното тяло, който десетократно бе залепван и отлепван.

Изабел не сваляше поглед от часовника, сякаш искаше да накара времето да побърза. Беше получила следващата си задача.

Точно в шест часа следобед, тя изпроводи последните войници от книжарницата и затвори за през нощта. Отвън завари мосю Депард да пуши цигара. Горкият човек изглеждаше уморен като нея. Понякога, когато го видеше да се поти над тигана или над разтворените стриди, Изабел се питаше какво ли изпитва, задето е принуден да храни германците.

— Bonsoir[55], мосю — поздрави го тя.

— Bonsoir, мамзел.

— Дълъг ден?

— Oui.

Тя му подаде малка книжка с приказки за децата му.

— За Жак и Жижи — каза с усмивка.

— Един момент. — Той се втурна в кафенето и се върна с малък омазнен плик.

— Frites[56] — поясни мъжът.

Изабел се почувства абсурдно благодарна. Напоследък не само ядеше остатъците на врага, но и беше благодарна за тях.

— Merci.

Девойката остави велосипеда си в магазина и реши да пренебрегне претъпканото, потискащо смълчано метро и да се прибере пеша у дома, докато пътьом се наслаждава на мазните и солени frites. Накъдето и да погледнеше, тълпи германци нахлуваха в кафенетата, бистрата и ресторантите, докато пребледнелите парижани бързаха да се приберат по домовете си преди настъпването на комендантския час. На два пъти, докато вървеше, имаше неясното усещане, че я следят, но щом се обърнеше зад нея нямаше никой.

Не беше сигурна кое я накара да спре рязко на ъгъла близо до парка, но изведнъж осъзна, че нещо не е наред. Не е на мястото си. Пред нея улицата беше пълна с нацистки автомобили, надуващи клаксони един на друг. Някъде някой изкрещя.

Изабел усети как космите на врата ѝ настръхват. Бързо се озърна назад, но никой не вървеше зад нея. Напоследък често ѝ се струваше, че я следят. Сигурно нервите ѝ я подвеждаха. Златният купол на Дома на инвалидите[57] сияеше под залязващите лъчи на слънцето. Сърцето ѝ се разтуптя. Страхът я накара да плувне в пот, чийто мускусен, кисел мирис се примеси с мазната миризма на пържените картофки и за миг стомахът я присви неприятно.

Всичко беше наред. Никой не я следеше. Тя просто се държеше глупаво.

Зави по булевард „Грьонел“.

Нещо привлече погледа ѝ, накара я да спре.

Пред себе си видя сянка, която не биваше да е там. Движение, когато всичко трябваше да е неподвижно.

Смръщила чело, Изабел прекоси улицата, лавирайки между бавно движещия се трафик. Когато стигна отсреща, мина забързано покрай група германци, които пиеха вино в бистрото, запътена към жилищната сграда с апартаменти на следващия ъгъл.

Там, в гъстите градински храсти до резбованите лъскави двойни черни врати, тя видя мъж, скрит зад дръвчето в голяма медна делва.

Тя отвори вратата към двора и пристъпи вътре. Чу мъжа да се отдръпва колкото може по-назад, ботушите му проскърцваха върху камъните под краката му.

Тогава той замря.

Изабел чу германците да се смеят в кафенето надолу по улицата и да крещят: Sikt! s’il vous plaît, на горката, преуморена сервитьорка.

Беше време за вечеря. Този час от деня, в който враговете искаха единствено да се забавляват и да натъпчат търбусите си с храната и виното, които принадлежаха на французите. Тя се прокрадна към делвата с лимоновото дръвче.

Мъжът бе клекнал, приведен към земята, опитвайки се да се смали колкото може повече. Лицето му бе оплескано с кал, единият му клепач бе подут и затворен, ала никой не можеше да го сбърка за французин: мъжът носеше английски пилотски костюм.

— Mon Dieu — измърмори Изабел. — Anglais[58]?

Мъжът не каза нищо.

— Кралските военновъздушни сили? — попита тя на английски.

Очите му се разшириха. Изабел виждаше, че той се опитва да реши дали да ѝ се довери. Много бавно мъжът кимна.

— От колко време се криеш тук?

— Цял ден — отвърна той след продължително мълчание.

— Ще те хванат — каза тя. — Рано или късно. — Изабел знаеше, че трябва да го разпита по-подробно, но нямаше време. Всяка секунда, която прекарваше тук с него, увеличаваше опасността и за двамата. Беше истинско чудо, че англичанинът вече не е заловен.

Трябваше или да му помогне, или да си тръгне, преди да са привлекли вниманието. Със сигурност най-мъдрото решение беше да си тръгне.

— Авеню дьо ла Бурдоне, петдесет и седем — каза тя тихо на английски. — Мястото, където отивам. След един час ще изляза да изпуша цигара. Тогава ела до вратата. Ако дойдеш, без да те видят, ще ти помогна. Разбра ли ме?

— Откъде да съм сигурен, че мога да ти вярвам?

Тя се засмя.

— Това, което правя, е много глупаво. А аз обещах да не бъда безразсъдна и импулсивна. Ах, добре. — Изабел се завъртя на токчетата и излезе от двора, хлопвайки вратата зад гърба си. Забърза надолу по улицата. През целия път до вкъщи сърцето ѝ бясно препускаше и тя се разколеба в решението си. Но вече не можеше да стори нищо. Не погледна назад дори когато стигна до жилищната сграда, където беше апартаментът им. Там се спря пред голямата медна дръжка в средата на дъбовата врата. Виеше ѝ се свят, главата я болеше и беше изплашена до смърт.

Засуети се с ключа в ключалката, завъртя дръжката и нахлу в полумрака. Тясното фоайе беше претъпкано с велосипеди и ръчни колички. Тя си проправи път до подножието на извитото стълбище, седна на долното стъпало и зачака.

Хиляда пъти поглежда часовника си и всеки път си казваше да не прави това, но в уреченото време излезе отвън. Нощта се бе спуснала. Заради затъмнените прозорци на сградите и угасените улични лампи пред кооперацията бе тъмно като в пещера. Колите боботеха покрай нея, незабележими без светнати фарове; чуваше се шумът на двигателите и се усещаше миризмата на бензин, но автомобилите оставаха невидими, освен ако не ги осветеше случаен лунен лъч. Изабел запали кафявата цигара, всмукна дълбоко и издиша бавно, опитвайки се да се успокои.

— Аз съм тук, госпожице.

Изабел се препъна назад и отвори вратата.

— Стой зад мен. Със сведена глава. Не много близо.

Тя го поведе през фоайето, двамата се блъскаха във велосипедите, отекваше дрънчене на кормила и тракане на ръчни колички. Тя никога досега не бе изкачвала по-бързо петте етажа. Дръпна го в апартамента и затръшна вратата зад тях.

— Свали си дрехите — нареди му.

— Пардон?

Изабел завъртя ключа на лампата.

Той се извисяваше над нея; сега вече видя колко е висок. Беше с широки рамене, но много слаб, с тясно лице и нос, който навярно е бил чупен един или два пъти. Косата му беше толкова тънка, че приличаше на мъх.

— Дрехите. Свали ги. Бързо.

Какво си бе мислила, когато се захвана с това? Баща ѝ щеше да се прибере у дома, щеше да открие пилота, а след това щеше да издаде и двамата на германците.

Къде да скрие пилотската униформа? А и ботушите му веднага го издаваха.

Той се наведе и пристъпи извън сваления гащеризон.

Изабел никога досега не бе виждала възрастен мъж по долни гащи и тениска. Усети как лицето ѝ пламва.

— Няма защо да се изчервяваш, госпожице — рече той и се ухили, сякаш ситуацията беше съвсем обичайна.

Тя сграбчи костюма с една ръка и протегна другата за опознавателните му знаци. Той ѝ ги подаде; два малки метални кръга, които носеше около врата си. И двата съдържаха една и съща информация. Лейтенант Торънс Маклийш. Кръвната му група, религия и номер.

— Последвай ме. Тихо. Как се казваше… на върховете на пръстите.

— На пръсти — прошепна той.

Тя го поведе към спалнята си. Там — бавно, внимателно избута гардероба настрани и откри тайната стая.

Стъклените очи на куклите се вторачиха в нея.

— Това е зловещо, госпожице — рече той. — А и мястото е прекалено малко за голям мъж.

— Влизай. Стой тихо. Всеки необичаен звук може да доведе до обиск. Съседката, мадам Льоклерк, е много любопитна и може да е колаборационист, разбираш ли? А и баща ми скоро ще се прибере. Той работи за висшето германско командване.

— Дявол да го вземе! — изруга той на английски.

Изабел нямаше представа какво означава това, а и се потеше толкова обилно, че дрехите ѝ започнаха да лепнат към тялото. Умът си ли бе загубила, че да предложи помощта си на този мъж?

— Ами ако трябва да… нали се сещаш? — попита той.

— Стискай. — Тя го набута в стаичката и му даде възглавницата и одеялото си от леглото. — Ще се върна, когато мога. Стой тихо, oui?

Той кимна.

— Благодаря ти.

Тя не можеше да спре да клати глава.

— Аз съм глупачка. Глупачка.

Изабел затвори вратата, премести гардероба обратно, не точно на мястото му, но щеше да свърши работа. Трябваше да се отърве от пилотския костюм, преди баща ѝ да се е прибрал у дома.

Движеше се боса из апартамента, колкото е възможно по-тихо. Нямаше представа дали хората на долния етаж са чули шума от местенето на гардероба или стъпките на прекалено много хора. По-добре да се подсигури, отколкото после да съжалява. Натъпка облеклото на англичанина в стара пазарска торба от „Самаритен“[59] и я притисна до гърдите си.

Внезапно напускането на апартамента ѝ се стори много опасно. Както и оставането.

Промъкна се безшумно покрай апартамента на мадам Льоклерк, после хукна надолу по стълбите.

Когато се озова на улицата, пое дълбоко дъх.

Сега какво? Не можеше да изхвърли торбата където и да е. Не искаше някой друг да пострада…

За пръв път беше благодарна, че целият град е затъмнен. Пое по тъмния тротоар и сякаш изчезна в мрака. Наближаваше комендантският час и по улиците се мяркаха малко парижани, а германците бяха твърде заети да пият френско вино, за да се оглеждат настрани.

Младото момиче пое дълбоко дъх, опитвайки се да се успокои. Да помисли. Навярно ѝ оставаха още няколко минути до комендантския час — макар че това едва ли бе най-големият ѝ проблем. Папа скоро щеше да се прибере у дома.

Реката.

Тя беше само на няколко пресечки и край кея имаше дървета.

Откри малка, барикадирана странична уличка и пое към реката, покрай редицата военни камионетки, паркирани на улицата.

Никога досега в живота си не се бе движила толкова бавно. Една крачка — едно вдишване — лека-полека. Последните петнайсетина метра между нея и бреговете на Сена сякаш се удължаваха с всяка направена стъпка, а после ѝ се сториха безкрайни, докато слизаше по стъпалата към водата, но най-после беше там, застанала до реката. Чу проскърцването на лодките в тъмнината, вълните, плискащи се край дървените им корпуси. Отново ѝ се стори, че чува стъпки зад гърба си. Когато застина, те също спряха. Тя зачака някой да приближи отзад, да чуе глас, изискващ документите ѝ.

Нищо. Въобразяваше си.

Изтече една минута. После още една.

Изабел хвърли торбата в черната вода, после метна и отличителните знаци. Тъмният водовъртеж тутакси погълна уликите.

Въпреки това краката ѝ трепереха, докато изкачваше обратно стъпалата, пресичаше улицата и вървеше към дома.

Пред вратата на апартамента тя спря, прокара пръсти през мократа от потта коса и придърпа влажната памучната блуза върху гърдите си.

Вътре светеше. Полилеят. Баща ѝ се бе навел над масата в трапезарията, пред него бяха разпръснати документи. Изглеждаше изтощен и прекалено слаб. Тя внезапно се запита дали се е хранил напоследък. През седмиците, откакто се бе върнала у дома, нито веднъж не го бе видяла да яде. Двамата се хранеха — както правеха всичко останало — поотделно. Изабел предполагаше, че яде остатъците от храната на германците във висшето командване. Сега се запита дали наистина бе така.

— Закъсняваш — рече той грубо.

Тя забеляза бутилката коняк на масата. Беше наполовина празна. Вчера беше пълна. Как така той винаги имаше коняк?

— Германците няма да си тръгнат. — Изабел приближи до масата и остави отгоре ѝ няколко франка. — Днес беше успешен ден. Виждам, че приятелите ти от висшето командване са ти дали още коняк.

— Нацистите не са много щедри — каза той.

— Именно. Значи, си заслужил бутилката.

Чу се някакъв шум, може би нещо се счупи върху дъските на пода.

— Какво беше това? — вдигна глава баща ѝ.

После се разнесе друг звук, като дращене на дърво върху дърво.

— В този апартамент има някой — каза баща ѝ.

— Не говори глупости, папа.

Той се изправи бързо от масата и излезе от стаята. Изабел се втурна след него.

— Папа…

— Шшт — изсъска той.

Той тръгна по коридора към неосветената част на апартамента. Взе месинговия свещник от скрина до входната врата, запали свещта и го вдигна.

— Едва ли смяташ, че някой е нахлул в апартамента — подметна тя.

Той ѝ хвърли гневен поглед с присвити очи.

— Няма да повтарям да пазиш тишина. Затваряй си устата. — Дъхът му миришеше на коняк и цигари.

— Но защо…

— Млъквай. — Той се обърна с гръб към нея и пристъпи по тесния наклонен под на коридора към спалните.

Мина покрай малкото портманто (вътре имаше само палта) и продължи по пътеката, осветена от трепкащия пламък на свещта, към някогашната стая на Виан. В нея нямаше нищо освен леглото, нощното шкафче и бюрото. Всичко изглеждаше на мястото си. Баща ѝ бавно се отпусна на колене и погледна под леглото.

Доволен, че поне стаята беше празна, той се отправи към стаята на Изабел.

Провери я основно — под леглото, зад вратата, зад стигащите до пода завеси, обрамчващи затъмнения прозорец към задния двор.

Изабел си заповяда да не гледа към малкия гардероб.

— Видя ли? — попита на висок глас, надявайки се пилотът да чуе гласовете и да стои неподвижно. — Тук няма никой. Наистина, папа, работата ти за врага те е направила параноик.

Той се извърна към нея. На фона на ореола от светлина лицето му изглеждаше изпито и състарено.

— Знаеш ли, няма да ти навреди, ако повече се страхуваш.

Това заплаха ли беше?

— От теб ли, папа? Или от нацистите?

— Нима на нищо не обръщаш внимание, Изабел? Би трябвало да се страхуваш от всеки. А сега се дръпни от пътя ми. Трябва да пийна.

Глава 18

Изабел лежеше в леглото и се ослушваше. Когато се увери, че баща ѝ е заспал (несъмнено пиянски сън), стана от леглото, потърси порцелановото нощно гърне на баба си и застана пред малкия гардероб.

Бавно — сантиметър по сантиметър — го отмести от стената. Колкото да се открие тайната вратичка.

Вътре беше тъмно и тихо. Чак когато се заслуша внимателно, чу дишането му.

— Мосю? — попита шепнешком.

Едно „Здравей, госпожице“ се разнесе в мрака.

Тя запали газената лампа до леглото и я занесе при скривалището.

Мъжът седеше до стената с протегнати крака; на светлината на свещта изглеждаше някак си по-нежен. По-млад.

Тя му подаде порцелановото нощно гърне и видя, че бузите му поруменяха, когато го взе от ръката ѝ.

— Благодаря.

Изабел седна срещу него.

— Отървах се от опознавателните ти знаци и летателния костюм. Ботушите ти трябва да се отрежат, за да можеш да ги носиш. Ето ти нож. Утре сутринта ще ти дам някои от дрехите на баща ми. Не мисля, че ще ти прилегнат добре.

Той кимна.

— Какъв е твоят план?

Въпросът му я накара нервно да се усмихне.

— Не съм сигурна. Ти си пилот, нали?

— Лейтенант Торънс Маклийш. Кралски военновъздушни сили. Самолетът ми бе свален над Реймс.

— И оттогава се скиташ съвсем сам? В пилотската униформа?

— За щастие, когато бяхме малки, двамата с брат ми много обичахме да играем на криеница.

— Тук не си в безопасност.

— Разбрах. — Той ѝ се усмихна и усмивката промени лицето му, напомни ѝ, че той наистина беше просто един млад мъж, далеч от родината си. — Ако това ще те накара да се почувстваш по-добре, аз свалих три германски самолета, преди да падна.

— Трябва да се върнеш в Англия, за да продължиш да ги сваляш.

— Напълно съм съгласен. Но как? Цялото крайбрежие е опасано с телена ограда и се пази от кучета. Не мога да напусна Франция по вода или въздух.

— Аз имам някои… приятели, които се занимават с това. Утре ще се срещнем с тях.

— Ти си много смела — промълви той тихо.

— Или глупава — отвърна тя, съмнявайки кое от двете е по-вярно. — Често ми повтарят, че съм безразсъдна и неуправляема. Предполагам, че и утре ще го чуя от приятелите ми.

— Е, госпожице, единственото, което ще чуеш от мен, е, че си много смела.

* * *

На следващата сутрин Изабел чу баща си да минава покрай стаята ѝ. Миг по-късно ароматът на кафе се разнесе по коридора, след което входната врата се затвори.

Тя излезе от спалнята си и влезе в стаята на баща си. Вътре цареше пълен безпорядък — по пода и върху неоправеното легло бяха разхвърляни дрехи, празната бутилка коняк лежеше настрани върху бюрото му. Тя дръпна единия край на тъмната завеса на прозореца и надникна през празния балкон към улицата отдолу. Видя баща си да се появява на тротоара. Той притискаше черното си куфарче към гърдите (сякаш поезията му наистина означаваше нещо за някого), а черната му шапка бе нахлупена ниско над веждите. Прегърбен като преуморен от работа секретар, той се насочи към метрото. Когато изчезна от погледа ѝ, Изабел отвори гардероба в стаята му и зарови из старите му дрехи. Безформен пуловер с поло яка и протрити ръкави, стар панталон от рипсено кадифе, закърпен отзад, на който липсваха няколко копчета, и сиво таке.

Изабел внимателно отмести малкия гардероб в стаята си и отвори вратичката. В тайната стаичка миришеше на пот и пикня, толкова силно, че трябваше да закрие с ръка носа и устата си, докато кашляше.

— Извинявай, госпожице — смънка Маклийш смутено.

— Облечи тези. Измий се с водата от каната и ме чакай в салона. Премести обратно гардероба. Много тихо. Отдолу има хора. Те може би знаят, че баща ми е излязъл и очакват в апартамента да има само един човек.

Миг по-късно той влезе в кухнята, облечен в старите дрехи на баща ѝ. Приличаше на момче от някоя приказка, пораснало изведнъж през нощта; широките му гърди опъваха пуловера, а рипсеният панталон му беше твърде тесен, за да го закопчае на кръста. Такето бе кацнало на темето му като ярмулка[60].

Целият план беше безнадежден. Как щеше да го преведе през града посред бял ден?

— Мога да го направя — увери я той. — Ще вървя след теб. Повярвай ми, госпожице. Вървях из улиците с униформата. Това е лесно.

Вече беше твърде късно, за да се отказват. Тя го бе прибрала и скрила. Сега трябваше да го заведе на безопасно място.

— Ще вървиш поне на една пресечка зад мен. Щом аз спра, и ти спираш.

— Ако ме гепят, ти продължаваш да вървиш. Без дори да поглеждаш назад.

„Гепят“ сигурно означаваше арестуват. Тя отиде до него и кривна такето под жизнерадостен ъгъл. Погледът ѝ задържа неговия.

— Откъде си, лейтенант Маклийш?

— От Ипсуич, госпожице. Ще уведомиш ли родителите ми… ако се наложи?

— Няма да се наложи, лейтенант. — Изабел пое дълбоко дъх. Той отново ѝ напомни за риска, който поемаше, за да му помогне. Фалшивите документи в чантата ѝ — идентифициращи я като Жулиет Жервез от Ница, кръстена в Марсилия и студентка в Сорбоната — бяха, единствената ѝ защита, ако се случеше най-лошото. Тя отиде до входната врата, отвори я и надникна навън. Площадката бе пуста. Избута го от апартамента с думите: — Върви. Застани пред празния шапкарски магазин. След това тръгни след мен.

Той излезе, препъвайки се, от апартамента и тя затвори вратата зад него.

Едно. Две. Три…

Тя броеше наум; с всяка стъпка си представяше най-лошото.

Когато повече не можеше да издържа, излезе от апартамента и заслиза надолу по стълбището.

Навсякъде цареше тишина.

Намери го отвън, застанал там, където му бе казала. Вирна брадичка и го отмина, без да го погледне.

По целия път до „Сен Жермен“ младото момиче вървеше бързо, нито веднъж не се озърна, не погледна назад. Понякога чуваше германски войници да крещят „Halt!“[61] и да свирят със свирките си. Два пъти се разнесоха изстрели, но тя нито намали ход, нито се обърна.

Когато стигна до червената врата на апартамента на улица „Сен Симон“, се потеше обилно и леко ѝ се виеше свят.

Почука бързо четири пъти едно след друго.

Вратата се открехна.

Анук се появи в пролуката. Очите ѝ се разшириха от изненада. Отвори по-широко вратата и отстъпи назад.

— Какво правиш тук?

Зад нея неколцина мъже, които Изабел никога не бе виждала преди, седяха около масите с разтворени пред тях карти, пламъците на свещите осветяваха бледите сини линии.

Анук понечи да затвори вратата.

— Остави я отворена — каза Изабел.

Напрежение последва думите ѝ. Тя го усети как изпълва стаята, променя лицата около нея. На масата мосю Леви започна да сгъва картите.

Изабел погледна навън и видя Маклийш да върви по тротоара към тях. Той пристъпи в апартамента и захлопна вратата зад гърба си. Никой не заговори.

Всички бяха вперили погледи в Изабел.

— Това е лейтенант Торънс Маклийш от Кралските военновъздушни сили. Пилот. Миналата вечер го открих да се крие в храстите близо до моя апартамент.

— И си го довела тук? — попита Анук, палейки цигара.

— Той трябва да се върне в Англия — отвърна Изабел. — Помислих, че…

— Не — прекъсна я Анук. — Не си.

Леви седна на стола, извади цигара „Голоаз“ от джоба на ризата, запали и я впери поглед в летеца.

— Знаем, че в града има и други, както и още, които са избягали от германски затвори. Искаме да ги изведем от тук, но крайбрежието и всички летища са строго охранявани. — Той всмукна дълбоко от цигарата; огънчето ѝ светна по-силно, сетне угасна. — Това е проблем, над който работим.

— Знам — кимна Изабел. Усещаше цялата тежест на своята отговорност. Пак ли бе действала прибързано? Дали ги бе разочаровала? Трябваше ли да подмине Маклийш? Канеше се да зададе въпрос, когато чу някой да говори в другата стая.

Намръщи се и попита:

— Кой друг е тук?

— Други — отвърна Леви. — Тук винаги има и други. Това не те засяга.

— Имаме нужда от план за летците — обади се Анук.

— Смятаме, че можем да ги изведем през Испания — отвърна Леви. — Ако успеем да ги вкараме в Испания.

— Пиренеите — каза Анук.

Изабел беше виждала Пиренеите, затова схвана какво имаше предвид Анук. Назъбените върхове се извисяваха невъзможно високо в облаците и обикновено бяха покрити със сняг или потънали в гъста мъгла. Майка ѝ обичаше Биариц, малък крайбрежен град, разположен недалеч, и два пъти, в добрите времена, много отдавна, семейството бе прекарвало там ваканцията.

— Границата с Испания се охранява от германски и испански патрули — продължи Анук.

— Цялата ли граница? — попита Изабел.

— Е, не. Разбира се, че не. Но кой знае къде точно пазят и къде не? — сви рамене Леви.

— Близо до Сен-Жан де Люз планината е по-ниска — изтъкна Изабел.

— Oui, но какво от това? Те все още са непроходими, а малкото пътища се охраняват — отвърна Анук.

— Най-добрата приятелка на майка ми беше от народа на баските, а баща ѝ беше козар. Той непрекъснато преминава планината пеша.

— И на нас ни хрумна тази идея. Дори веднъж опитахме — каза Леви. — Оттогава никой не чу нищо за онази група. Да се мине през германските часовои в Сен-Жан де Люз е много трудно за един човек, камо ли за няколко, а след това трябва пеша да се прекоси планината. Почти е невъзможно.

— Почти невъзможно и невъзможно не е едно и също. Щом козарите могат да прекосят планината, със сигурност и пилотите ще могат — настоя Изабел. Докато го изричаше, идеята се оформи в главата ѝ. — Една жена може лесно да мине през контролно-пропускателния пункт. Особено млада жена. Никой няма да заподозре едно хубаво момиче.

Анук и Леви се спогледаха.

— Аз ще го направя — заяви Изабел. — Или поне ще опитам. Ще преведа този летец. Има ли и други?

Мосю Леви се намръщи. Очевидно този развой на събитията го бе изненадал. Цигареният дим бе образувал сиво-синкава завеса помежду им.

— Преди изкачвала ли си планината?

— Аз съм в добра форма — бе отговорът ѝ.

— Ако те заловят, ще те затворят… или убият — рече той тихо. — Забрави за миг безразсъдството си и помисли за това, Изабел. Това не е, като да разнасяш позиви или съобщения. Виждала ли си табелите, разлепени из целия град? Наградите, предлагани на хората, които помагат на врага?

Изабел кимна сериозно.

Анук въздъхна тежко и угаси цигарата в препълнения пепелник. Дълго се взира в Изабел с присвити очи; после отиде до отворената врата зад масата. Бутна я леко и подсвирна, наподобявайки трелите на малка птичка.

Изабел се намръщи. Чу някакъв шум в другата стая, отместване на стол от масата, човешки стъпки.

Гаетан пристъпи в стаята.

Беше облечен в износени дрехи, с панталон от рипсено кадифе, закърпен на коленете, с разръфани подгъви на крачолите, твърде къси за него, и пуловер с безформена яка, който висеше на слабата му фигура. Черната му коса, сега по-дълга, нуждаеща се от подстригване, бе прибрана назад от лицето, по-изострено, почти като вълчо. Той я гледаше, като че ли в стаята бяха само те двамата.

В един миг всичко бе погубено. Чувствата, които бе потискала, които се бе опитвала да погребе, да пренебрегне, се върнаха с пълна сила, заляха я цялата. Един поглед към него и тя едва можеше да диша.

— Познаваш Гаетан — каза Анук.

Изабел се прокашля. Осъзна, че той през цялото време е знаел, че тя е тук, и е предпочел да остане далеч от нея. За пръв път откакто се бе присъединила към тази нелегална група, Изабел се почувства болезнено млада. Разкъсана на части. Всички ли са знаели? Дали са се присмивали зад гърба ѝ на нейната наивност?

— Да.

— И така — подхвана Леви след неловката пауза, — Изабел има план.

Гаетан не се усмихна.

— Така ли?

— Тя иска да преведе този летец и останалите пеша през Пиренеите в Испания. До британското консулство, предполагам.

Гаетан изруга под нос.

— Трябва да опитаме нещо — рече Леви.

— Осъзнаваш ли напълно риска, Изабел? — попита Анук, пристъпвайки напред. — Ако успееш, нацистите ще научат за това. Ще започнат да те търсят. Обявена е награда от десет хиляди франка за всеки, който предаде на нацистите хората, помагащи на летците.

Досега в живота си Изабел винаги бе правила обратното на това, което ѝ казваха. Някой я изоставяше; тя тръгваше подире му. Някой ѝ казваше да не прави нещо; тя го правеше. Всяка бариера превръщаше във врата.

Но това…

Почувства тръпките на страха и едва не се огъна. В следващия миг си помисли за свастиките, развяващи се от Айфеловата кула, и Виан, която живееше с врага, за Антоан, затворен в някакъв военнопленнически лагер. И за Едит Кавел. Сигурно и тя понякога се е страхувала; Изабел не можеше да позволи на страха да застане на пътя ѝ. Летците трябваше да се върнат в Англия, за да продължат да хвърлят повече бомби над Германия.

Обърна се към пилота.

— В добра форма ли си, лейтенант? — попита на английски. — Ще можеш ли да прекосиш пеша планината с едно момиче, без да изоставаш?

— Ще мога — отвърна той. — Особено с такова красиво момиче като теб, госпожице. Не бих те изпуснал от поглед.

Изабел се извърна към другарите си.

— Ще го заведа до консулството в Сан Себастиан. От там нататък англичаните ще се погрижат да се завърне в родината си.

Девойката долови безмълвния разговор, който се проведе край нея, тревогата и неизречените на глас въпроси. Решението, постигнато без думи. Някои рискове трябваше да бъдат поети; всички в тази стая го знаеха.

— Ще са нужни седмици, за да се планира. Може би по-дълго — заговори Леви. Обърна се към Гаетан. — Незабавно ще се нуждаем от пари. Ще говориш ли със свръзката си?

Гаетан кимна. Грабна черното таке от бюфета и го нахлузи на главата си.

Изабел не можеше да отмести поглед. Беше изпълнена с гняв към него — знаеше го, усещаше го — но когато той пристъпи към нея, гневът угасна и се разпръсна като прах пред копнежа, който беше много по-силен. Погледите им се срещнаха, задържаха се; сетне той мина покрай нея, протегна ръка към дръжката и излезе навън. Вратата щракна зад него.

— И така — подхвана Анук. — Да се заемем с плана.

* * *

Изабел прекара следващите шест часа край масата в апартамента на „Сен Симон“. Извикаха останалите членове на нелегалната група и им разпределиха задачите: да доставят дрехи за пилотите и провизии. Изучаваха картите, съставяха маршрути и се заеха с продължителното и несигурно подготвяне на обезопасени квартири по пътя. По някое време планът се избистри и от една дръзка, безумна идея се превърна в реалност.

Чак когато мосю Леви спомена комендантския час, Изабел се надигна от масата. Те се опитаха да я убедят да остане за през нощта в апартамента, но отсъствието ѝ щеше да събуди подозренията на баща ѝ. Вместо това тя взе назаем дебелата черна двуредна куртка от Анук и я облече, благодарна за маскировката.

Булевард „Сен Жермен“ бе зловещо притихнал, капаците бяха залостени, прозорците затъмнени, уличните лампи угасени.

Изабел вървеше близо до сградите, благодарна, че изтърканите токове на белите ниски обувки не тракаха по тротоара. Промъкна се покрай барикадите и групите германски войници, патрулиращи по улиците.

Почти бе стигнала до дома, когато чу ръмженето на мотор. Германска камионетка изтрополя по улицата зад нея, с изгасени фарове, боядисани в синьо.

Тя се притисна плътно до грубата каменна стена зад нея и призрачната камионетка отмина с рев в мрака. После всичко отново притихна.

Пропя птица. Познати трели.

В този миг Изабел осъзна, че го бе чакала, надявайки се…

Бавно се изправи. Зад нея, от някаква саксия, се разнесе ухание на цветя.

— Изабел — обади се Гаетан.

Тя едва различаваше чертите му в тъмното, но усещаше аромата от брилянтина върху косата му и острия мирис на сапун за пране, примесен с миризмата на наскоро изпушена цигара.

— Откъде знаеше, че работя с Пол?

— Кой мислиш, че те препоръча?

Тя се намръщи.

— Анри…

— А кой каза на Анри за теб? Аз заръчах на Дидие да те следи още от самото начало, да те наглежда. Знаех, че ще намериш пътя към нас.

Той протегна ръка, затъкна кичур коса зад ухото ѝ и интимният жест я накара да изтръпне от надежда. Тя си спомни да казва „Обичам те“, срамът и горчивината от загубата се преплетоха болезнено в гърдите ѝ. Не искаше да си спомня чувствата, които той я бе накарал да изпита, как бе пъхал парченца печен заек в устата ѝ и я бе носил на ръце, когато бе твърде уморена, за да върви… и как ѝ бе показал колко много може да означава една целувка.

— Съжалявам, че те нараних — рече той.

— Защо го направи?

— Сега вече няма значение. — Гаетан въздъхна. — Днес трябваше да си остана в задната стаичка. По-добре е да не те виждам.

— Не и за мен.

Той се усмихна.

— Имаш навик да казваш всичко, което ти е на ума, нали, Изабел?

— Винаги. Защо ме изостави?

Той докосна лицето ѝ с нежност, която едва не я разплака; сякаш ѝ казваше сбогом с това докосване, а тя до болка познаваше сбогуванията.

— Исках да те забравя.

Изабел искаше да каже още нещо, може би „целуни ме“ или „не си отивай“, или „кажи, че означавам нещо за теб“, но вече бе твърде късно, мигът — ако изобщо го е имало — бе отлетял. Той се отдръпна от нея, изчезвайки в сенките.

— Бъди внимателна, Из — промълви тихо и преди тя да успее да отговори, знаеше, че си е отишъл; усети отсъствието му в костите си.

Почака още малко, за да успокои дишането си и да овладее чувствата си, после се отправи към дома. Едва бе превъртяла ключалката на входната врата, когато някой я дръпна рязко вътре. Вратата се затръшна зад нея.

— Къде, по дяволите, беше?

Пиянският дъх на баща ѝ я облъхна, сладникавостта му бе премесена с нещо горчиво. Сякаш бе сдъвкал аспирин. Тя се опита да се отскубне, но той я държеше здраво, почти като в прегръдка, стискаше китката ѝ толкова силно, че сигурно щеше да остане синина.

Тогава, също толкова бързо, колкото я сграбчи, той я пусна и тя политна назад, потърси пипнешком ключа на лампата. Когато го завъртя, нищо не се случи.

— Повече няма пари за ток — каза баща ѝ. Той запали газената лампа и я вдигна между тях. На трепкащата светлина на пламъка лицето му приличаше на излято от восък; сбръчкано, с отпуснати бузи, клепачите му бяха подпухнали и леко посинели. По широкия му нос се виждаха черни пори като глави на топлийки. Дори с всичко това… колкото остарял и уморен да ѝ се стори внезапно, погледът в очите му я накара да се намръщи.

Нещо не беше наред.

— Ела с мен — рече той с дрезгав и остър глас, който без пиянското заваляне ѝ се стори непознат в този нощен час. Поведе я покрай дрешника и зави в коридора към спалнята ѝ. Вътре се извърна и я погледна.

Зад него, на светлината на лампата, тя видя преместения гардероб и открехнатата врата на тайната стаичка. Разнасяше се силна миризма на урина. Слава богу, че пилотът си бе заминал.

Изабел поклати глава, неспособна да проговори.

Той се отпусна на ръба на леглото ѝ и оброни глава.

— Господи, Изабел. Ти си истинска напаст.

Тя не можеше да помръдне. Нито да мисли. Погледът ѝ се стрелна към вратата на спалнята, чудейки се дали може да избяга от апартамента.

— Не беше нищо, папа. Едно момче. — Oui. — Просто приятел. Само се целувахме, папа.

— И всичките ти приятели ли пикаят зад гардероба? Сигурно си много популярна. — Той въздъхна. — Достатъчно с този цирк.

— Цирк?

— Миналата вечер си се натъкнала на летец и си го скрила в тайника зад гардероба, а днес си го завела при мосю Леви.

Изабел сигурно не бе чула правилно.

— Пардон?

— Твоят свален пилот, този, който е пикал в стаичката зад гардероба и е оставил мръсни отпечатъци по коридора, ти си го завела при мосю Леви.

— Не разбирам за какво говориш.

— Браво на теб, Изабел.

Той замълча.

— Папа? — промълви тя, когато повече не можеше да издържа напрежението.

— Знам, че дойде тук като куриер на нелегалните и работиш с групата на Пол Леви.

— К-как…

— Мосю Леви е мой стар приятел. Всъщност когато нацистите нахлуха, той дойде при мен и ме спаси от бутилката коняк, която тогава единствено ме интересуваше. Той ме привлече да работя с него.

Изабел се чувстваше толкова нестабилна, че едва се държеше на краката си. Струваше ѝ се прекалено интимно да седне до баща си, затова бавно се отпусна на килима.

— Не исках да те забърквам във всичко това, Изабел. Затова те накарах да напуснеш Париж. Не исках да рискувам живота ти с моята работа. Трябваше да знам, че ще намериш собствения си път към опасността.

— А всички онези пъти, когато ме отпращаше? — Още докато го изричаше, съжали, че е задала въпроса, но в мига, в който мисълта ѝ хрумна, я изрече на глас.

— Мен не ме бива за баща. И двамата го знаем. Поне не след смъртта на майка ти.

— И откъде да го знаем? Ти никога не си опитвал.

— Опитвах. Ти просто не си спомняш. Както и да е, всичко това вече е минало. Сега имаме много по-големи тревоги.

— Oui — кимна тя. Миналото ѝ се струваше някак преобърнато. Не знаеше какво да мисли или чувства. По-добре да смени темата, отколкото да се задълбочава в нея. — Аз… планирам нещо. Известно време ще отсъствам.

Той сведе поглед към нея.

— Знам. Говорих с Пол. — За миг замълча. — Ти знаеш, че от сега нататък животът ти завинаги ще се промени. Ще трябва да живееш в нелегалност — нито тук с мен, нито с когото и да било. Няма да можеш да прекарваш повече от няколко нощи на едно място. Няма да вярваш на никого. И никога повече няма да бъдеш Изабел Росиньол; ще бъдеш Жулиет Жервез. Нацистите и колаборационистите винаги ще те търсят и когато те намерят…

Изабел кимна.

Двамата се спогледаха. В този поглед Изабел почувства връзка, каквато досега никога не бе съществувала.

— Ти знаеш, че военнопленниците получават някаква милост. За теб няма да има такава.

Тя кимна.

— Способна ли си на това, Изабел?

— Да, папа.

Той кимна.

— Името, което търсиш, е Мишлин Бабино. Приятелката на майка ти в Урюн. Съпругът ѝ беше убит в Голямата война. Мисля, че тя ще те посрещне с радост. И кажи на Пол, че снимките ми трябват веднага.

— Снимките?

— На летците. — Тъй като тя се умълча, той най-после се усмихна. — Наистина ли, Изабел? Нима все още не си сглобила парчетата?

— Но…

— Аз подправям документи, Изабел. За това работя във висшето германско командване. Започнах с писането на позивите, които ти разпространяваше в Кариво… но се оказа, че поетът има ръка на фалшификатор. Кой мислиш, че ти даде името Жулиет Жервез?

— Н-но…

— Ти повярва, че сътруднича на врага. Не бих могъл да те упреквам.

В него тя внезапно съзря един непознат, съкрушен човек, вместо жестокия и безотговорен мъж, когото винаги бе познавала. Осмели се да се изправи, да пристъпи към него, да падне на колене пред него. Взря се в баща си, горещите сълзи замъглиха погледа ѝ.

— Защо ни отблъсна двете с Виан?

— Надявам се никога да не разбереш колко си крехка, Изабел.

— Не съм крехка — възрази тя.

Той се усмихна, но усмивката не достигна очите му.

— Всички ние сме крехки, Изабел. Това е нещото, което научаваме във войната.

Глава 19

ПРЕДУПРЕЖДЕНИЕ

Всички мъже, които помогнат, директно или косвено, на екипажите на вражеските самолети, приземили се с парашути или принудени да кацнат, да избягат, да се укрият или по някакъв начин им се притекат на помощ, ще бъдат незабавно застрелвани.

Жените, които окажат същата помощ, ще бъдат изпратени в концентрационни лагери в Германия.

— Предполагам, че имам късмет, че съм жена — измърмори под нос Изабел. — Как така германците още не са забелязали досега, октомври 1941 г., че Франция се е превърнала в страна на жени?

Дори докато изричаше думите, долови фалшивата нотка на смелост в тях. Искаше да бъде храбра — Едит Кавел, рискуваща живота си — но тук, на тази железопътна гара, патрулирана от германски войници, тя беше изплашена.

Вече нямаше връщане, не можеше да размисли. След месеци на планиране и подготовка, тя и четиримата пилоти бяха готови да приложат плана в действие.

През студената октомврийска сутрин животът ѝ щеше да се промени. От мига, в който се качи на този влак за Сен-Жан де Люз, тя повече не беше Изабел Росиньол, момичето от книжарницата, което живееше на Авеню дьо ла Бурдоне.

От сега нататък тя беше Жулиет Жервез, с кодовото име Славея.

— Ела. — Анук улови Изабел за ръката и я поведе по-далеч от предупредителния надпис към билетното гише.

Толкова много пъти бяха обсъждали подготовката, че Изабел знаеше наизуст плана. Имаше само един недостатък: всичките им опити да се свържат с Мишлин Бабино засега бяха ударили на камък. Изабел трябваше да се справи сама с най-важната част от плана — да намери водач. Вляво, очакващ знак от нея, стоеше лейтенант Маклийш, облечен като селянин. Единственото, което бе запазил от аварийния си комплект, бяха две таблетки бензедрин[62] и малък компас, приличащ на копче, прикрепен към ризата му. Бяха го снабдили с фалшиви документи за самоличност — сега той беше фламандски фермер. Имаше лична карта и разрешително за работа, но баща ѝ не можеше да гарантира, че документите ще издържат на по-щателна проверка. Беше скъсил пилотските си ботуши и бе избръснал мустака си.

Изабел и Анук бяха прекарали безброй часове да го обучават да се държи подходящо за ролята му. Бяха го облекли в широко палто и овехтял, осеян с лекета работен панталон. Бяха избелили никотиновите петна от показалеца и средния пръст на дясната му ръка и го бяха научили да пуши като французин, използвайки палеца и показалеца. Той знаеше да се оглежда наляво, преди да пресече улицата — не надясно — и никога да не доближава до Изабел, освен ако тя първа не дойде до него. Тя го бе инструктирала да се прави на глух и ням, а по време на цялото пътуване, докато са във влака, да се преструва, че чете вестник. Освен това трябваше сам да си купи билет и да седне отделно от Изабел. Всички бяха получили същите инструкции. Когато слязат в Сен-Жан де Люз, летците щяха да вървят на прилично разстояние от нея.

Анук се извърна към Изабел. Готова ли си? — питаше погледът ѝ.

Тя кимна бавно.

— Братовчедът Етиен ще се качи във влака в Поатие, чичо Емил в Рюфек, а Жан-Клод в Бордо.

Останалите пилоти.

— Oui.

Изабел трябваше да слезе в Сен-Жан де Люз заедно с четиримата летци — двама англичани и двама канадци — и да преминат планините, за да влязат в Испания. След като пристигнат на местоназначението, тя трябваше да изпрати телеграма: „Славеят пя“, което щеше да означава успех.

Тя целуна Анук по бузите, промърмори au revoir, после се запъти с бърза крачка към билетното гише.

— Сен-Жан де Люз — каза и подаде парите на служителката. Взе билета и се насочи към перон С. Нито веднъж не погледна назад, макар че отчаяно ѝ се искаше.

Свирката на локомотива изсвири.

Изабел се качи във вагона и седна на една от седалките вляво. Последваха я още пътници, които заеха местата. Неколцина германски войници също се качиха и се настаниха срещу нея.

Маклийш се качи последен. Влезе във вагона и мина покрай нея, без да я погледне, привел рамене, за да изглежда по-нисък. Докато вратите се затваряха, той седна в другия край на вагона и тутакси отвори вестник.

Локомотивът отново наду свирка и големите колела започнаха да се въртят, бавно увеличавайки скоростта. Вагонът леко се разтърси, наклони се наляво и надясно, сетне влакът потегли с равномерно темпо напред, докато колелата ритмично потракваха върху железопътните релси.

Германският войник, седнал срещу Изабел, огледа вагона. Погледът му се спря върху Маклийш. Той потупа приятеля си по рамото и двамата мъже се надигнаха.

Изабел се наведе напред.

— Bonjour — рече тя с усмивка.

Войниците тутакси седнаха обратно.

— Bonjour, мамзел — изрекоха в един глас.

— Френският ви е много добър — излъга тя. Седналата до нея набита жена в селски дрехи изсумтя отвратено и прошепна на френски:

— Би трябвало да се засрамиш от себе си.

Изабел се засмя кокетно.

— За къде пътувате? — попита тя войниците. Щяха да прекарат часове в този вагон. Беше по-добре да задържи вниманието им върху себе си.

— Тур — отвърна единият, докато другият каза: — Онзен.

— А. Знаете ли някакви игри на карти, за да мине по-бързо времето? Аз нося едно тесте.

— Да. Да! — засия по-младият.

Изабел бръкна в чантата си и извади картите. Тъкмо раздаваше за следваща игра — и се смееше — когато следващият летец се качи във влака и се промъкна покрай германците.

По-късно, когато дойде кондукторът, тя му подаде билета си. Той го взе и отмина.

Когато приближи до летците, Маклийш спази точно инструкциите — подаде билета си, без да вдига глава от вестника. Другият пилот направи същото.

Изабел изпусна дъх на облекчение и се облегна назад на седалката.

* * *

Изабел и четиримата пилоти стигнаха до Сен-Жан де Люз без произшествия. Два пъти минаха — разбира се, отделно — през германски контролно-пропускателни пунктове. Войниците, които бяха на пост, хвърлиха само бегъл поглед върху фалшивите документи и промърмориха danke schön[63], без дори да вдигнат глави. Нямаше блокада за свалени вражески пилоти и очевидно не им бе хрумвал подобен дързък план.

Но сега Изабел и мъжете наближаваха планината. В подножието на горите, покрай реката имаше малък парк и тя седна на една пейка с изглед към реката. Летците дойдоха, както бе планирано, един по един, като първи беше Маклийш. Той седна до нея.

Останалите заеха близките пейки.

— Носите ли табелките? — попита тя.

Маклийш извади от джоба на ризата едно картонче. Върху него пишеше: ГЛУХ И НЯМ. ЧАКАМ МАМАН ДА МЕ ВЗЕМЕ. Останалите летци последваха примера му.

— Ако някой германски войник ви се разкрещи, покажете му документите и табелката. Не говорете.

— За мен е много лесно да се правя на глупак — ухили се Маклийш.

Изабел беше прекалено притеснена, за да се засмее.

Тя свали от рамото си брезентовата раница и я подаде на Маклийш. Вътре имаше най-необходимото — бутилка вино, три дебели свински наденици, два чифта топли вълнени чорапи и няколко ябълки.

— Седнете където можете в Урюн. Разбира се, не заедно. Дръжте главите си наведени и се преструвайте, че четете книжките си. Не поглеждайте, освен ако не ме чуете да казвам: „Ето те и теб, братовчеде, цял ден те търсим.“ Разбрахте ли?

Мъжете кимнаха.

— Ако до разсъмване не се появя, ще се отправите поотделно в По и ще отседнете в хотела, за който ви казах. Една жена, на име Елиан, ще ви помогне.

— Внимавай — каза Маклийш.

Изабел пое дълбоко дъх и ги остави. Запъти се към главния път. След като вървя приблизително два километра, докато последните слънчеви лъчи гаснеха зад хоризонта, тя прекоси един въжен мост. Шосето бе преминало в черен път, който после се бе стеснил до изровена пътека, виеща се все по-нагоре и по-нагоре в зелените предпланини. Луната ѝ се притече на помощ, огрявайки стотици малки точици — козите. Толкова нависоко нямаше къщи, само кошари.

И най-после я видя: двуетажна, наполовина дървена къща с червен покрив, точно както баща ѝ я бе описал. Нищо чудно, че не бяха могли да се свържат с мадам Бабино. Къщата бе построена така, че да осигурява уединение на стопаните си и да държи чуждите хора надалеч, както и пътеката, водеща до нея. Козите заврещяха, когато тя се появи и нервно се забутаха една в друга. През тук-там затъмнените прозорци се процеждаше светлина, а от комина се виеше струйка дим, изпълвайки въздуха с приятно ухание.

Когато почука, дървената врата се открехна едва, разкривайки само едно око и уста, почти скрита зад сива брада.

— Bonsoir — поздрави Изабел. Зачака възрастният мъж да ѝ отвърне любезно, но той нищо не каза. — Търся мадам Бабино.

— Защо? — попита мъжът подозрително.

— Изпраща ме Жулиен Росиньол.

Възрастният мъж изцъка с език, после вратата се отвори.

Първото, което Изабел забеляза, когато влезе, бе гозбата, която къкреше в голяма черна тенджера, висяща от верига в голямото каменно огнище.

Една жена седеше край голямата издраскана дървена маса в дъното на широката стая с греди под тавана. От мястото, където бе застанала, на Изабел ѝ се стори, че жената е в някакви черни дрипи, но щом възрастният мъж запали газената лампа, видя, че е облечена като мъж:, в груби бричове и ленена риза с кожени ширити на шията. Косата ѝ беше с цвета на железни стружки и тя пушеше цигара.

При все това Изабел позна жената, макар че не я бе виждала от петнайсет години. Припомни си как седи на плажа край Сен-Жан де Люз. Чу смеха ѝ. И как мадам Бабино казва: Един ден ще береш много ядове с тази малка красавица, Мадлен, момчета ще се лепят като пчели на мед по нея, а маман отвръща: Тя е прекалено умна, за да опропасти живота си заради момчетата, нали, малка моя Изабел?

— Обувките ти са покрити с прахоляк.

— Вървях до тук от гарата в Сен-Жан де Люз.

— Интересно. — Жената побутна с обутия си в ботуш крак един стол към нея. — Аз съм Мишлин Бабино. Седни.

— Знам коя си — отвърна Изабел. Не добави нищо повече. В тези времена всяка информация бе опасна. Обменяше се много предпазливо.

— Така ли?

— Аз съм Жулиет Жервез.

— И защо това трябва да ме интересува?

Изабел стрелна нервно с поглед възрастния мъж, който внимателно я наблюдаваше. Не ѝ се нравеше да е с гръб към него, но нямаше избор. Седна срещу жената.

— Искаш ли цигара? Това е син „Галоаз“. Излизат по три франка и една коза, но си струват. — Жената всмукна дълбоко, с наслада от цигарата и издуха синкавия дим. — Защо трябва да ме е грижа коя си?

— Жулиен Росиньол смята, че мога да ти се доверя.

Мадам Бабино дръпна още веднъж от цигарата, после я загаси в тока на ботуша. Пъхна фаса в малкото джобче на ризата.

— Той каза, че съпругата му ти е била близка приятелка. Ти си кръстница на голямата му дъщеря. Той е кръстник на най-малкия ти син.

— Беше. Германците убиха и двамата ми синове на фронта. А съпругът ми загина в последната война.

— Наскоро той ти е писал писма…

— Напоследък пощата е калпава. Какво иска той?

Ето това беше. Най-големият недостатък в плана. Ако мадам Бабино се окаже колаборационист, всичко пропадаше. Изабел си бе представяла този момент хиляди пъти, планирала го бе до най-малката подробност. Беше измислила какво да каже при всеки вариант, за да се предпази.

Сега осъзна цялата глупост на плана, цялата му безполезност. Просто трябваше да рискува.

— Оставих четирима свалени пилота да ме чакат в Урюн. Искам да ги заведа в британското консулство в Испания. Ние се надяваме англичаните да ги изпратят обратно в Англия, за да продължат военните си мисии и да пускат още бомби над Германия.

В тишината, която последва, Изабел чуваше ударите на сърцето си, тиктакането на часовника върху полицата над огнището, врякането на козите в далечината.

— И? — изрече накрая мадам Бабино, толкова тихо, че едва я чу.

— И-и се нуждая от помощта на някой баск да ми помогне да прекося Пиренеите. Жулиен смята, че ти можеш да ми помогнеш.

За пръв път Изабел долови, че е привлякла цялото внимание на жената.

— Доведи Едуардо — нареди мадам Бабино на възрастния мъж, който тутакси скочи на крака. Вратата се хлопна толкова силно, че таванът потрепери.

Жената извади изпушената до половина цигара от джоба си, запали я и запуши мълчаливо, докато изучаваше Изабел.

— Какво… — понечи да попита Изабел.

Жената притисна до устните си пожълтелия от тютюна пръст.

Вратата на къщата рязко се отвори и един мъж нахлу вътре. Изабел успя да зърне само широки рамене, груб конопен плат, лъхна я миризма на алкохол.

Той я сграбчи за ръката, дръпна я от стола и я метна към стената от грапави греди. Тя изохка от болка и се опита да се отскубне, но той я притисна на мястото ѝ и пъхна грубо коляно между краката ѝ.

— Знаеш ли какво правят германците с такива като теб? — прошепна той, лицето му бе толкова близо до нейното, че не можеше да различи чертите му, виждаше само черни очи и гъсти черни мигли. Миришеше на цигари и коняк. — Знаеш ли колко много ще ни платят за теб и твоите пилоти?

Изабел извърна глава, за да избегне вкиснатия му дъх.

— Къде са тези твои пилоти?

Пръстите му се забиха в рамото ѝ.

— Къде са?

— Какви пилоти? — изохка тя.

— Тези, на които помагаш да избягат.

— Не разбирам за какво говориш.

Той изръмжа отново и блъсна главата ѝ в стената.

— Ти помоли да ти помогнем да преведеш пилотите през Пиренеите.

— Аз, една жена, да изкачвам и да прекосявам Пиренеите? Сигурно се шегуваш. Не знам за какво говориш.

— Да не би да казваш, че мадам Бабино лъже?

— Не познавам никаква мадам Бабино. Просто дойдох тук, за да ме упътят. Изгубих се.

Той се усмихна, разкривайки зъби, пожълтели от цигарите.

— Умно момиче — рече и я пусна. — И коленете ѝ хич не омекват.

Мадам Бабино се изправи.

— Браво на нея.

Мъжът отстъпи назад, за да ѝ освободи място.

— Аз съм Едуардо. — Извърна се към по-възрастната жена. — Времето е добро. Тя е жилава. Мъжете могат да спят тук тази нощ. Освен ако не са слабаци, утре ще ги преведа.

— Ще ни преведеш? — попита Изабел. — Ще ни заведеш в Испания?

Едуардо погледна към мадам Бабино, която отмести поглед към Изабел.

— За нас ще бъде огромно удоволствие да ти помогнем, Жулиет. А сега, къде са тези твои пилоти?

* * *

Посред нощ мадам Бабино събуди Изабел и я заведе в кухнята, където огънят вече бумтеше в огнището.

— Кафе?

Изабел бе вчесала с пръсти косата си и бе увила шал около главата си.

— Не, merci, то е прекалено ценно.

Възрастната жена ѝ се усмихна.

— Никой не подозира жена на моята възраст за каквото и да било. Това ме прави добра търговка. Ето, вземи. — Тя подаде на Изабел напукана порцеланова чаша, пълна с димящо черно кафе. Истинско кафе.

Изабел обви пръсти около чашата и вдъхна дълбоко познатия, никога-не-го-приемай-за-даденост аромат.

Мадам Бабино седна до нея.

Тя се вгледа в тъмните очи на жената и прочете в тях състрадание, което ѝ напомни за майка ѝ.

— Страхувам се — призна Изабел. За пръв път го казваше на някого.

— И би трябвало. Всички ние би трябвало да се страхуваме.

— Ако нещо се обърка, ще съобщиш ли на Жулиен? Той все още е в Париж. Ако ние… не успеем, кажи му, че славеят не излетя.

Мадам Бабино кимна.

Докато жените седяха там, пилотите един по един влязоха в кухнята. Беше полунощ и никой от тях не изглеждаше бодър. Въпреки това часът на тръгването им бе настъпил.

Мадам Бабино постави на масата самун хляб, гърне с дъхав лавандулов мед и парче мазно козе сирене. Мъжете насядаха по грубите столове, приведоха гърбове над масата и се нахвърлиха лакомо върху храната, като заговориха в един глас.

Вратата се отвори със замах и в стаята нахлу студен въздух. Сухи листа влетяха вътре, затанцуваха над пода, понесоха се като малки черни ръце към камъните в огнището. Пламъците потрепнаха и изтъняха. Вратата се затвори с трясък.

Едуардо стоеше на прага, като мръсен гигант в стаята с нисък таван. Беше типичен баск — с широки рамене и лице, което приличаше на издялано от камък с тъпо длето. Палтото му беше тънко за това студено време и закърпено на толкова много места, че почти не се виждаше цял плат.

Подаде на Изабел чифт обувки, типични за баските, наречени еспадрили, с въжени подметки, подходящи за груб терен.

— Как е времето за това пътуване, Едуардо? — попита мадам Бабино.

— Ще застуди. Не бива да се бавим. — Той свали износената раница от рамото си и я пусна на пода. Обърна се към мъжете: — Това са еспадрили. Те ще са ви от полза. Намерете си подходящия номер. — Изабел застана до мъжете и им преведе.

Пилотите станаха послушно и коленичиха край раницата. Заизваждаха обувките и си ги подаваха един на друг.

— Никои не ми стават — каза Маклийш.

— Ще трябва да се оправиш с това, което има — отсече мадам Бабино. — Съжалявам, но тук не е магазин за обувки.

Когато мъжете събуха ботушите и обуха еспадрилите, Едуардо им каза да се строят в редица. Огледа всеки един поотделно, провери дрехите и багажа им.

— Извадете всичко от джобовете и го оставете тук. Испанците могат да ви арестуват за какво ли не, а нали не искате да избягате от германците само за да се озовете в испански затвор. — Подаде на всеки мях от козя кожа, пълен с вино, и пръчка за ходене, която бе направил от мъхести чворести клони. Когато свърши, тупна всеки толкова силно по гърба, че повечето политнаха напред.

— Пазете мълчание — рече Едуардо. — Винаги.

Те напуснаха къщата и се заизкачваха по неравния терен на козето пасбище. Небето се осветяваше от бледосинята луна.

— Нощта е нашата защита — каза Едуардо. — Нощта, бързината и тишината. — Обърна се и вдигна ръка, за да ги накара да спрат. — Жулиет ще върви най-отзад. Аз ще бъда отпред. Когато аз вървя, вие също ще вървите. В индианска нишка. Без разговори. Никакви. Ще ви е студено, ще измръзнете от студ през тази нощ, ще огладнеете и много скоро ще се изморите. Но ще продължите да вървите.

Едуардо обърна гръб на мъжете и пое нагоре по хълма.

Изабел мигом усети студа; хапеше откритото ѝ лице и проникваше през шевовете на вълненото ѝ палто. Тя стисна с облечената в ръкавица ръка краищата на яката и закрачи по дългата пътека нагоре по тревистия хълм.

Някъде към три часа призори теренът стана по-стръмен и вече не вървяха, а се катереха, луната се скри зад невидимите облаци и едва-едва просветваше, оставяйки ги в почти непрогледен мрак. Изабел чуваше тежкото дишане на мъжете пред нея. Знаеше, че са измръзнали; повечето нямаха подходящи дрехи за този среднощен студ, а на малцина от тях обувките прилягаха точно. Клонки пукаха под краката им, камъни хвърчаха настрани, трополейки като капки дъжд върху ламаринен покрив, докато се свличаха по стръмния планински склон. Първите спазми на глада присвиха празния ѝ стомах.

Започна да вали. Откъм долината отдолу се изви остър вятър, заплющя върху индианската нишка. Превърна дъжда в ледени късчета, жилещи откритата им кожа. Изабел започна да трепери неконтролируемо, дъхът ѝ излизаше на дълги накъсани хрипове, но продължи да се катери. Нагоре, нагоре, нагоре, отвъд дърветата.

Отпред някой изскимтя и падна тежко. Изабел не можеше да види кой беше; нощта ги бе обвила в тъмния си покров. Мъжът пред нея спря; тя се блъсна в гърба му, когато той се препъна настрани, падна върху голям камък и изруга.

— Не спирай, човече — подкани го Изабел, опитвайки се да звучи бодро.

Изкачваха се, докато Изабел не започна да се охка на всяка крачка, но Едуардо не им позволи да отдъхнат. Спря само за да се увери, че те все още го следват, и после отново пое, катерейки скалистия склон като коза.

Краката на Изабел пламтяха, пронизвани от остри болки, и дори с еспадрилите ѝ излязоха пришки. Всяка крачка се превърна в мъчение, в изпитание на волята.

Минаха безброй часове. Изабел остана без дъх, нямаше сили да отрони нито дума, за да поиска вода, но знаеше, че и без това Едуардо нямаше да ѝ обърне внимание. Чу Маклийш пред нея да стене и проклина всеки път, когато се подхлъзне, изнемогвайки от болката заради пришките, които тя знаеше, че превръщат стъпалата му в кървящи рани.

Повече не различаваше пътеката. Просто се влачеше напред, с мъка удържайки клепачите си отворени.

Наведе се срещу вятъра, придърпа шала върху носа и устата си и продължи да върви. Дъхът ѝ, излизащ на пресекулки, стопляше шала. Платът овлажня, сетне замръзна в корави, ледени гънки.

— Тук. — Бумтящият глас на Едуардо достигна до нея през тъмнината. Те се бяха изкачили толкова високо в планината, че наоколо със сигурност нямаше германски или испански патрули. На тази височина рискът за живота им идваше от природните стихии.

Изабел се свлече на купчина, приземявайки се толкова тежко върху парче остър камък, че извика от болка, но беше твърде изтощена, за да я е грижа.

Маклийш се стовари до нея.

— Мили боже! — простена и се наклони напред. Тя го сграбчи за ръката и го задържа на място, когато започна да се плъзга надолу.

Последва какофония от гласове: Слава богу… дяволски навреме… а сетне чу тела да тупват на земята. Строполиха се като един, сякаш краката им повече не можеха да ги държат.

— Не тук — рече Едуардо. — В колибата на козаря. Ето там.

Изабел се изправи с мъка. Застанала най-отзад, тя зачака, треперейки, обгърнала се с ръце, за да запази топлината на тялото си, но не ѝ бе останала и капчица. Имаше чувството, че се е превърнала в късче лед, трошливо и студено. Разсъдъкът ѝ се бореше с вцепенението, заплашващо да я превземе. Трябваше да разтърси глава, за да проясни мислите си.

Чу стъпки. Знаеше, че Едуардо е застанал до нея в мрака, докато леденият дъжд биеше по лицата им.

— Добре ли си? — попита той.

— Здравата съм измръзнала. Страх ме е да погледна краката си.

— Пришки?

— С големината на супени чинии, сигурна съм. Не мога да определя дали обувките ми са подгизнали от дъжда, или кръвта се е просмукала в плата.

Тя усети как сълзите запариха в очите ѝ и тутакси замръзнаха, слепвайки миглите ѝ.

Едуардо я улови за ръката и я поведе към колибата на козаря, където запали огън. Ледът в косата ѝ се разтопи и водата закапа по пода, събра се в локва в краката ѝ. Тя наблюдаваше как останалите мъже се свлякоха един по един край грубите дървени стени, докато сваляха раниците в скута си и започваха трескаво да ровят за храна в тях. Маклийш ѝ махна да отиде при него.

Изабел си проправи път между летците и се стовари до Маклийш. В последвалото мълчание, заслушана в мляскането, оригването и въздишките на мъжете край нея, тя изяде сиренето и ябълките, които беше донесла.

Не помнеше кога е заспала. В една минута беше будна и ядеше това, което се смяташе за вечеря в планината, а в следващата Едуардо отново ги будеше. Сивкава светлина бе полепнала по мръсния прозорец на колибата. Те бяха спали през целия ден и водачът им ги бе събудил през късния следобед.

Едуардо запали огъня, свари в една тенджера нещо като кафе и им подаде да пият. Закуската се състоеше от сух хляб и твърдо сирене — добра храна, но недостатъчна, за да засити глада, който все още глождеше стомасите им след вчерашния ден.

Едуардо излезе на кратка обиколка, катерейки се като пъргав планински козел по заскрежената глинеста, предателски хлъзгава пътека.

Изабел излезе последна от колибата. Огледа пътеката. Сиви облаци забулваха върховете и снежинки затрупваха света наоколо, докато вече не се чуваше никакъв земен звук освен тяхното дихание. Мъжете изчезнаха пред нея, превръщайки се в малки черни точици сред безкрайната белота. Тя се гмурна в студа, катерейки се неуморно, като следваше мъжа пред себе си. Той беше всичко, което можеше да види през снежната пелена.

Темпото на Едуардо беше убийствено. Той се катереше по виещата се пътека, без да спре, очевидно нехаещ за хапещия, изгарящ студ, превръщащ всяко дихание в огън, експлодиращ в дробовете. Изабел се задъха, но продължи да върви, окуражавайки мъжете, когато започнаха да изостават, придумваше ги, дразнеше ги, подтикваше ги да вървят напред.

Когато отново се смрачи, тя удвои усилията си да поддържа духа им. Въпреки че ѝ се повдигаше от умора и изгаряше от жажда, Изабел продължаваше да върви. Ако някой от групата се отдалечеше само на няколко крачки от човека пред него, можеше завинаги да бъде изгубен в тази ледена тъмнина. Да се отклониш само на метри от пътеката, бе равносилно на смърт.

Тя продължи да се препъва в нощта.

Някой рухна пред нея, издавайки скимтящ звук. Изабел се втурна напред и откри един от канадските пилоти, паднал на колене, дъхът му бе накъсан и хриплив, мустаците му бяха замръзнали.

— Край с мен, кукличке — изхъхри той, опитвайки се да се усмихне.

Изабел се свлече до него и усети как задните ѝ части мигом замръзнаха.

— Ти си Теди, нали?

— Улучи. Виж. Свършен съм. Просто продължи напред.

— Имаш ли жена, Теди, някое момиче, което те чака у дома, в Канада?

Не можеше да види лицето му, но чу как той пое остро дъх при въпроса ѝ.

— Не играеш честно, кукличке.

— Когато всичко е на живот и смърт, няма честна игра, Теди. Как се казва тя?

— Алис.

— Изправи се на крака заради Алис, Теди.

Тя го чу да премества тежестта си, краката му се размърдаха. Изабел се наклони към него, за да се облегне на нея, докато той се изправяше.

— Добре, тогава — промълви мъжът, треперейки от студ.

Тя го пусна, чу го как поема напред.

После въздъхна тежко, потръпвайки от облекчение. Гладът ръфаше стомаха ѝ. Преглътна сухо, копнееше да спрат само за минута. Вместо това тя се взря в мъжете пред себе си и продължи да върви. Разсъдъкът ѝ отново се замъгли, мислите ѝ се размътиха. Можеше да мисли единствено за тази крачка, после за следващата, за следващата.

Някъде на зазоряване снегът се обърна на дъжд, превръщайки вълнените им палта в подгизнали тежести. Изабел не бе забелязала кога са започнали да слизат надолу. Единствената разлика бе, че мъжете падаха, подхлъзваха се върху мокрите камъни, свличаха се надолу по опасния планински сипей. Нямаше начин да ги спре; просто ги гледаше как падат, после им помагаше да се изправят на крака, когато внезапно се спрат. Видимостта беше толкова лоша, че те постоянно се страхуваха да не изгубят от поглед човека пред тях или да не излетят от пътеката.

Когато се развидели, Едуардо спря и посочи зейналата черна паст на една пещера, скътана в планинския склон. Мъжете се събраха вътре, пъхтейки, докато сядаха и протягаха нозе. Изабел чу да отварят раниците, ровейки за последните остатъци храна. Някъде дълбоко в пещерата притича животно, драскайки леко с нокти по отъпканата пръст на пода.

Изабел последва мъжете вътре; от каменните стени, покрити с влага и кал, висяха коренища. Едуардо коленичи и стъкми малък огън, като използва мъха, който бе събрал сутринта и натъпкал в колана на панталона си.

— Яжте и спете — нареди той, когато пламъците затанцуваха. — Утре е последната отсечка. — Протегна се към кожения мях, отпи жадно, сетне излезе от пещерата.

Мокрите дървета пращяха и пукотът им отекваше като изстрели в пещерата, но Изабел — и мъжете — бяха толкова изтощени, че дори нямаха сили да потреперят. Изабел седна до Маклийш и се облегна уморено на него.

— Ти си чудо — пророни той приглушено.

— Казвали са ми, че не мога да вземам мъдри решения. Това може да е доказателство. — Тя потръпна, не знаеше дали от студ, или изтощение.

— Глупава, но храбра — рече той с усмивка.

Изабел бе благодарна за разговора.

— Това съм аз.

— Не мисля, че ти благодарих както трябва… задето ме спаси.

— Не мисля, че още съм те спасила, Торънс.

— Казвай ми Тори — рече той. — Всичките ми приятели ме наричат така.

Той каза още нещо — за някакво момиче, което май го чакало в Ипсуич — ала тя беше прекалено скапана, за да го чуе.

Когато се събуди, валеше.

— Глупости — заяви един от мъжете. — Просто ръми.

Едуардо стоеше пред пещерата, силните му крака бяха леко разкрачени, а лицето и косата му — мокри от дъжда, който той, изглежда, изобщо не забелязваше. Зад него се стелеше мрак.

Летците отвориха раниците. Вече нямаше нужда да им се казва да ядат; знаеха какво следва. Когато ти позволят, спираш, пиеш, ядеш, спиш и все в този порядък. Когато те събудят, ядеш, пиеш, изправяш се на крака, без значение колко те боли.

Когато станаха, стенание премина през мъжете. Неколцина изругаха. Навън беше дъждовна, безлунна нощ. Пълен мрак.

Те бяха преминали хребета на планината — миналата нощ се бяха изкачили на хиляда метра височина — и бяха изминали наполовина пътя от другата страна, но времето се влошаваше.

Когато Изабел излезе от пещерата, мокрите клони я пернаха през лицето. Тя ги отблъсна с облечената в ръкавица ръка и продължи да върви. Пръчката ѝ за ходене думтеше при всяка крачка. От дъжда глината бе станала хлъзгава като лед, мътни кални ручеи се стичаха край тях. Изабел чуваше ръмженето на мъжете пред нея. Влачеше се напред с покрити с пришки, изгарящи от болка ходила. Темпото, наложено от Едуардо, беше убийствено тежко. Нищо не можеше да го спре или забави и пилотите със сетни сили се стараеха да не изостават.

— Вижте — чу тя как някой извика.

В далечината примигваха светлини, паяжина от бели точки прозираше в мрака.

— Испания — каза Едуардо.

Гледката вдъхна нови сили на групата. Те продължиха, потрепвайки с пръчките, краката им стъпваха по-уверено върху все по-равния терен.

Колко часа бяха изминали? Пет? Шест? Тя не знаеше. Достатъчно, за да отмалеят краката ѝ от болка, целият ѝ гръб бе скован. Постоянно плюеше дъждовна вода, бършеше капките от очите си, а празнината в стомаха ѝ беше като побеснял звяр. На хоризонта започна да се появява бледата дрезгавина на новия ден — бледолилава ивица, после розова, после жълта, докато Изабел криволичеше надолу по пътеката. Болката в краката ѝ бе толкова непоносима, че тя стисна зъби, за да не закрещи.

Когато нощта се спусна за четвърти път, Изабел бе изгубила представа за време и място. Нямаше представа къде се намират, нито още колко дълго ще продължи тази агония. Мислите ѝ се бяха свили до една-единствена молитва, блуждаеха в ума ѝ, в ритъм с всяка мъчителна крачка. Консулството, консулството, консулството.

— Стоп! — заповяда Едуардо и вдигна ръка.

Изабел се препъна в Маклийш. Бузите му бяха яркочервени от студа, устните напукани, а дишането — учестено.

Недалеч, отвъд неясните очертания на зеленеещите хълмове, тя видя войнишки патрул в светлозелени униформи.

Първата ѝ мисъл бе: Ние сме в Испания, после Едуардо ги бутна зад редицата от дървета.

Останаха скрити там за дълго, после отново поеха.

След часове тя чу шума на течаща вода. Бяха приближили реката и бученето ѝ заглушаваше всичко останало.

Най-накрая Едуардо спря и събра всички около себе си. Той стоеше в локва кал, еспадрилите му не се виждаха в тинята. Зад него се извисяваше стръмна скала от сив гранит, по която растяха няколко тънки, източени дървета, въпреки законите на гравитацията. Храсти се простираха като метални решетки около страховитите сиви скали.

— Ще се крием тук, докато се стъмни — каза Едуардо. — Зад онзи хребет е реката Бидасоа. На отсрещния ѝ бряг е Испания. Ние сме близо — но това не е достатъчно. Между реката и вашата свобода има патрули с кучета. Тези патрули стрелят по всичко, което се движи. Не мърдайте.

Изабел изпрати с поглед Едуардо, който се отдалечи от групата. Когато баскът изчезна, тя и мъжете приседнаха на пети зад гигантските скали, скътани зад падналите дървета.

Дъждът продължи да се лее с часове около тях, превръщайки калта под краката им в тресавище. Изабел потрепери, сви коленете до гърдите и затвори очи. Колкото и да бе невероятно, от изтощение тя потъна в дълбок, непробуден сън, който свърши прекалено бързо.

В полунощ Едуардо я събуди.

Първото, което Изабел забеляза, когато отвори очи, бе, че дъждът е спрял. Небето над главата ѝ бе осеяно със звезди. Тя се изправи уморено на крака и тутакси потръпна от болка. Можеше само да си представи колко много страдат мъжете — тя поне имаше късмет да си намери обувки по мярка.

Под прикритието на нощта те отново поеха, тътенът на реката заглушаваше стъпките им.

Изведнъж се озоваха там, застанали сред дърветата, в края на дълбоката клисура. Под тях водата се пенеше и бушуваше, обливайки с пръски каменистите брегове.

Едуардо ги събра накуп.

— Не можем да преплуваме реката, от дъжда водата е придошла и ще ни погълне. Последвайте ме.

Бяха вървели покрай брега два или три километра, когато Едуардо отново ги спря. Тя чу скърцащ звук, сякаш навързани една за друга лодки се надигат от прииждащия прилив, съпроводен от време на време от потракване.

Отначало не се виждаше нищо. После ярък бял лъч от прожектор проблесна над белите гребени на речните вълни и освети въжения мост, свързващ тази страна на клисурата с отсрещния бряг. Наблизо имаше испански граничен контролно-пропускателен пункт, с часовои, патрулиращи напред-назад.

— Света Дево! — възкликна един от пилотите.

— Майната му! — изруга друг.

Изабел се присъедини към мъжете, клекнали зад храстите, където чакаха, наблюдавайки как лъчът на прожектора кръстосва реката.

Минаваше два след полунощ, когато Едуардо най-после кимна. От другата страна на клисурата не се забелязваше никакво движение. Ако късметът не им изневери — или ако изобщо имаха такъв — часовоите бяха заспали на постовете си.

— Да вървим — прошепна техният водач, подканяйки мъжете да се изправят на крака. Поведе ги към началото на моста — паянтова конструкция с въжета от двете страни, с дъсчен под, през чиито пролуки се виждаха белите ивици на речния бързей. Няколко от дъските липсваха. Мостът се люлееше от вятъра, стенеше и проскърцваше.

Изабел погледна към мъжете, повечето бяха пребледнели като призраци.

— Бавно и внимателно, стъпка по стъпка — инструктира ги Едуардо. — Дъските изглеждат кекави, но ще издържат тежестта ви. Разполагаме с шейсет секунди да го преминем — това е интервалът, през който светва прожекторът. Щом стигнете от другата страна, ще паднете на колене и ще пропълзите под прозореца на караулката.

— Правила си го и преди, нали? — попита Теди, като гласът му пресекна, когато изрече „преди“.

— Много пъти — излъга Изабел. — А щом едно момиче може да го направи, за як и мускулест пилот като теб няма да е никакъв проблем. Нали?

Той кимна.

— Абсолютно!

Изабел наблюдаваше Едуардо, докато преминаваше. Когато той стигна на отсрещната страна, тя събра мъжете. Един по един, като броеше до шейсет, тя ги пускаше да вървят по въжения мост, притаила дъх и стиснала ръце в юмруци, докато и последният летец не се озова на другия бряг.

Най-после дойде и нейният ред. Девойката отметна мократа качулка от главата си, изчака светлината да мине покрай нея и тръгна. Мостът изглеждаше нестабилен и опасен. Но той бе издържал тежестта на мъжете; щеше да издържи и нея.

Тя се вкопчи във въжетата отстрани и стъпи върху първата дъска. Мостът се разлюля около нея, наклони се наляво, сетне надясно. Тя погледна надолу и видя пенестата вода да бушува на трийсетина метра под краката ѝ. Стисна зъби и запристъпва решително напред, от дъска на дъска, докато стигна на отсрещната страна, където тутакси се свлече на колене. Лъчът на прожектора мина над главата ѝ. Тя запълзя напред към насипа, а оттам към храсталаците на отсрещния бряг, където пилотите се бяха свили на земята до Едуардо.

Едуардо ги поведе към скритата местност зад хълма, където най-сетне им позволи да поспят.

Когато слънцето отново изгря, Изабел примигна сънено.

— Тук не е зле — прошепна Тори до нея.

Изабел се огледа със замъглени очи. Намираха се в неголямо дере над черен път, скрити от малка горичка.

Едуардо им подаде вино. Усмивката му беше ярка като слънцето, греещо в очите ѝ.

— Ето там — рече той, сочейки към млада жена върху велосипед, недалеч от тях. Зад нея градът проблясваше в сиво-жълти нюанси на слънчевите лъчи; сякаш бе излязъл от детска книжка с картинки, пълен с бойници, кули с часовници и островърхи църковни камбанарии. — Алмадора ще ви заведе в консулството в Сан Себастиан.

Изабел мигом забрави за нечовешките усилия, за да се добере до тук, за страха, придружаващ я на всяка крачка.

— Благодаря ти, Едуардо.

— Следващия път няма да е толкова лесно — отвърна той.

— И сега не беше лесно — възрази тя.

— Те не ни очакваха. Но много скоро и това ще стане.

Разбира се, той беше прав. Не се бе наложило да се крият от немски патрули или да замаскират миризмите си от кучетата, а испанските часовои не бяха нащрек.

— Но когато се върнеш отново, с още пилоти, аз ще съм тук — обеща баскът.

Тя кимна в знак на благодарност и се обърна към наобиколилите я мъже, които изглеждаха не по-малко изтощени от нея.

— Хайде, мъже, да вървим.

Изабел и мъжете се заклатушкаха надолу по пътя към младата жена, която стоеше до стар ръждясал велосипед. След като се представиха с фалшивите си имена, Алмадора ги поведе през лабиринта от коларски пътища и задни алеи; изминаха километри, докато стигнаха пред голяма бежова сграда в „Парте Виехо“ — стар квартал в Сан Себастиан. Изабел чу в далечината шума на вълните, разбиващи се в дигата край морето.

— Merci — каза Изабел на момичето.

— De nada.[64]

Изабел вдигна поглед към лъскавата черна врата.

— Хайде, мъже — повика ги тя и се заизкачва по стъпалата. Щом стигна пред вратата, почука силно три пъти и натисна звънеца. — Тук съм, за да се видя с британския консул — заяви, когато на прага се появи мъж в спретнат черен костюм.

— Той очаква ли ви?

— Не.

— Мадмоазел, консулът е зает…

— Водя със себе си от Париж четирима пилоти от Кралските военновъздушни сили.

Очите на мъжа се опулиха.

Маклийш пристъпи напред.

— Лейтенант Торънс Маклийш. Кралски военновъздушни сили.

Останалите мъже последваха примера му, застанали рамо до рамо, докато се представяха.

Вратата се отвори. След няколко минути Изабел седеше върху неудобен кожен стол, срещу мъж с уморено лице, който се взираше в нея от другата страна на бюрото. Пилотите стояха мирно зад нея.

— Доведох четирима летци, чиито самолети са свалени над Париж — заяви Изабел гордо. — Потеглихме с влака на юг, после преминахме през Пиренеите…

— Вървели сте пеша?

— Е, може би „катерихме“ е по-точната дума.

— Катерили сте се в Пиренеите от Франция до Испания. — Той се облегна назад на стола. По лицето му нямаше и следа от усмивка.

— Освен това мога отново да го направя. Със засилване на бомбардировките, ще има все повече свалени летци от Кралските военновъздушни сили. За да ги спасим, ние се нуждаем от финансова помощ. Пари за дрехи, документи и храна. Както и известна сума за хората, посочени от нас, които ще ни подслоняват по пътя.

— Навярно ще се наложи да позвъните в МИ9[65] — обади се Маклийш. — Те ще платят за всичко, от което има нужда групата на Жулиет.

Мъжът поклати глава и изцъка невярващо.

— Едно момиче превежда летци през Пиренеите. Ще има ли някога край на чудесата?

Маклийш се ухили на Изабел.

— Тя наистина е чудо, сър. И аз ѝ казах същото.

Глава 20

Да ce измъкне от окупирана Франция, беше трудно и опасно. Да се върне обратно — поне за двайсетгодишно момиче със сияйна усмивка — беше лесно.

Само няколко дни след пристигането ѝ в Сан Себастиан и след безкрайни срещи и инструктажи, Изабел отново се намираше във влака за Париж, седнала на една от дървените пейки във вагона трета класа — единственото свободно място, купено почти в последния момент — и наблюдаваше как долината на Лоара се изнизва пред погледа ѝ. Вагонът беше леденостуден и наблъскан с бъбриви германци и изплашени французи и французойки, които седяха със сведени глави и сключени в скута ръце. Тя имаше в чантата си парче твърдо сирене и една ябълка, но въпреки че беше гладна — всъщност направо умираше от глад — не я отвори.

Имаше чувството, че бие на очи в протрития си кафяв панталон и старото вълнено палто. Бузите ѝ бяха загорели от вятъра, а устните — изпръхнали и сухи. Но истинските промени бяха вътре в нея. Гордостта от това, което бе извършила в Пиренеите, я бе променила, сякаш само за няколко дни бе съзряла. За пръв път в живота си знаеше точно какво иска да прави.

Изабел се бе срещнала с агент от МИ9 и официално бе разработила маршрут за бягство. Тя беше главната им свръзка — наричаха я Славея. В чантата си, скрити в подплатата, имаше сто и четиресет хиляди франка. Достатъчно, за да се уредят безопасни квартири, да се купят храна и дрехи за летците и хората, които дръзнат да ги приютят по пътя им. Тя бе уверила свръзката си Иън (с кодово име Вторник), че ще има и други пилоти. Когато изпрати кодираното съобщение до Пол — „Славеят пя“ — навярно изпита най-голямата гордост в живота си.

Комендантският част наближаваше, когато слезе на гарата в Париж. Есенният град потръпваше под студеното тъмно небе. Вятърът свиреше през голите клони на дърветата, люлееше празните кошници с цветя, къдреше платнищата на навесите пред кафенетата.

Тя се отклони от пътя си, за да мине край стария си апартамент на Авеню дьо ла Бурдоне, и докато отминаваше, почувства вълна на… предполагаше, че беше копнеж. Това бе мястото, което най-много се доближаваше до единствения дом, който някога бе имала, а не бе пристъпвала прага му — както и не беше виждала баща си — от месеци. Откакто бе положено началото на маршрута за бягство. За двамата не беше безопасно да бъдат заедно. Вместо това тя се прибра в малкия, неприветлив апартамент, който напоследък обитаваше. Маса и столове, които не бяха комплект, матрак на пода и счупена печка. Килимът миришеше на тютюна на предишния си обитател, а по стените имаше влажни петна.

Тя се спря пред входната врата и се огледа. Улицата бе тиха и тъмна. Пъхна железния ключ в ключалката и леко го завъртя. Когато чу щракването, Изабел усети опасността. Нещо не беше наред, не беше на мястото си — сянка, където не би трябвало да я има, дрънчене на метал от съседното бистро, изоставено преди месеци от собственика си.

Изабел бавно се извърна и се втренчи в тъмната и тиха улица. Невидими камиони бяха паркирани тук-там, а няколкото унили малки кафенета хвърляха триъгълници от светлина върху тротоара, на която войниците изглеждаха като слаби силуети, движещи се напред-назад. Над някога оживеното предградие тегнеше атмосфера на изоставеност.

На отсрещния тротоар уличната лампа не светеше, открояваше се като по-тъмен прорез на фона на нощта.

Той беше там. Тя го знаеше, макар че не можеше да го види.

Изабел заслиза по стъпалата, бавно, с изострени сетива, пристъпвайки предпазливо стъпка по стъпка. Беше сигурна, че чува дишането му, съвсем наблизо. Наблюдаваше я. Тя разбра инстинктивно, че я чакаше да се върне, тревожеше се.

— Гаетан — промълви тихо, със съблазнителна нотка в гласа, приканвайки го да излезе от укритието си, опитвайки се да го улови. — Следиш ме от месеци. Защо?

Нищо. Единственият ответ бе тишината на вятъра, хапещ и студен.

— Ела тук — помоли се тя, накланяйки глава.

Отново нищо.

— Сега кой не е готов? — попита тя. Тази тишина ѝ причиняваше болка, но тя я разбираше. От рисковете, които поемаха, любовта навярно бе най-опасният от всички.

Или може би грешеше и той не беше тук, никога не е бил, не я е наблюдавал, не я е очаквал. Може би тя беше просто едно глупаво момиче, застанало само на пустата улица, копнеещо за мъж, който не го искаше.

Не.

Той беше там.

* * *

Тази зима беше още по-лоша от предишната. Гневният Бог наказваше Европа с ледени небеса и обилен сняг, ден след ден. Студът бе жестоко допълнение в един свят, мрачен и опустошен.

Кариво, като толкова много градчета в Окупираната зона, се бе превърнал в остров на отчаянието, изолиран от всичко. До селата почти не достигаха вести за това, което ставаше в света около тях, а и никой нямаше време да се рови из пропагандните прокламации, за да търси истината, когато оцеляването изискваше толкова много усилия. Знаеха единствено, че нацистите бяха по-гневни, по-зли, след като американците се присъединиха към войната.

В една мрачна и мразовита ранна утрин, в началото на февруари 1942, когато голите клони на дърветата се чупеха, а стъклата на прозорците приличаха на напукан лед на замръзнало езеро, Виан се събуди рано и се втренчи в скосения таван на спалнята си. Пронизваща болка пулсираше в слепоочията ѝ. Цялата бе плувнала в пот и всичко я болеше. Когато си пое дъх, той изгори дробовете ѝ и тя се закашля.

Мисълта да стане от леглото никак не я привличаше, но още по-малко ѝ се искаше да умре от глад. Все по-често през тази зима купоните за храна бяха безполезни; просто нямаше храна, която да се купи, нито обувки, платове или кожа. Виан повече нямаше дърва за печката, нито пари да плаща за електричество. С оскъдния газ обикновеното къпане се бе превърнало в мъчение. Двете със Софи спяха сгушени една до друга като палета, под планина от юргани и одеяла. През изминалите няколко месеца Виан бе започнала да гори всяка дървена вещ и да продава ценностите си.

Сега беше навлечена с всички дрехи, които имаше — вълнен панталон, бельо, което сама си бе оплела, стар вълнен пуловер, шал около врата и въпреки това се разтрепери, когато стана от леглото. Грабна вълнената пола и я нахлузи върху панталона. През тази зима толкова много бе отслабнала, че трябваше да я забожда с топлийки на талията. Кашляйки, слезе долу. Дъхът ѝ образуваше във въздуха бели облачета, които тутакси изчезваха. Тя мина, куцукайки, покрай вратата на стаята за гости.

Капитанът бе заминал и отсъстваше от седмици. Колкото и да не ѝ се искаше да го признае, през тези дни отсъствието му беше много по-лошо, отколкото присъствието му. Поне докато беше тук, имаха храна на масата и огън в камината. Той не ѝ позволяваше да оставя къщата студена. Виан ядеше колкото можеше по-малко от храната, която Бек носеше — казваше си, че е длъжна да гладува — но коя майка би оставила детето си да страда? Трябваше ли Виан да остави Софи да умре от глад, за да докаже лоялността си към Франция?

В тъмнината тя надяна още един чифт скъсани чорапи върху двата чифта, които вече бе обула. После се уви в едно одеяло и сложи ръкавиците с един пръст, които наскоро бе изплела от старото бебешко одеяло на Софи.

В леденостудената кухня със заскрежени прозорци тя запали газената лампа и я изнесе навън, като се движеше бавно, дишайки тежко, докато изкачваше хлъзгавия заледен баир към хамбара. Два пъти се подхлъзна и падна върху замръзналата трева.

Желязната дръжка на хамбара беше изгарящо студена дори през дебелите ръкавици. Облегна се с цялата си тежест върху вратата, за да я отвори. Вътре остави лампата. Идеята да премести колата беше почти невъзможна при сегашното ѝ отслабнало състояние.

Пое дълбоко и мъчително дъх, събра сили и отиде до колата. Премести скоростния лост на нулево положение, после се наведе към бронята и тласна с всички сили. Колата бавно се помръдна напред, сякаш се колебаеше.

Когато капакът на пода се показа, тя го вдигна, взе газената лампа и слезе бавно по стълбата. През дългите мрачни месеци след уволнението ѝ и след като парите свършиха, тя бе продала семейните ценности една по една: една картина, за да нахрани зайците и пилетата през зимата, сервиза за чай от лиможки порцелан за чувал брашно, сребърните прибори за сол и пипер за две мършави кокошки.

Отвори кутията с бижута на маман и се взря в подложката от синьо кадифе. До неотдавна тук имаше доста ефектни, но не много скъпи украшения, както и няколко по-ценни. Обици, изящна сребърна гривна, ръчно кована брошка с рубини. Сега бяха останали само перлите.

Виан свали едната ръкавица и се пресегна към перлите, взе ги в дланта си. Те засияха на светлината, гладки като кожата на млада жена.

Те бяха последната връзка с майка ѝ — и с фамилното наследство.

Сега Софи нямаше да ги носи на сватбения си ден, нито щеше да ги предаде на дъщерите си.

— Но тя ще има какво да яде през зимата — каза Виан. Не беше сигурна дали гласът ѝ пресекна от мъка, тъга или облекчение. Беше късметлийка, че имаше какво да продаде.

Сведе поглед към перлите, усети тежестта в дланта си, начина, по който изсмукваха топлината от пръстите ѝ в седефения си овал. За частица от секундата ги видя как заискриха. После решително сложи ръкавицата и се изкачи обратно по стълбата.

* * *

Изминаха още три седмици в сковаващ студ, без никаква вест от Бек. В една мразовита късна февруарска утрин Виан се събуди с пулсираща болка и треска. Кашляйки, тя се измъкна от леглото и потрепери, докато бавно вдигаше одеялото от леглото. Загърна го около себе си, но и това не помогна. Продължаваше да трепери неконтролируемо, въпреки че бе облякла панталон, два пуловера и три чифта чорапи. Отвън вятърът фучеше свирепо, блъскаше капаците, тресеше заледените стъкла под тъмните платна върху прозорците.

Тя се зае с ежедневната работа, опитвайки се да не диша прекалено надълбоко, за да не се задави от раздиращата кашлица. С измръзнали ходила, пронизвани на всяка стъпка от остра болка, тя приготви оскъдна закуска на Софи от рядка царевична каша. Двете излязоха навън сред неспирно сипещия се сняг.

Мълчаливо се запътиха бавно към града. Снегът не спираше, затрупваше шосето пред тях, покриваше дърветата.

Църквата бе разположена върху малко, издадено парче земя в края на града, граничещо от едната страна с реката, от другата — с варовиковата ограда на старото абатство.

— Маман, добре ли си?

Виан отново се приведе напред. Стисна ръката на дъщеря си, но не усети нищо, освен допира на една вълнена ръкавица върху друга. Дъхът заседна в дробовете ѝ, прогори ги.

— Добре съм.

— Трябваше да закусиш.

— Не бях гладна — отвърна Виан.

— Ха — изсумтя Софи, влачейки крака през снежната преспа.

Виан поведе Софи към църквата. Вътре беше достатъчно топло, за да не виждат дъха си. Нефът се извиваше грациозно нагоре, като две ръце, сплетени в молитва, поддържан от елегантни дървени греди. Изписаните стъкла на прозорците проблясваха като цветен калейдоскоп. Повечето от пейките бяха заети, но никой не говореше, не и в толкова мразовит ден, в сурова зима като тази.

Камбаните на църквата удариха и звънът им отекна в нефа, големите врати се затвориха с трясък, угасявайки и малкото дневна светлина, проникваща през снежната пелена.

Отец Жозеф, приветливият стар свещеник, който бе ръководил църквата през целия живот на Виан, пристъпи към амвона.

— Днес ще се помолим за нашите мъже, които отсъстват. Ще се помолим тази война да свърши по-скоро… и ще се помолим Бог да ни даде сили да устоим на нашия враг и да останем верни на себе си.

Това не беше проповедта, която Виан искаше да чуе. Тя беше дошла в църквата — въпреки студа — за да получи утеха от проповедта на свещеника в тази неделна утрин, да бъде вдъхновена от думи като „чест“, „отговорност“ и „лоялност“. Но днес тези идеали бяха далеч, много далеч. Как можеш да останеш верен на идеалите, когато си болен, гладуваш и студуваш? Как можеше тя да гледа съседите си в очите, когато приемаше храна от врага, макар и в толкова малки количества? Другите бяха по-гладни.

Виан бе толкова дълбоко потънала в мисли, че в първия момент не осъзна, че службата е свършила. Седеше на пейката и изведнъж ѝ се зави свят, когато множеството около нея се раздвижи. Вкопчи се в скамейката за опора.

— Маман?

— Добре съм.

Енориаршите — повечето жени — се изнизваха покрай тях по пътеката отляво. Всички изглеждаха изнемощели, слаби и безкрайно уморени, както се чувстваше и тя, увити във вълнени дрехи и вестници.

Софи улови ръката на майка си и я поведе към широко отворените двойни врати. На прага Виан се спря, трепереща, раздирана от кашлица. Не искаше отново да излиза в студения побелял свят навън.

Тя пристъпи прага (през който Антоан я бе пренесъл на сватбения им ден… не, това беше прага на „Льо Жарден“; чувстваше се объркана) и виелицата я посрещна. Виан задържа дебелия плетен шал около главата си, притискайки го по-близо към гърлото. Приведена напред, за да се пази от вятъра, тя се затътри през мокрия лепкав сняг.

Когато стигна до счупената порта на двора си, жената дишаше тежко и кашляше силно. Заобиколи покрития със сняг мотоциклет с автоматите в коша и влезе в овощната градина от оголени дървета. Той се е върнал, помисли си тя уморено; сега Софи ще има какво да яде… Почти бе стигнала до входната врата, когато усети, че започва да пада.

— Маман!

Чу гласа на Софи, долови страха в него, каза си: аз я плаша, и съжали за това, но краката ѝ бяха прекалено слаби, за да я удържат, беше уморена… толкова уморена…

Някъде отдалеч чу трясък на отваряща се врата, писъка на дъщеря си: хер капитан!, последван от трополенето на ботуши по дървения под.

Тя се строполи на земята, главата и се удари в покритото със сняг стъпало и остана да лежи там. В главата ѝ се мярна мисълта: ще почина малко, а после ще стана и ще приготвя обяд на Софи… но от какво?

Следващото, което почувства, беше как плува, не, може би лети. Не можеше да повдигне клепачи — беше толкова уморена, а болка цепеше главата ѝ — но усети, че се движи, че се люлее. Антоан, ти ли си? Ти ли ме носиш?

— Отвори вратата — каза някой, последва удар на дърво о дърво и: — Аз ще сваля палтото ѝ. Върви да извикаш мадам Дьо Шамплен, Софи.

Виан усети, че я слагат да легне върху нещо меко. Легло.

Навлажни напуканите си сухи устни и се опита да отвори очи. Бяха нужни два опита и огромни усилия. Когато най-после успя, зрението ѝ бе замъглено.

Капитан Бек седеше до нея на леглото, в спалнята ѝ. Държеше ръката ѝ и се наклони към нея, приближи лице към нейното.

— Мадам?

Тя усети топлия му дъх върху лицето си.

— Виан! — извика Рашел, нахлувайки в стаята.

Капитан Бек мигом се изправи на крака.

— Тя припадна в снега, мадам, и удари главата си в стъпалото. Донесох я тук.

— Благодарна съм ви — кимна Рашел. — Сега аз ще се погрижа за нея, хер капитан.

Бек не помръдна.

— Тя не се храни — рече сковано. — Цялата храна отива за Софи. Наблюдавал съм я.

— Това означава да си майка по време на война, хер капитан. А сега… ако ме извините… — Тя мина покрай него и седна на леглото до приятелката си. Той остана още минута, видимо смутен, после излезе от стаята. — Значи, даваш всичко на Софи — рече Рашел тихо, милвайки влажната коса на Виан.

— Какво друго мога да направя? — попита Виан.

— Да не умреш — отвърна Рашел. — Софи има нужда от теб.

Виан въздъхна тежко и затвори очи. Потъна в дълбок сън и засънува, че лежи върху меката пръст на безкрайно черно поле, ширнало се във всички посоки. Чуваше хора да я викат от тъмнината, да вървят към нея, но нямаше желание да помръдне; само спеше, спеше, спеше. Когато се събуди, се намери да лежи върху дивана във всекидневната на къщата си, а недалеч в огнището бумтеше огън.

Тя се надигна бавно, чувствайки се слаба и нестабилна.

— Софи?

Вратата на стаята за гости се отвори и се появи капитан Бек. Беше облечен в бархетна пижама, вълнена жилетка и с високите до коляното ботуши.

— Bonsoir, мадам — усмихна се той. — Радвам се, че се събудихте.

Тя беше с вълнен панталон, два пуловера, чорапи и плетена шапка. Кой я бе облякъл?

— Колко дълго съм спала?

— Само един ден.

Той мина покрай нея и влезе в кухнята. Миг по-късно се върна с чаша горещо café au lait, резен синьо сирене, парче шунка и къшей хляб. Не каза нищо, остави храната на масата до нея.

Тя я погледна, стомахът ѝ болезнено изкурка. После вдигна очи към капитана.

— Ударихте си главата и можеше да умрете.

Виан докосна челото и напипа болезнената подутина.

— Какво ще стане със Софи, ако умрете? — попита той. — Помислили ли сте за това?

— Нямаше ви толкова дълго. Храната не стигаше за двете ни.

— Яжте — подкани я той, втренчен в нея.

Тя не искаше да отвръща очи. Срамуваше се от облекчението, което изпитваше от завръщането му. Когато най-сетне го стори, когато отмести поглед встрани, видя храната.

Виан се протегна, взе чинията в ръце, приближи я към себе си. Уханието на солената пушена шунка, примесено със силната миризма на сиренето, я опияни, надделя над добрите ѝ намерения, изкушението бе толкова неустоимо, че не ѝ остави избор.

* * *

В началото на март 1942 г. пролетта все още бе далеч. Миналата нощ съюзниците ожесточено бяха бомбардирали завода на „Рено“ в Булон-Биянкур, избивайки стотици в предградията на Париж. Това изнерви и развълнува парижаните, включително и Изабел. Американците влязоха във войната със свирепа решителност; въздушните нападения се превърнаха в ежедневие.

През тази студена дъждовна утрин Изабел въртеше педалите на велосипеда надолу по калния, изровен провинциален път, потънал в гъста мъгла. От дъжда косата ѝ лепнеше върху лицето, замъгляваше погледа ѝ. В мъглата звуците отекваха по-силно; крясъкът на фазан, подплашен от свистящия звук на гумените колела в калта, почти непрестанното боботене на самолетите над главата ѝ; мученето на стадо в полето, което не можеше да види. Вълнената качулка бе единствената ѝ защита.

Сякаш надраскана с въглен върху пергамент от несигурна ръка, пред погледа ѝ бавно изникна демаркационната линия. Тя видя телената ограда, простираща се от двете страни на портата на черно-бялата караулка. До нея германският часовой седеше на стол, с пушка в скута. Когато Изабел приближи, той се изправи и насочи дулото към нея.

— Halt!

Тя намали скоростта; колелата заседнаха в калта и Изабел едва не изхвърча от седалката. Слезе и пристъпи в кишата. Петстотин франка бяха зашити в подплатата на палтото ѝ, както и фалшивите документи за пилота, скрит в обезопасената къща наблизо.

Тя се усмихна на германеца, подкара велосипеда към него, газейки в калните локви.

— Документите — заповяда той.

Тя му подаде фалшивите документи на Жулиет.

Той им хвърли бегъл поглед. Ясно беше, че никак не му се нравеше да охранява една толкова спокойна граница в този дъжд.

— Минавай — рече войникът отегчено.

Тя прибра документите, метна се на седалката и се отдалечи колкото може по-бързо по мокрото шосе.

Час и половина по-късно стигна до предградията на малкия град Брантом. Тук, в Свободната зона, нямаше германски войници, въпреки че напоследък френската полиция бе не по-малко опасна от нацистите, затова тя беше нащрек.

От векове градът Брантом се смяташе за свято място, което можеше да лекува тялото и да просветлява душата. След като Черната смърт[66] и Стогодишната война[67] бяха опустошили района, бенедиктинските монаси бяха построили огромно абатство от варовик, защитено от едната страна от сиви надвиснали скали, а от другата — от широката река Дрон.

На отсрещната страна на улицата срещу пещерите в края на града се намираше една от най-новите обезопасени квартири: тайна стаичка, скътана в изоставената мелница, построена върху триъгълния парцел между пещерите и реката. Старата воденица потракваше ритмично, кофите и колелото ѝ бяха обрасли с мъх. Прозорците бяха заковани с дъски, а антигермански надписи покриваха каменните стени.

Изабел се спря, огледа се наляво и надясно, за да се увери, че никой не я следи. Нямаше никой. Заключи велосипеда за едно дърво в края на града, после пресече улицата, наведе се пред вратата на мазето и тихо я отвори. Всички врати на воденицата бяха заковани с дървени дъски, здраво залостени; това беше единственият начин да се проникне вътре.

Младото момиче се спусна надолу по стълбите на тъмното мухлясало мазе и протегна ръка към газовата лампа, която бе оставила върху една полица. Запали я и пое по тайния проход, през който в миналото бенедиктинските монаси бяха бягали от така наречените варвари. Тясната, стръмна и извита стълба отвеждаше в кухнята. Тя отвори вратата, пристъпи в прашната, потънала в паяжини стая и продължи нагоре до тайната стаичка, три на три метра, изградена зад един от някогашните складове.

— Тя е тук! Ставай, Пъркинс!

В малката стая, осветена от една-единствена свещ, двама мъже скочиха пъргаво на крака. И двамата бяха облечени като френски селяни, в дрехи, които не им бяха по мярка.

— Капитан Ед Пъркинс, госпожице — рече по-едрият от двамата. — А този тук е Иън Труфорд или нещо подобно. Той е уелсец. Аз съм янки. И двамата сме дяволски щастливи да те видим. Наполовина откачихме в тази дупка.

— Само наполовина? — подхвърли тя. Водата капеше от пелерината с качулка, образувайки локва на пода. Копнееше да се свие на топка в спалния чувал и да заспи, но първо трябваше да свърши малко работа. — Пъркинс, казваш.

— Да, госпожице.

— От?

— Бенд, Орегон, госпожице. Баща ми е водопроводчик, а мама прави най-вкусния ябълков пай в четири окръга.

— Какво е времето в Бенд по това време на годината?

— Какво сме сега? Средата на март? Студено, госпожице. Може би вече не вали сняг, но няма и слънце.

Тя разкърши врат, за да намали болката в раменете. Цялото това бясно въртене на педалите, лежането и спането на пода си казваха думата.

Тя разпитва дамата мъже, докато се увери, че са тези, за които се представят — двама свалени пилоти, които вече седмици очакваха шанса си да бъдат изведени от Франция. Когато накрая се убеди, отвори раницата и извади вечерята. Тримата седнаха върху прокъсания и прояден от молците килим на пода, със свещта по средата. Изабел сложи пред тях самун хляб, триъгълен резен кашкавал и шише вино, което си подаваха един на друг.

Пъркинс — янкито — говореше почти неспирно, докато уелсецът дъвчеше мълчаливо, като отказа предложеното вино.

— Сигурно някъде имаш съпруг, който се тревожи за теб — рече Пъркинс, когато тя затвори раницата си. Изабел се усмихна. Това вече бе станал обичаен въпрос, особено от мъжете на нейната възраст.

— А ти сигурно имаш съпруга, която чака вест от теб — отвърна тя. Винаги това казваше. Целенасочен намек.

— Не — завъртя глава Пъркинс. — Не и мен. Момичетата не се редят на опашка за дървеняк като мен. А сега…

Тя се намръщи.

— Сега какво?

— Знам, че не е много героично да се мисли така, но може да изляза от тази закована с дъски къща в този град, чието шибано име не мога да изрека, и да бъда застрелян от някого, когото нямам причина да не харесвам. Може да умра, докато се опитвам да карам колело из вашите проклети хълмове…

— Планини — уточни тя, без да откъсва поглед от очите му. — Това няма да се случи.

Иън въздъхна.

— Виждаш ли, Пъркинс. Това крехко момиче ще ни спаси. — Уелсецът ѝ се усмихна уморено. — Радвам се, че си тук, госпожице. Този тип тук направо ме подлуди с бърборенето си.

— Може би не е зле да го оставиш да го прави, Иън. Утре по това време всичките ви сили ще са нужни само за да дишате.

— Хълмовете? — попита Пъркинс с широко отворени очи.

— Oui — усмихна се тя. — Хълмовете.

Американци. Не слушаха.

* * *

В късния май пролетта отново донесе живот, цвят и топлина в долината на Лоара. Виан намираше спокойствие в градината си. Днес, докато скубеше плевелите и засаждаше зеленчуци, конвой от камиони, войници и мерцедеси премина покрай „Льо Жарден“. През петте месеца, откакто американците се бяха присъединили към войната, нацистите бяха изгубили цялото си търпение и любезност. Сега винаги бяха заети, маршируваха и се събираха край склада за муниции. Гестапо и СС бяха навсякъде, търсеха саботьори и участници в Съпротивата. Без никаква причина можеха да те обявят за терорист — само заради нечие донесение. Тътенът на самолетите над главите им беше почти постоянен, както и бомбардировките.

Колко често през тази пролет някой се промъкваше боязливо до Виан, докато беше на опашка за храна, вървеше през града или чакаше пред пощата, за да я попита за последните новини по Би Би Си.

Аз нямам радио. Радиоапаратите не са позволени, беше неизменният ѝ отговор и това бе самата истина. Въпреки това всеки път, когато ѝ задаваха подобен въпрос, тя изтръпваше от страх. Съгражданите ѝ бяха научили нова дума: les collabos. Колаборационисти. Французите и французойките, които вършеха мръсната работа за нацистите, шпионираха приятелите и съседите си и докладваха на врага, давайки всякакви сведения, истински или въображаеми. Само заради една тяхна дума арестуваха хора за най-малкото нещо, мнозина бяха отвеждани в комендатурата и повече никога не ги виждаха.

— Мадам Мориак! — Сара изтича през счупената порта в двора. Изглеждаше крехка и прекалено слаба, кожата ѝ бе толкова бледа, че вените прозираха през нея. — Маман се нуждае от помощта ви.

Виан приседна на пети и избута сламената шапка назад върху главата си.

— Какво не е наред? Да не би да има вести от Марк?

— Не знам какво не е наред, мадам. Маман не иска да говори. Когато ѝ казах, че Ари е гладен и трябва да му се сменят пелените, тя сви рамене и каза: „Какво значение има?“. Тя е в задния двор и просто се взира в дрехата, която кърпи.

Виан се изправи, свали градинските ръкавици и ги пъхна в джоба на памучния гащеризон.

— Ще отида да я видя. Върви да извикаш Софи и заедно ще отидем.

Докато Сара беше в къщата, Виан изми ръцете и лицето си на дворната помпа и свали шапката. На нейно място превърза кърпа около главата. Щом момичетата дойдоха при нея, Виан прибра градинските инструменти в бараката и трите се отправиха към съседната къща.

Когато Виан отвори вратата, завари тригодишния Ари заспал върху килима. Тя го взе на ръце, целуна го по бузката и се обърна към момичетата:

— Защо не отидете да си поиграете в стаята на Сара? — Повдигна затъмняващата завеса на прозореца и видя Рашел да седи сама в задния двор.

— Маман добре ли е? — попита Сара.

Виан кимна разсеяно.

— Тичайте сега. — Щом момичетата изчезнаха в съседната стая, тя отнесе Ари в стаята на Рашел и го сложи в люлката му. Не го зави, тъй като денят бе топъл.

Отвън Рашел седеше отпусната върху любимия си дървен стол под големия кестен. В краката ѝ беше кошничката с дрехите за изкърпване. Носеше кафяв памучен гащеризон и тюрбан от мек плат с индийски десен. Пушеше малка кафява цигара, свита на ръка. До нея имаше бутилка коняк и празна кафена чаша.

— Раш?

— Виждам, че Сара е довела подкрепление.

Виан пристъпи до приятелката си и отпусна ръка върху рамото ѝ. Усети треперенето на Рашел.

— Нещо с Марк ли…?

Рашел поклати глава.

— Слава богу.

Рашел се протегна настрани към бутилката коняк и си наля една чаша. Изпи я жадно, до дъно и я остави на земята.

— Въведоха ново правило — промълви тя накрая. — Бавно разтвори лявата си ръка, разкривайки смачкани късчета от жълт плат, изрязани във формата на звезда. На всяко от тях с черни букви бе напечатано ЕВРЕИН. — Всички трябва да ги носим — поясни Рашел. — Трябва да ги пришием към дрехите, върху трите ката горни дрехи, които са позволени, и през цялото време да ги носим на обществени места. Трябваше да ги купя с купоните за храна. Може би не биваше да се регистрирам. Ако не ги носим, подлежим на „сурови наказания“. Каквото и да означава това.

Виан се свлече на стола до нея.

— Но…

— Нали си виждала плакатите в града как изобразяват нас, евреите, като паразити, които трябва да бъдат изтребвани, и алчни лихвари, които искат да заграбят всичко? Аз ще го преживея, но Сара? Тя ще се почувства толкова засрамена… и без всичко това е толкова трудно да си на единайсет, Виан.

— Не ги слагай.

— Ако те хванат да не ги носиш, моментално ще те арестуват. А и те знаят за мен. Аз се регистрирах. А освен това… Бек. Той знае, че съм еврейка.

В последвалата тишина Виан знаеше, че и двете мислят за арестите, които се извършваха в Кариво, за хората, които „изчезваха“.

— Можеш да отидеш в Свободната зона — каза Виан тихо. — Тя е само на шест километра и половина от тук.

— Евреите не може да получат аусвайс, а ако ме заловят…

Виан кимна. Вярно беше; бягството беше рисковано, особено с деца. Ако заловяха Рашел да пресича границата без аусвайс, щеше да бъде арестувана. Или екзекутирана.

— Страхувам се — пророни Рашел.

Виан се пресегна и улови ръката на приятелката си. Двете приковаха погледи една в друга. Виан се опита да измисли нещо, което да каже, да предложи частица надежда, но нищо не ѝ хрумна.

— Ще става по-лошо.

Виан мислеше за същото.

— Маман?

Сара бе излязла в задния двор, стиснала ръката на Софи. Момичетата изглеждаха изплашени и объркани. И двете знаеха колко са зле нещата напоследък и бяха познали нов вид страх. Сърцето на Виан се късаше от мъка да гледа как войната вече бе променила тези момичета. Само допреди три години те бяха обикновени деца, които се смееха, играеха и се опълчваха на майките си за забавление. Сега се движеха предпазливо, сякаш под краката им бяха заровени бомби. И двете бяха слаби, пубертетът им закъсняваше заради оскъдната храна. Тъмната коса на Сара все още бе дълга, но тя бе започнала да я скубе в съня си, така че тук-там по главата ѝ се виждаха плешиви участъци, а Софи не се разделяше от Бебе. Горкото розово плюшено животинче сипеше пълнеж из цялата къща.

— Тук съм — обади се Рашел. — Елате тук.

Момичетата запристъпиха напред, стиснали толкова здраво ръце, че изглеждаха като залепени една до друга. И в известно отношение наистина бяха, както Рашел и Виан, сплотени от толкова силно приятелство, че може би то бе единственото, в което не бяха изгубили вяра. Сара седна на стола до Рашел и Софи най-после пусна ръката на приятелката си. Тя приближи и застана до Виан.

Рашел вдигна очи към Виан. Този единствен поглед съдържаше цялата неизречена тъга помежду им. Как можеха да кажат такива неща на децата си?

— Тези жълти звезди — подхвана Рашел и разтвори юмрук, разкривайки грозното малко жълто цвете от накъсан плат с черен надпис. — От сега нататък трябва винаги да ги носим върху дрехите.

Сара се намръщи.

— Но… защо?

— Ние сме евреи — каза Рашел. — И се гордеем с това. Трябва да помним колко сме горди с нашия произход, дори хората да…

— Нацистите — поправи я Виан по-остро, отколкото възнамеряваше.

— Нацистите — продължи Рашел — искат да ни накарат да се чувстваме… зле заради това.

— Хората ще ми се подиграват ли? — попита Сара с разширени очи.

— И аз също ще нося звезда — заяви Софи.

При думите ѝ лицето на Сара се озари от патетична надежда.

Рашел се пресегна към ръката на дъщеря си и я стисна.

— Не, бебче. Това е единственото, което ти и твоята най-добра приятелка не може да правите заедно.

Виан видя страха на Сара, срама и объркването ѝ. Тя се опитваше с все сили да бъде добро момиче, да се усмихне и да бъде силна въпреки сълзите, напиращите в очите ѝ.

— Oui — промълви накрая.

Това бе най-тъжният звук, който Виан бе чула през тези три години на печал.

Глава 21

Когато лятото настъпи в долината на Лоара, беше толкова горещо, колкото зимата бе студена. Виан жадуваше да отвори прозореца на спалнята, за да нахлуе свеж въздух, но никакъв полъх не разхлаждаше късната гореща юнска нощ. Тя отметна влажната коса от лицето си и се отпусна в стола до леглото.

Софи изхленчи насън. Виан различи неясното, провлачено „маман“ и потопи кърпата в купата с вода, която бе оставила върху единственото останало нощно шкафче. Водата беше топла, като всичко останало в стаята на горния етаж. Тя изстиска кърпата над купата, наблюдавайки как водата се стича обратно в съда. После постави влажната кърпа върху челото на дъщеря си.

Софи измърмори нещо неразбираемо и започна да се мята.

Виан я прегърна, шепнейки нежни думи в ухото ѝ, усещайки изгарящата ѝ топлина под устните си.

— Софи — промълви тя, като молитва без начало и край. — Тук съм. — Повтори го отново и отново, докато момичето не се успокои.

Треската се влошаваше. От дни Софи беше неразположена, оплакваше се, че всичко я боли и не се чувства добре. Отначало Виан помисли, че това е само извинение, за да се измъкне от задълженията, които и двете споделяха. Работата в градината, прането, затварянето на зимнина, кърпенето на дрехите. Виан непрекъснато се опитваше да свърши повече работа, да приготви повече зимнина. Дори сега, в средата на лятото, тя се тревожеше за идната зима.

Обаче тази сутрин Виан най-после видя истината, което я накара да се почувства като ужасна майка, задето не я бе прозряла от самото начало: Софи беше болна, много болна. Треската я измъчваше през целия ден, а температурата ѝ не спираше да се покачва. Не можеше да задържи нищо в стомаха си, дори водата, от която тялото ѝ толкова отчаяно се нуждаеше.

— Искаш ли малко лимонада?

Нямаше отговор.

Виан се наведе и целуна горещата буза на Софи.

Пусна кърпата в купата с вода и слезе на долния етаж. Върху масата в трапезарията отвореният кашон чакаше да бъде напълнен — последният ѝ колет за Антоан. Беше започнала да го подготвя вчера и щеше да е приключила и да го е изпратила, ако състоянието на Софи не се бе влошило.

Виан беше в кухнята, когато чу вика на дъщеря си.

Жената изтича нагоре по стълбите.

— Маман — изграчи момичето и се закашля. Беше ужасна, раздираща кашлица. Тя се мяташе в леглото, дърпаше завивките, опитваше се да ги отметне. Виан се опита да успокои дъщеря си, но Софи приличаше на дива котка, извиваше се, пищеше, кашляше.

Само ако имаше малко от лекарството на доктор Колис[68]. То правеше чудеса за кашлицата, но разбира се, нямаше нито капка.

— Всичко е наред, Софи. Маман е тук — промълви Виан успокояващо, ала думите ѝ нямаха ефект.

Бек изникна до нея. Знаеше, че трябва да се ядоса, че той беше тук — тук, в нейната спалня — ала беше прекалено уморена и изплашена, за да лъже себе си.

— Не знам как да ѝ помогна. В града не може да се купи нито аспирин, нито антибиотик, дори на каквато и да било цена.

— Дори и с перлите?

Тя го погледна изненадано.

— Вие знаете, че съм продала перлите на маман?

— Аз живея с вас. — Той замълча. — Работата ми е да знам какво правите.

На това Виан не знаеше как да отговори.

Капитанът сведе поглед към Софи.

— Тя кашля през цялата нощ. Чух я.

Софи изведнъж бе застинала, лежеше плашещо неподвижно.

— Ще ѝ олекне.

Той бръкна в джоба си и извади малко шишенце с антибиотик.

— Ето.

Виан го погледна. Не преувеличаваше ли, като си мислеше, че той спасяваше живота на дъщеря ѝ? Или може би той искаше тя да си мисли така? Тя можеше да оправдае това, че приемаше храна от него — в крайна сметка той трябваше да се храни, а тя бе длъжна да му готви.

Това беше услуга, ясна и недвусмислена, и за нея щеше да има цена.

— Вземете го — подкани я той нежно.

Тя пое шишенцето от ръката му. За секунда двамата го държаха. Тя почувства пръстите му върху своите.

Погледите им се преплетоха и нещо премина помежду им, въпросът бе зададен и отговорът получен.

— Благодаря ви — пророни тя.

— Няма защо.

* * *

— Сър, Славея е тук.

Британският консул кимна.

— Доведете я.

Изабел влезе в тъмния кабинет, обзаведен с махагонови мебели, намиращ се в дъното на извития коридор. Още преди да стигне до бюрото, мъжът зад него се изправи.

— Радвам се отново да ви видя.

Тя се отпусна върху неудобния кожен стол и взе чашата коняк, която той ѝ предложи. Този последен преход през Пиренеите бе доста труден, въпреки идеалното юлско време. Един от американските пилоти не желаеше да изпълнява „момичешки“ заповеди и бе продължил сам. Бяха получили сведения, че е бил арестуван от испанците.

— Янки — рече тя, клатейки глава. Нямаше нужди от повече думи. Двамата с контакта ѝ Иън — с кодово име Вторник — работеха заедно от самото начало на маршрута за бягство на Славея. С помощта на нелегалната група на Пол бяха организирали мрежа от безопасни квартири във Франция, привличайки на своя страна групи от партизани, готови да пожертват живота си, за да помогнат на свалените пилоти да се върнат у дома. Френските мъже и жени всяка нощ оглеждаха небесата, за да проверяват за улучени от германците самолети или падащи към земята парашути. Претърсваха улиците, надничаха в сенките, оглеждаха хамбарите, търсейки скрити войници от съюзническите сили. След завръщането им в Англия пилотите не можеха да участват отново в мисии — не и след като познаваха нелегалната мрежа — вместо това подготвяха колегите си за най-лошото — обучаваха ги на техниките за укриване, учеха ги да намират помощ, снабдяваха ги с франкове, компаси и снимки за фалшиви документи.

Изабел отпи от коняка. Опитът я бе научил, че трябва да внимава с алкохола след преход. Обикновено беше по-обезводнена, отколкото осъзнаваше, особено в лятната жега.

Иън побутна плика към нея. Тя го взе, преброи банкнотите вътре и пъхна парите в джоба на дрехата си.

— През последните осем месеца ти доведе тук осемдесет и седем пилоти, Изабел — отбеляза той, докато се настаняваше на мястото си зад бюрото. Само в тази стая, когато бяха на четири очи, той се обръщаше към нея с истинското ѝ име. В официалната кореспонденция с МИ9 тя беше Славея. За останалите служители в посолството и в Англия тя беше Жулиет Жервез. — Мисля, че трябва да намалиш темпото.

— Да намаля темпото?

— Германците търсят Славея, Изабел.

— Нищо ново, Иън.

— Те се опитват да внедрят свои хора в маршрута за бягство. Нацисти, преструващи се на свалени пилоти. Ако попаднеш на някой от тях…

— Ние сме много предпазливи, Иън. Знаеш го. Аз лично разпитвам всеки мъж. А мрежата ни в Париж е щателна в проверките.

— Те търсят Славея. Ако те открият…

— Няма. — Тя се изправи.

Той също стана и впи поглед в лицето ѝ.

— Бъди внимателна, Изабел.

— Винаги съм внимателна.

Мъжът заобиколи бюрото, хвана ръката ѝ и я поведе към изхода на сградата.

Тя си отдели малко време, за да се полюбува на красивото крайбрежие на Сан Себастиан, да се разходи по пътеката над бушуващите морски вълни отдолу и да се наслади на сградите без свастики. Но такива моменти, когато се докосваше до нормалния живот, бяха лукс, който не можеше да си позволи задълго. Изпрати на Пол съобщение via courier[69] със следния текст:

Скъпи чичо,

Надявам се да си добре, когато четеш това писмо.

Аз съм на любимото ни място край морето.

Нашите приятели пристигнаха благополучно.

Утре ще посетя grandmère в Париж в три часа.

С обич,

Жулиет

Тя се върна в Париж по заобиколен маршрут; отби се във всяка от безопасните къщи в Кариво и Брантом, в По и Поатие — и плати на помагачите си. Храната и дрехите за укриващите се летци не струваха малко и след като всеки мъж, жена и дете (най-вече жените), които подпомагаха маршрута за бягство, рискуваха живота си, нелегалната мрежа се стараеше да не ги затруднява и финансово.

Нямаше случай да мине по улиците на Кариво (скрита под пелерината и качулката), без да помисли за сестра си. Напоследък Виан и Софи много ѝ липсваха. Спомняше си с топлота онези вечери, когато играеха белот или дама, седнали край огъня, как Виан учеше Изабел да плете (или поне се опитваше) и смеха на Софи. Понякога си представяше, че Виан ѝ предлага възможност, която не бе прозряла навремето: дом.

Но вече бе твърде опасно за това. Изабел не можеше да рискува живота на Виан, като се появи в „Льо Жарден“. Със сигурност Бек щеше да попита какво е правила толкова дълго време в Париж. Може би щеше да се заинтригува достатъчно, за да провери.

В Париж тя слезе от влака и се смеси с тълпата от хора с бледи изпити лица и тъмни дрехи, сякаш населяващи картините на Едвард Мунк. Докато минаваше покрай блестящия позлатен купол на Дома на инвалидите, по улиците се стелеше лека мъгла, забулвайки багрите на дърветата. Повечето от кафенетата бяха затворени, столовете и масите бяха натрупани под прокъсаните тенти. На отсрещната страна на улицата се намираше апартаментът, който през последния месец наричаше свой дом — мрачна, мизерна таванска стая, завряна над изоставена charcuterie[70]. Стените още миришеха леко на свинско и подправки.

Чу как някой изкрещя: Halt! Разнесоха се свирки; хорски писъци. Неколцина войници от Вермахта, придружени от френски полицаи, заобиколиха малка група от хора, които тутакси паднаха на колене и вдигнаха ръце. Тя видя жълти звезди върху гърдите им.

Изабел забави крачка.

Анук се появи до нея и преплете пръсти с нейните.

— Bonjour — изрече тя прекалено оживено, за да предупреди Изабел, че ги наблюдават. Или поне Анук се притесняваше, че може да ги следят.

— По начина, по който се появяваш и изчезваш, приличаш на един от героите от онези американски комикси. Може би Сянката.

Анук се усмихна.

— Как беше последната ти ваканция в планините?

— Нищо особено.

Анук се наклони по-близо.

— Имаме сведения, че нещо се подготвя. Германците събират жени за канцеларска работа в неделя вечер. Заплащането е двойно. Всичко е много тайно.

Изабел извади плика с банкнотите от джоба си и го подаде на Анук, която го пъхна в отворената си ръчна чанта.

— Работа нощем? При това канцеларска?

— Пол ти е уредил назначение — добави Анук. — Започваш в девет. Когато свършиш, ще отидеш в апартамента на баща ти. Той ще те чака.

— Oui.

— Може да е опасно.

Изабел сви рамене.

— Кое не е?

* * *

Същата нощ Изабел прекоси града, за да отиде в префектурата на полицията. Паважът под краката ѝ тътнеше глухо от колелата на автомобилите и камионите, движещи се наблизо. Многобройни колела.

— Ти, там!

Изабел спря. Усмихна се.

Един германец се приближи към нея с вдигната пушка. Погледът му се спря върху гърдите ѝ, търсейки жълтата значка.

— Тази нощ съм на работа — каза тя, сочейки сградата на префектурата на полицията пред нея. Въпреки че прозорците бяха затъмнени, мястото беше оживено. Наоколо бе пълно с германски офицери от Вермахта и френски жандарми, които влизаха и излизаха от сградата, което беше странно за толкова късен час. В двора се виждаше дълга редица паркирани автобуси. Шофьорите се бяха събрали на групички, пушеха и разговаряха.

Полицаят наклони глава.

— Влизай.

Изабел стисна яката на протритото си кафяво палто. Макар че навън беше топло, тази вечер девойката не желаеше да привлича внимание. Един от най-добрите начини да останеш незабележим, беше да се облечеш като мушитрънче, една от онези малки кафяви птички — кафяво, кафяво и още кафяво. Беше покрила русата си коса с черен шал, завързан като тюрбан с голям възел отпред, и не си бе сложила никакъв грим, дори червило.

Държеше главата си сведена, докато минаваше покрай групата френски полицаи в униформи. Спря чак, когато влезе в сградата.

Преддверието беше огромно, със стълбища от двете страни и врати на кабинети, разположени близо една до друга, но тази вечер приличаше на фабричен цех, със стотиците жени, седнали зад бюрата, притиснати едно до друго. Телефоните неспирно звъняха и френските полицаи сновяха забързано.

— Дошла си, за да помогнеш със сортирането? — попита отегчен френски жандарм, седнал зад бюрото, което беше най-близо до вратата.

— Oui.

— Ще ти намеря място, където да работиш. Ела с мен — рече той и я поведе във вътрешността на стаята.

Бюрата бяха толкова нагъсто, че Изабел трябваше да се обърне настрани, за да мине по тясната пътека към незаетото, което мъжът ѝ посочи. Когато седна и се намести на стола, лактите ѝ се допираха с тези на жените от двете ѝ страни. Бюрото беше затрупано с кашони.

Тя отвори първия кашон и видя вътре купчина картички. Взе първата и се втренчи в нея.

ЩЕРНХОЛЦ, ИСАК

Авеню „Раст“, № 12

4-ти арондисман

Саботьор (обущар, майстор на сабо)

Изреждаха се имената на съпругата и децата му.

— Трябва да отделяш евреите, родени в чужбина — каза жандармът, приближил се незабелязано до нея.

— Пардон? — попита тя, докато вземаше друга картичка. Тази беше на Бер, Симон.

— Онзи кашон там. Празният. В него ще отделяш евреите, родени във Франция, от родените някъде другаде. Интересуват ни само чужденците евреи. Мъже, жени и деца.

— Защо?

— Те са евреи. Кого го е грижа? А сега се захващай за работа.

Изабел се завъртя на стола. Пред нея имаше стотици картички, а в помещението — най-малко стотина жени. Не беше възможно точно да се определи мащабът на тази операция. Какво ли означаваше това?

— Колко дълго си тук? — попита тя жената до нея.

— От дни — отвърна съседката ѝ, отваряйки друг кашон. — За пръв път от месеци снощи децата ми не си легнаха гладни.

— Какво правим?

Жената сви рамене.

— Чух да говорят нещо за операция „Пролетен вятър“.

— Какво означава това?

— Не искам да знам.

Изабел започна да преглежда картичките в кашона. Когато стигна до една от последните, ръката ѝ застина.

ЛЕВИ, ПОЛ

Улица „Бландин“, № 61, an. С

7-и арондисман

Професор по литература

Толкова бързо се изправи на крака, че се блъсна в жената до нея, която изруга заради прекъсването. Картичките върху бюрото ѝ се посипаха върху пода. Изабел незабавно коленичи, за да ги събере, като междувременно се осмели да пъхне тази на мосю Леви в ръкава си.

В мига, в който се изправи, някой я сграбчи за ръката и я повлече надолу по тясната пътека. Тя се буташе в жените в редицата.

Когато се озова в празното пространство до стената, някой я завъртя и я блъсна назад толкова силно, че тя се удари в нея.

— Какво означава това? — озъби се френският полицай. Стискаше я така силно, че сигурно бе оставил синина върху ръката ѝ.

Дали бе напипал картичката в ръкава ѝ?

— Съжалявам. Толкова съжалявам. Нуждая се от работата, но съм болна, нали разбирате? Грип. — Тя се закашля колкото можа по-силно.

Мина покрай него и излезе от сградата. Отвън продължи да кашля, докато зави зад ъгъла. Тогава хукна да тича.

* * *

— Какво може да означава това?

Изабел надникна през затъмняващите завеси на апартамента, взирайки се надолу към улицата. Папа седеше край масата в трапезарията и нервно трополеше с изцапаните си с мастило пръсти върху дървото. Чувстваше се добре да бъде тук отново — с него — след месеци на раздяла, но беше твърде развълнувана, за да почине и се наслади на уютната атмосфера на мястото.

— Сигурно грешиш, Изабел — рече папа, на втората чаша коняк, откакто се бе върнала. — Каза, че там имало навярно десет хиляди картички. Това са всички евреи в Париж. Едва ли…

— Въпросът е какво означава това, папа, а не фактите — прекъсна го Изабел. — Германците събират имената и адресите на всеки евреин, който не е роден в Париж. Мъже, жени, деца.

— Но защо? Пол Леви е от полски произход, това е вярно, но живее тук от десетилетия. Бил се е за Франция в Голямата война, брат му загина за Франция. Правителството във Виши ни увери, че ветераните ще бъдат защитени от нацистите.

— Виан бе помолена да даде списък с имена — каза Изабел. — Поискаха да напише имената на всички учители в нейното училище, които са евреи, комунисти и масони. След това всички бяха уволнени.

— Едва ли могат да ги уволнят два пъти. — Баща ѝ допи питието си и си наля още едно. — Освен това френските полицаи събират имената. Ако бяха германците, щеше да бъде различно.

Изабел нямаше отговор на това. Двамата водеха този разговор през последните три часа.

Сега минаваше два сутринта и нито един от тях не можеше да се досети за вероятна причина защо правителството във Виши и френската полиция ще събират имената и адресите на всеки евреин, роден извън Франция и живеещ в Париж.

Тя видя проблясването на сребриста светлина отвън. Повдигна още малко завесата и се втренчи надолу към пустата улица.

Дълга редица автобуси се движеха по нея. С угасените си боядисани фарове те приличаха на стоножка, проточила се на няколко пресечки.

Тя бе забелязала автобуси отвън пред префектурата на полицията, повече от десетина бяха паркирани в двора.

— Папа… — Преди да довърши, тя чу стъпки да се изкачват отвън пред апартамента им.

Някакъв позив бе пъхнат през процепа под вратата.

Папа стана и отиде да го вземе. Донесе го и го остави до свещта на масата.

Изабел застана зад него.

Папа я погледна.

— Това е предупреждение. Пише, че полицията ще събере всички чужденци евреи и ще ги депортира в лагерите в Германия.

— Ние седим тук и говорим, когато трябва да се действа — заяви Изабел. — Трябва да скрием нашите приятели в сградата.

— Мястото е толкова малко — отвърна папа. Ръката му трепереше. Това я накара отново да се запита — с нова сила — какво бе видял през Голямата война, какво знаеше той, което тя не подозираше.

— Това е всичко, което можем да направим — настоя Изабел. — Можем да скрием на безопасно място някои от тях. Поне за тази нощ. Утре ще знаем повече.

— Безопасно място. И къде е това място, Изабел? Ако френската полиция се е заела с изпълнението, ние сме изгубени.

Изабел нямаше отговор на това.

Без да кажат нищо повече, двамата излязоха от апартамента.

Да се промъкваш безшумно в стара сграда като тази, не беше лесно, а баща ѝ, който вървеше пред нея, никога не бе стъпвал леко. Конякът го бе направил още по-нестабилен, докато я водеше надолу по тясното извито стълбище към апартамента точно под тях. Той се препъна два пъти и изруга непохватността си. Почука на вратата.

Почака, преброи до десет и отново почука. Този път по-силно.

Вратата се отвори много бавно, отначало имаше само тясна пролука, после се разтвори докрай.

— О, Жулиен, това си ти — каза Рут Фридман. Бе наметнала мъжко палто върху дългата до пода нощница, босите ѝ нозе се подаваха отдолу. Косата ѝ бе навита на ролки и покрита с шал.

— Видя ли позива?

— Получих един. Вярно ли е? — прошепна тя.

— Не знам — отвърна баща ѝ. — Цяла нощ по улиците минават автобуси и камиони. Тази вечер Изабел беше в префектурата на полицията и там са събирали имената и адресите на всички евреи, които не са родени във Франция. Мисля, че трябва за известно време да доведеш децата при нас. Имаме скривалище.

— Но… съпругът ми е военнопленник. Правителството във Виши обеща, че ние ще бъдем защитени.

— Не съм сигурна, че можем да вярваме на правителството във Виши, мадам — каза Изабел на жената. — Моля ви. Просто се скрийте засега.

Рут остана за миг на прага, с разширени очи. Жълтата звезда върху палтото ѝ бе ярко напомняне за начина, по който светът се бе променил. Изабел разбра кога жената взе решение. Обърна се на пети и влезе вътре. След по-малко от минута се появи, побутвайки двете си дъщери към вратата.

— Какво да носим?

— Нищо — отвърна Изабел. Поведе семейство Фридман нагоре по стълбите. Когато се озоваха на безопасно място, в апартамента им, баща ѝ ги отведе в тайната стаичка в задната спалня и затвори вратата.

— Ще отида да доведа семейство Визняк — заяви Изабел. — Още не премествай гардероба обратно на мястото му.

— Те живеят на третия етаж, Изабел. Ти никога няма да…

— Заключи вратата след мен. Не отваряй, освен ако не чуеш моя глас.

— Изабел, не…

Тя вече бе изчезнала, тичайки надолу по стълбите, едва докосвайки перилото в бързината. Когато наближи площадката на третия етаж, чу гласове, идващи отдолу.

Те се качваха по стълбите.

Бе закъсняла. Девойката се сви, скрита от асансьора.

На площадката се появиха двама френски полицаи. По-младият почука два пъти на вратата на семейство Визняк, почака секунда или две и я отвори с крак. Отвътре се чу женски стон.

Изабел се прокрадна по-близо, заслуша се.

— …сте мадам Визняк? — попита полицаят. — Съпругът ви е Емил, а децата са Антон и Елен?

Изабел надникна иззад ъгъла.

Мадам Визняк беше красива жена, с млечнобяла кожа и разкошна коса, която Изабел никога не бе виждала толкова разрошена, като в момента. Носеше дантелен копринен пеньоар, навярно струвал цяло състояние, когато е бил купуван. Малкият ѝ син и дъщеря ѝ, които притискаше към себе си, гледаха уплашено, с широко отворени очи.

— Опаковайте си багажа. Вземете само най-необходимото. Ще бъдете преместени — каза по-възрастният полицай, докато прелистваше списъка с имената.

— Но… съпругът ми е в затвор близо до Питивие. Как ще ни намери?

— След войната вие ще се върнете.

— О. — Мадам Визняк се намръщи и прокара ръка през разбърканата си коса.

— Децата ви са френски граждани, родени във Франция — каза полицаят. — Можете да ги оставите тук. Те не са в моя списък.

Изабел не можеше да остане скрита. Тя се изправи и слезе по стълбите до площадката.

— Аз ще ги взема, Лили — заяви, опитвайки се да говори спокойно.

— Не! — извикаха децата в един глас и се вкопчиха в полите на майка си.

Френските полицаи се извърнаха към нея.

— Как се казвате? — попита единият.

Тя застина. Кое име да каже?

— Росиньол — отвърна накрая, въпреки че с фалшивите ѝ документи за самоличност това бе опасен избор. При все това името Жервез щеше да ги накара да се запитат какво прави в тази сграда почти в три сутринта и си пъха носа в работите на съседите си.

Полицаят погледна списъка и махна с ръка.

— Вървете. Тази вечер не сте моя грижа.

Изабел мина покрай тях и пристъпи до Лили Визняк.

— Аз ще взема децата, мадам.

Лили сякаш не разбираше.

— Мислите, че ще тръгна без тях?

— Мадам, моля ви — замоли се Изабел. — Аз ще се погрижа за тяхната безопасност.

— Безопасност? — намръщи се Лили. — Но ние сме в безопасност с френската полиция. Така ни увериха. А една майка не може да изостави децата си. Някой ден ще разберете. — Извърна се към децата. — Опаковайте някои неща.

Френският полицай, застанал до Изабел, докосна леко ръката ѝ.

— Вървете си — рече той, когато тя се обърна. — Изабел видя предупреждение в очите му, но не знаеше дали иска да я изплаши, или предпази. — Сега.

Изабел нямаше избор. Ако останеше, ако започнеха да я разпитват, рано или късно, името ѝ щеше да бъде съобщено в префектурата на полицията — може би дори на германците. Заради дейността ѝ в нелегалната мрежа по прехвърлянето на хора в Испания през маршрута за бягство, както и заради фалшивите документи, които изготвяше баща ѝ, младото момиче не смееше да привлича внимание. Дори и с безобиден въпрос, като например къде отвеждат съседката ѝ.

Мълчаливо, забила поглед в пода (не смееше да се довери на себе си и да ги погледне), тя мина покрай полицаите и се отправи към стълбите.

Глава 22

След като се върна от апартамента на семейство Визняк, Изабел запали газената лампа и отиде в салона, където намери баща си заспал край масата, отпуснал глава върху твърдото дърво. До него имаше полупразна бутилка коняк, която до неотдавна бе пълна. Тя я взе и я прибра в бюфета, надявайки се, че като е по-далеч от него, до сутринта няма да се сети за нея.

Едва се сдържа да не протегне ръка към баща си, почти погали сивата коса, скриваща лицето му, малката овална плешивина на темето. Копнееше да може да го докосва по този начин, като израз на утеха, обич и разбирателство.

Вместо това отиде в кухнята, където свари един кафеник с горчиво, тъмно, смляно от жълъди кафе и откри малък къшей безвкусен плесенясал хляб — всичко, което парижаните можеха да си позволят. Тя отчупи едно залъче (какво би казала мадам Дюфур за това? Да се храниш, докато вървиш) и бавно задъвка.

— Кафето вони отвратително — промърмори баща ѝ, със замъглени очи, повдигайки глава, когато тя влезе в стаята.

Изабел му подаде чашата.

— На вкус е още по-отвратително.

Тя наля една чаша кафе и на себе си и седна до него. Светлината на лампата задълбочаваше вдлъбнатините и бръчките по лицето му, караше плътта под очите да изглежда восъчна и подпухнала.

Изабел зачака той да каже нещо, но баща ѝ само се взираше в нея. Под изпитателния му поглед тя допи кафето си (трябваше да преглътне сухия отвратителен хляб) и отмести празната чаша. Изабел остана, докато той отново заспа, после отиде в стаята си. Но нямаше начин да заспи. Остана да лежи с часове, потънала в мисли и тревоги. Накрая не издържа. Стана от леглото и се върна в салона.

— Ще изляза да огледам — обяви тя.

— Недей — отвърна баща ѝ, все още отпуснат на стола до масата.

— Няма да направя нищо глупаво.

Тя се върна в спалнята и се преоблече в тънка лятна синя пола и бяла блуза с къси ръкави. Метна син копринен шал върху разрошената си коса, завърза го под брадичката и излезе от апартамента.

На третия етаж видя, че вратата на апартамента на семейство Визняк беше отворена. Надникна вътре.

Стаята беше оплячкосана. Бяха останали само най-големите мебели, а чекмеджетата на черния скрин бяха издърпани. По пода бяха пръснати дрехи и евтини дрънкулки. Тъмните правоъгълници по стените бележеха местата на липсващите картини.

Тя затвори вратата на апартамента. В коридора се спря, за да се окопити, после отвори входната врата на сградата.

Долу по улицата се движеха автобуси, един след друг. През мръсните прозорци на автобусите тя зърна десетки детски лица, притиснали носове към стъклата, а до тях седяха майките им. Странно, но тротоарите бяха безлюдни.

Изабел видя един френски полицай, застанал на ъгъла, и се приближи към него.

— Къде отиват?

— Към колодрума Д’Ивер.

— Спортния стадион? Защо?

— Нямаш работа тук. Върви си или ще те натикам в един автобус и ще свършиш като тях.

— Може би ще го направя. Може би…

Полицаят се наведе и прошепна:

— Върви си. — Сграбчи ръката ѝ и я повлече към бордюра на тротоара. — Имаме заповеди да застрелваме всеки, който се опита да избяга. Чу ли ме?

— Ще ги застреляш? Жени и деца?

Младият полицай доби нещастно изражение.

— Върви си.

Изабел знаеше, че трябва да остане. Това беше най-разумното. Но можеше да стигне до колодрума Д’Ивер почти толкова бързо, колкото и автобусите. Стадионът се намираше само на няколко преки от тук. Може би щеше да разбере какво се случва.

За пръв път от месеци барикадите по страничните улици на Париж бяха неохранявани. Тя заобиколи една и хукна надолу по улицата към реката, покрай затворените магазини и празните кафенета. Само след няколко пресечки спря задъхана на улицата срещу стадиона. Безкрайна редица от автобуси, натъпкани с хора, спираха пред огромната сграда и стоварваха пътниците. После вратите се затваряха със съскане и автобусите отново потегляха; други заемаха местата им. Тя видя море от жълти звезди.

Хиляди мъже, жени и деца, объркани и отчаяни, бяха подбрани като стадо към стадиона. Повечето бяха навлекли по няколко ката дрехи — прекалено много за юлската жега. Полицаи патрулираха наоколо като американски каубои, гонещи стадата, свиреха със свирки, крещяха заповеди, бутаха евреите да вървят напред към стадиона или към други автобуси.

Цели семейства.

Изабел видя един полицай да ръга някаква жена с палката толкова грубо, че тя се свлече на колене. После се изправи, олюлявайки се, и посегна невиждащо към малкото момченце до нея, защитавайки го с тялото си, докато куцукаше към входа на стадиона.

Изабел забеляза млад френски полицай и си запроправя път през тълпата към него.

— Какво става? — попита.

— Това не е ваша работа, мамзел. Вървете си.

Девойката се озърна назад към големия кръгъл стадион. Видя море от хора, тела, наблъскани едно до друго, семейства, опитващи се да не се изгубят сред хаоса. Полицаите им крещяха, бутаха ги към стадиона, изправяха грубо децата и майките, когато падаха. Чу детски плач. Една бременна жена стоеше на колене, люлеейки се напред-назад, притиснала издутия си корем.

— Но… там има толкова много хора… — промълви Изабел.

— Много скоро ще бъдат депортирани.

— Къде?

Той сви рамене.

— Не знам нищо за това.

— Все трябва да знаете нещо.

— Трудови лагери — измърмори полицаят. — В Германия. Това е всичко, което знам.

— Но… те са жени и деца.

Той отново сви рамене.

Изабел не можеше да разбере случващото се. Как бе възможно френските жандарми да причиняват това на парижаните? На жени и деца?

— Децата едва ли могат да работят, мосю. Там сигурно има хиляди деца и бременни жени. Как…

— Да не би аз да съм измислил всичко това? Просто изпълнявам заповеди. Нареждат ми да арестувам евреите в Париж, родени извън Франция, и аз го правя. Искат тълпата да бъде разделена — несемейните мъже към Дранси[71], семействата към стадиона в Д’Ивер. Voilà. Заповедта е изпълнена. Пушките трябва да са насочени към тях и готови за стрелба. Правителството иска всички чужденци евреи в цяла Франция да бъдат изпратени в трудови лагери и ние започваме от тук.

В цяла Франция? Изабел почувства как дробовете и остават без въздух. Операция „Пролетен вятър“.

— Искате да кажете, че това се случва не само в Париж?

— Не. Това е само началото.

* * *

Виан цял ден вися на опашки в потискащата лятна жега, и то за какво — за двеста грама сухо сирене и парче отвратителен хляб?

— Може ли днес да хапнем малко конфитюр от ягоди, маман? Прикрива вкуса на хляба.

Докато излизаха от магазина, Виан държеше Софи близо до себе си, притисната в бедрото ѝ, сякаш беше много по-малко дете.

— Може би само малко, но не може да прекаляваме. Забрави ли колко ужасна беше зимата? И следващата ще дойде.

Виан видя група войници да идват насреща им, пушките им блестяха на слънцето. Отминаха с маршова стъпка, а след тях по калдъръмената улица затрополиха танкове.

— Днес има доста движение наоколо — отбеляза Софи.

Виан си мислеше за същото. Шосето гъмжеше от френски полицаи; жандармите се изсипваха на тумби в града.

Изпита облекчение, когато влязоха в тихия, добре поддържан двор на Рашел. Виан очакваше с нетърпение посещенията у приятелката си. Това бяха единствените моменти, когато отново се чувстваше като истинската Виан.

На почукването ѝ Рашел открехна вратата и надникна предпазливо. Когато видя кой е на прага, се усмихна и я разтвори широко, позволявайки на слънчевите лъчи да нахлуят в полупразната къща.

— Виан! Софи! Влизайте, влизайте.

Двете момичета се прегърнаха, сякаш са били разделени със седмици, а не от няколко дни. И за двете беше много тежко да не се виждат, докато Софи беше болна. Сара хвана приятелката си за ръката и я поведе към предния двор, където седнаха под ябълковото дърво.

Рашел остави вратата отворена, за да могат да ги чуват. Виан свали от главата си шала на цветя и го пъхна в джоба на ризата.

— Донесох ти нещо.

— Не, Виан. Вече го обсъдихме — поклати глава Рашел. Беше облечена с гащеризон, който бе ушила от стара завеса за баня. Лятната ѝ жилетка — някога бяла, а сега посивяла от многократното пране и прекалено носене — беше метната на облегалката на стола. От мястото си Виан виждаше двата лъча на жълтата звезда, пришита към дрехата.

Виан отиде до кухненския плот и отвори чекмеджето със сребърните прибори. Вътре не бе останало почти нищо — за две години окупация, хората вече не помнеха колко пъти германците бяха ходили от врата на врата, за да „реквизират“ всичко, от което се нуждаеха. Колко често нацистите бяха нахлували в къщите посред нощ, плячкосвайки всичко, което им харесаше? И всичко се товареше на влаковете, заминаващи на изток.

Сега повечето чекмеджета, шкафове и скринове в града бяха празни. На Рашел ѝ бяха останали само няколко вилици, лъжици и един-единствен нож за рязане на хляб. Виан взе ножа и го отнесе на масата. Извади от кошницата хляба и сиренето, разряза ги внимателно наполовина и прибра обратно своя дял в кошницата. Когато вдигна глава, очите на Рашел блестяха от сълзи.

— Искам да ти кажа да не ни даваш. Ти самата се нуждаеш от тази храна.

— Ти също.

— Просто трябва да откъсна проклетата звезда. Тогава поне ще имам право да се редя на опашка за храна, когато все още има нещо останало. — Постоянно имаше нови ограничения за евреите: вече не можеха да притежават велосипеди и бяха прогонени от всички обществени места, с изключение на часовете между три и четири следобед, когато им бе позволено да пазаруват. Дотогава вече нищо не бе останало в магазините.

Виан понечи да отговори, но чу бръмченето на мотоциклет по шосето. Позна звука и отиде до отворената врата.

Рашел се промуши до нея.

— Какво прави той тук?

— Ще разбера — каза Виан.

— Идвам с теб.

Виан прекоси овощната градина, мина покрай колибрито, жужащо над розите, и се запъти към портата. Отвори я и пристъпи на пътя, следвана по петите от Рашел. Зад тях портата изщрака леко, като прекършена кост.

— Дами — рече Бек, свали фуражката и я пъхна под мишницата. — Съжалявам, че ви прекъсвам, но трябва да ви кажа нещо, мадам Мориак. — Той натърти леко на ви. Прозвуча, сякаш двамата споделяха някакви тайни.

— О? И какво е то, хер капитан? — попита Виан.

Той се огледа наляво и надясно и се наклони леко към Виан.

— Мадам Дьо Шамплен не бива да си е у дома утре сутринта — рече тихо.

Виан реши, че може би той не се е изразил правилно.

— Пардон?

— Мадам Дьо Шамплен не бива да си е у дома утре сутринта — повтори капитанът.

— Двамата със съпруга ми сме собственици на къщата — заговори Рашел. — Защо трябва да я напусна?

— Няма да има значение кой е собственик на къщата. Не и утре.

— Децата ми… — подхвана Рашел.

Бек най-после погледна към Рашел.

— Вашите деца не ни интересуват. Те са родени във Франция. Те не са в списъка.

Списък.

Думата, от която се страхуваше.

— Защо ни го казвате? — попита Виан тихо.

— Казвам ви го, защото, ако тя бъде тук утре, вдругиден няма да е.

— Но…

— Ако тя беше моя приятелка, щях да намеря начин да я скрия за един ден.

— Само за един ден? — попита Виан, докато се взираше изпитателно в него.

— Това е всичко, което дойдох да ви кажа, дами, и не би трябвало да го правя. Аз ще бъда… наказан, ако това се разчуе. Моля ви, ако по-късно ви разпитат за това, не споменавайте за посещението ми. — Тракна със събрани токове, обърна се и се отдалечи.

Рашел погледна Виан. Двете бяха чули слуховете за масови арести в Париж — жени и деца били депортирани — но никой не им вярваше. Как биха могли? Твърденията бяха налудничави, невъзможни — десетки хиляди хора да бъдат отведени от домовете им посред нощ от френската полиция. При това всички наведнъж? Това не можеше да е истина.

— Вярваш ли му?

Виан се замисли над въпроса.

— Да — чу се да отвръща, за своя изненада.

— Тогава какво да правя?

— Отведи децата в Свободната зона. Довечера. — Виан не можеше да повярва, че го мисли, камо ли да го изрича на глас.

— Миналата седмица мадам Дюрант се опитала да пресече границата и е била застреляна, а децата ѝ ги депортирали.

На мястото на Рашел, Виан би казала същото. Едно беше жена да избяга сама; съвсем друго да рискува живота на децата си. Но ако рискуваха живота им, оставайки тук?

— Ти си права. Прекалено е опасно. Но въпреки това мисля, че трябва да послушаш съвета на Бек. Да се скриеш. Става дума само за един ден. Тогава може би ще знаем повече.

— Къде?

— Изабел се подготви за това, а навремето я помислих за глупачка. — Тя въздъхна. — В хамбара има мазе.

— Знаеш, че ако те хванат да ме укриваш…

— Oui — прекъсна я рязко Виан. Не искаше да го чува да се изрича на глас. Наказанието е смърт. — Знам.

* * *

Виан сипа малко лекарство за сън в лимонадата на Софи и сложи детето да си легне рано. (Не беше от тези постъпки, които караха една жена да се чувства добра майка, ала не беше редно да взема с тях Софи тази нощ, нито да я оставя сама.) Виан кръстосваше нервно стаята, докато чакаше дъщеря си да заспи. Чуваше всяко потропване на кепенците от порива на вятъра, всяко проскърцване на гредите на старата къща. Малко след шест часа тя облече стария си работен гащеризон и слезе долу.

Завари Бек да седи на дивана ѝ, до него газената лампа бе запалена. Държеше малка рамкирана фотография на семейството си. Съпругата му — Хилда, Виан знаеше името ѝ — и децата му, Гизела и Вилхелм.

Той вдигна глава, когато тя влезе, но не стана.

Виан не знаеше какво точно трябва да направи. В момента ѝ се искаше той да е невидим, скрит зад затворената врата на стаята си, човек, когото напълно да игнорира. При все това той бе рискувал кариерата си, за да помогне на Рашел. Как можеше да пренебрегне това?

— Лоши неща се случват, мадам. Невъзможни неща. Аз съм обучен да бъда войник, да се бия за родината си и да бъда гордост за семейството. Това беше достоен избор. Какво ще мислят за нас, когато се върнем? Какво ще мислят за мен?

Тя седна до него.

— И аз се тревожа за това, което Антоан ще си мисли за мен. Не биваше да ви давам онзи списък с имената. Трябваше да бъда по-пестелива с парите. Трябваше да се постарая да запазя работата си. Може би повече трябваше да се вслушвам в думите на Изабел.

— Не бива да се обвинявате. Сигурен съм, че съпругът ви ще е съгласен с мен. Ние, мъжете, може би твърде бързо посягаме към оръжието.

Той се извърна леко и огледа одеянието ѝ.

Тя беше облечена в гащеризон и черен пуловер. Черен шал покриваше косата ѝ. Приличаше на някаква версия на домакиня шпионин.

— За нея е опасно да бяга — каза капитанът.

— Също и да остане, очевидно.

— Така е — кимна той. — Ужасна дилема.

— Чудя се кое е по-опасното? — попита Виан.

Тя не очакваше отговор и се изненада, когато той каза:

— Мисля, че да остане.

Виан кимна.

— Вие не бива да отивате — заговори той отново.

— Не мога да я оставя да замине сама.

Бек се замисли. Накрая кимна.

— Нали знаете фермата на мосю Фрете, където се отглеждат крави?

— Oui. Но…

— Зад обора има пътека за добитъка. Тя отвежда до най-слабо охранявания граничен контролно-пропускателен пункт. Има доста път за вървене, но мисля, че може да се стигне до там преди комендантския час. В случай че някой се интересува от това. Не че имам някого конкретно предвид.

— Баща ми, Жулиен Росиньол, живее в Париж на Авеню дьо да Бурдоне. Ако някой ден не се върна у дома…

— Ще се погрижа дъщеря ви да стигне до Париж.

Той се изправи със снимката в ръка.

— Отивам да си легна, мадам.

Тя застана до него.

— Страхувам се да ви се доверя.

— Аз бих се страхувал повече да не го направя.

Сега двамата бяха много близо, опасани от кръга на бледата светлина.

— Вие добър човек ли сте, хер капитан?

— Така смятам, мадам.

— Благодаря ви — промълви тя.

— Не ми благодарете още, мадам.

Той я остави сама със светлината, влезе в стаята си и затвори решително вратата зад себе си.

Виан се отпусна на дивана и зачака. В седем и половина взе дебелия черен шал, който висеше на куката до кухненската врата.

Бъди смела — каза си тя. — Поне веднъж.

Метна шала върху главата и раменете си и излезе навън.

Рашел и Сара я чакаха зад хамбара. До тях имаше ръчна количка; в нея спеше Ари, увит в одеяла. Около него бяха подредени вещите, които Рашел бе взела със себе си.

— Имаш ли фалшиви документи? — попита Виан.

Приятелката ѝ кимна.

— Не знам колко са добри, но ми струваха брачната халка. — Погледна към Виан. Двете се разбраха без думи.

Сигурна ли си, че искаш да дойдеш с нас?

Сигурна съм.

— Защо трябва да заминаваме? — попита Сара с изплашено изражение.

Рашел сложи ръка върху главата ѝ и впери поглед в момичето.

— Искам да бъдеш силна заради мен, Сара. Помниш ли какво говорихме?

Сара кимна бавно.

— Заради Ари и папа.

Те прекосиха прашното шосе и закрачиха през окосеното поле към малката горичка в далечината. Щом се озоваха сред дърветата, Виан се почувства по-спокойна, сякаш някак си защитена. Когато стигнаха до земите на Фрете, нощта бе настъпила. Откриха пътеката за добитъка, която извеждаше в по-гъста гора. Дебели, възлести коренища пълзяха по изсъхналата земя и за Рашел стана по-трудно да бута количката. От време на време колелата се удряха в някой корен, разтърсвайки количката. Ари проплака в съня си и лакомо засмука палец. Виан усещаше как ручейчета пот се стичат по гърба ѝ.

— Имах нужда да се пораздвижа — обади се Рашел, дишайки тежко.

— А аз обичам да се разхождам из гората — додаде Виан. — Какво ще кажете, госпожице Сара, намирате ли за вълнуващо нашето малко приключение?

— Не нося онази тъпа звезда — отвърна Сара. — Защо Софи не е с нас? Тя обича гората. Помните ли онази игра за търсене на скрити предмети, която често играехме? Тя винаги първа намираше всичко.

През пролуката между дърветата отпред Виан съзря проблясваща светлина, а после и черно-бялата маркировка на границата.

Портата на контролно-пропускателния пункт беше ярко осветена, нещо, което само врагът би дръзнал да направи — или можеше да си позволи. Редом до тях стоеше германски часовой, автоматът му сияеше със сребрист оттенък на изкуствената светлина. Малка редица хора чакаха, за да преминат. Щяха да ги пуснат само ако документите им бяха в ред. Ако фалшивите документи на Рашел не издържат проверката, тя и децата ѝ щяха да бъдат арестувани.

Всичко внезапно доби реални очертания. Виан спря. Тя щеше да наблюдава от тук.

— Ще ти пиша, ако мога — промълви Рашел.

Гърлото на Виан се сви. Дори в най-добрия случай можеше с години да не чуе нищо за приятелката си. Или никога. В този нов свят не можеше да си сигурен, че ще имаш връзка с тези, които обичаш.

— Не ме гледай така — каза Рашел. — Докато се усетиш, отново ще бъдем заедно, ще пием шампанско и ще танцуваме на онази джазова музика, която толкова обичаш.

Виан избърса сълзите от очите си.

— Знаеш, че не желая да ме виждат с теб на публично място, когато започнеш да танцуваш.

Сара я подръпна за ръкава.

— К-кажи на Софи сбогом от мен.

Виан коленичи и прегърна момичето. Можеше да остане така завинаги, но трябваше да я пусне.

Протегна ръце към Рашел, но приятелката ѝ отстъпи назад.

— Ако те прегърна, ще се разплача, а не бива да плача.

Виан отпусна безсилно ръце.

Рашел хвана дръжките на ръчната количка. Тя и децата ѝ напуснаха закрилата на дърветата и застанаха на опашката пред контролно-пропускателен пункт. Един мъж на велосипед премина и продължи напред, а след него пропуснаха възрастна жена, която буташе количка с цветя. Редът на Рашел почти бе дошъл, когато се чу пронизителна свирка и някой изкрещя на немски. Часовоят насочи автомата си към тълпата и откри огън.

Малки червени точки обсипаха мрака.

Тра-та-та-та.

Жена изкрещя, докато мъжът до нея се строполи на земята. Опашката мигом се разпръсна; хората се разбягаха във всички посоки.

Всичко се случи толкова бързо, че Виан не успя да реагира. Видя Рашел и Сара да тичат обратно към нея, към укритието на дърветата; Сара бягаше отпред, а Рашел буташе количката отзад.

— Тук! — изкрещя Виан, гласът ѝ се загуби сред трясъка на картечния откос.

Сара се свлече на колене в тревата.

— Сара! — извика Рашел.

Виан се спусна напред и сграбчи Сара в прегръдките си. Отнесе я в гората, положи я на земята и разкопча палтото ѝ.

Гърдите на момичето бяха надупчени като решето от куршуми. Кръвта бликаше, стичаше се, просмуквайки се в дрехите и земята.

Виан дръпна шала си и го притисна към раните.

— Как е тя? — попита задъхано Рашел, като стигна до тях. — Това кръв ли е? — Тя рухна в тревата до дъщеря си. В количката Ари започна да пищи.

Светлини проблясваха край граничния пункт, войниците се скупчиха. Кучета се разлаяха.

— Трябва да вървим, Рашел — обади се Виан. — Сега. — Тя се изправи в хлъзгавата от кръвта трева, взе Ари от количката и го тикна в ръцете на Рашел, която сякаш нищо не разбираше. Виан изхвърли всичко от количката и колкото бе възможно по-внимателно положи Сара върху ръждясалото желязо, подпъхвайки одеялото на Ари под главата ѝ. Стисна дръжките на количката с окървавените си ръце, повдигна задните колела и започна да я тика. — Хайде — подкани тя Рашел. — Можем да я спасим.

Рашел кимна вцепенено.

Виан буташе количката напред, през жилавите корени и прахоляка. Сърцето ѝ биеше до пръсване, страхът горчеше в устата ѝ, но тя не спря, нито се огледа назад. Знаеше, че Рашел е зад нея — Ари не спираше да пищи — а ако някой друг ги следваше по петите, тя не искаше да го знае.

Като наближиха „Льо Жарден“, Виан се напрегна, за да изтика тежката количка през дерето покрай пътя и нагоре по баира до хамбара. Когато най-после спря, количката се удари в една буца пръст и Сара простена от болка.

Рашел сложи Ари на земята. После вдигна Сара от количката и нежно я положи върху тревата. Ари проплака и протегна ръчички, за да го вземе.

Рашел коленичи до Сара и видя ужасяващите рани върху гърдите ѝ. Вдигна глава към Виан, в очите ѝ се четяха такава огромна болка и страдание, че на Виан дъхът ѝ секна. Тогава Рашел сведе отново поглед и сложи ръка върху бледата буза на дъщеря си.

Сара повдигна глава.

— Пресякохме ли границата? — Кръвта бликаше от посинелите ѝ устни, стичаше се надолу по брадичката.

— Пресякохме я — увери я Рашел. — Успяхме. Сега всички сме в безопасност.

— Аз бях смела — отрони Сара, — нали?

— Oui — промълви Рашел е пресекващ глас. — Много смела.

— Студено ми е — промърмори момичето и потръпна.

Сара пое измъчено дъх и бавно издиша.

— Сега ще хапнем бонбони. И макарон. Обичам те, Сара. И папа те обича. Ти си нашата звезда. — Гласът на Рашел се прекърши. Гърдите ѝ се разтърсваха от ридания. — Нашето сърце. Знаеш го, нали?

— Кажи на Софи, че аз… — Клепачите на Сара потрепнаха и се затвориха. Тя пое последно треперливо дихание и застина. Устните ѝ се разтвориха, но от тях не излезе дъх.

Виан коленичи до Сара. Потърси пулс, но не го намери. Възцари се горчива, гъста тишина; в главата на Виан отекваше смехът на това дете и единствената ѝ мисъл бе колко пуст щеше да бъде сега светът без него. Тя познаваше смъртта, познаваше мъката, която те раздираше надве и завинаги прекършваше душата ти. Не можеше да си представи как Рашел все още диша. Ако обстоятелствата бяха различни, Виан щеше да седне до Рашел, да хване ръката ѝ и да я остави да се наплаче. Или да я прегърне. Или да говори. Да каже нещо. От каквото и да се нуждаеше Рашел, Виан щеше да премести небето и земята, за да ѝ го даде; но сега не можеше да стори нищо. Това правеше тази трагедия още по-ужасяваща: те дори не можеха да отделят време, за да скърбят.

Виан трябваше да бъде силна заради Рашел.

— Трябва да я погребем — промълви тя, колкото можа по-нежно.

— Тя мрази тъмното.

— Моята маман ще бъде с нея — каза Виан. — И твоята. Двамата с Ари трябва да отидете в мазето. Да се скриете. Аз ще се погрижа за Сара.

— Как?

Виан знаеше, че Рашел не пита как да се скрие в хамбара. Тя питаше как ще живее след загуба като тази, как ще вземе едното дете, а ще остави другото, как ще продължи да диша, след като прошепне „сбогом“.

— Не мога да я оставя.

— Длъжна си. Заради Ари. — Виан бавно се изправи на крака и зачака.

Рашел пое дъх, който изхриптя като натрошено стъкло, и се наведе, за да целуне бузата на Сара.

— Винаги ще те обичам — прошепна тя.

Най-после Рашел се изправи. Протегна ръце към Ари, взе го в прегръдките си и го притисна толкова силно, че детето отново се разплака.

Виан улови ръката на Рашел и поведе приятелката си към хамбара и мазето.

— Ще дойда да те взема веднага щом стане безопасно.

— Безопасно — повтори Рашел безжизнено, втренчена през отворената врата на хамбара.

Виан премести колата и вдигна капака на пода.

— Долу има фенер. И храна.

Стиснала Ари в обятията си, Рашел заслиза по стълбата и изчезна в мрака. Виан затвори капака, премести обратно колата и се отправи към люляковия храст, който майка ѝ бе посадила преди трийсет години. Той бе пораснал висок и клонест край стената. Под него почти незабележими сред лятната зеленина, имаше три малки бели кръста. Два за спонтанните аборти и един за сина, който бе живял по-малко от седмица.

Рашел бе стояла тук до нея, докато погребваше всяко едно от децата си. Сега Виан беше тук, за да погребе дъщерята на най-добрата си приятелка. Най-добрата приятелка на дъщеря си. Как можеше един добър и човеколюбив Бог да позволи подобно нещо?

Глава 23

През последните няколко мига преди зазоряване Виан седеше край могилката от прясно изкопана земя. Искаше да се моли, но вярата бе като някакъв далечен спомен, остатък от живота на друга жена.

Бавно се изправи на крака.

Докато небето се обагряше в лилаво и розово — прекрасно по някаква горчива ирония — тя отиде в задния двор, където пилетата записукаха радостно и запляскаха с крила при неочакваната ѝ поява. Тя смъкна окървавените си дрехи, остави ги на купчинка на земята и се изми на външната помпа. После свали ленената нощница от простора, облече я и влезе в къщата.

Беше уморена до смърт, с наранена душа, но не можеше да си позволи почивка. Запали газената лампа и се отпусна на дивана. Затвори очи и се опита да си представи Антоан, седнал до нея. Какво щеше да му каже сега? Вече не знам кое е правилно. Искам да защитя Софи и да я опазя, но каква полза има да е в безопасност, ако ще се наложи да порасне в един свят, където хората изчезват безследно, защото се молят на различен Бог? Ако ме арестуват…

Вратата на гостната стая се отвори. Чу Бек да приближава към нея. Беше облечен в униформа и свежо избръснат и тя инстинктивно разбра, че е чакал завръщането ѝ. Тревожил се е за нея.

— Вие се върнахте — рече той.

Тя беше сигурна, че е видял петна кръв или пръст по нея, на слепоочието или върху ръката. Последва почти недоловима пауза; Виан знаеше, че той я чака да го погледне, да му разкаже какво се е случило, но тя просто седеше неподвижно на дивана. Ако отвореше уста, може би щеше да започне да крещи. Или ако го погледнеше, можеше да избухне в сълзи, може би щеше да пожелае да узнае защо деца трябваше да бъдат разстрелвани в мрака за нищо.

— Маман? — рече Софи, влизайки в стаята. — Нямаше те в леглото, когато се събудих. Изплаших се.

Виан стисна ръце в скута си.

— Прости ми, Софи.

— Е — поде Бек, — аз трябва да вървя. Довиждане.

Щом вратата се затвори зад него, Софи пристъпи по-близо. Очите ѝ бяха малко помътнели. Изглеждаше уморена.

— Плашиш ме, маман. Нещо лошо ли има?

Виан затвори очи. Трябваше да съобщи ужасната новина на дъщеря си, а сетне какво? Щеше да прегърне малкото си момиче, да милва косата му и да го остави да се наплаче, докато ѝ нашепва, че трябва да бъде силна. Виан беше толкова уморена да бъде силна.

— Ела, Софи — промълви тя и стана. — Да поспим още малко, ако можем.

* * *

Същият следобед в града Виан очакваше да види групи войници, с насочени пушки, полицейски камионетки, паркирани на градския площад, кучета, опъващи каишките, есесовци, облечени в черни униформи; нещо, което да подсказва наближаваща беда.

Ала нямаше нищо необичайно.

Двете със Софи останаха в Кариво през целия ден. Редиха се на опашки, където Виан знаеше, че само си губят времето, бродиха из улиците. Отначало Софи бъбреше неспирно. Виан едва я чуваше. Как можеше да се съсредоточи върху нормален разговор, когато Рашел и Ари се криеха в мазето ѝ, а Сара бе убита?

— Маман, може ли вече да си тръгваме? — попита Софи, когато вече наближаваше три часът. — Няма какво повече да се купи. Само си губим времето.

Бек сигурно се бе излъгал. Или може би е проявил прекалена предпазливост.

Навярно нямаше да започнат да подбират и арестуват евреи в този час на деня. Всички знаеха, че арестите никога не се извършваха в часовете за хранене. Нацистите бяха прекалено точни и организирани, за да го правят — а и обичаха френската храна и вино.

— Oui, Софи. Можем да се прибираме у дома.

Двете се отправиха към края на града. Виан остана нащрек, но шосето беше дори по-пусто от обичайното. Край летището също беше тихо.

— Може ли Сара да дойде у дома? — попита Софи, когато Виан бутна счупената порта.

Сара.

Виан погледна към Софи.

— Изглеждаш тъжна — отбеляза дъщеря ѝ.

— Тъжна съм — отвърна Виан тихо.

— За папа ли мислиш?

Виан пое дълбоко дъх и издиша.

— Ела с мен — рече нежно и поведе Софи към сянката под ябълковото дърво, където двете седнаха.

— Плашиш ме, маман.

Виан знаеше, че не се справя добре, но нямаше представа как да се държи. Софи беше твърде голяма, за да я лъже, и прекалено малка, за да чуе истината. Виан не можеше да ѝ каже, че Сара е била застреляна, докато се е опитвала да прекоси границата. Дъщеря ѝ можеше да се изтърве пред този, когото не трябва.

— Маман?

Виан обхвана лицето на Софи в шепи.

— Сара умря миналата нощ — промълви нежно.

— Умряла е? Тя не беше болна.

Виан събра сили.

— Понякога се случват такива неща. Бог неочаквано ни прибира. Тя отиде на небето. За да бъде с нейната grandmère и твоята.

Софи се отдръпна, скочи на крака и отстъпи назад.

— Да не мислиш, че съм глупава?

— К-какво искаш да кажеш?

— Тя е еврейка.

Виан ненавиждаше това, което видя в очите на дъщеря си. Нямаше нищо детско в погледа ѝ — никаква невинност, по naïveté[72], никаква надежда. Нямаше дори мъка. Само гняв.

Една по-добра майка щеше да преобразува този гняв в загуба и после, накрая, в някакъв спомен за обич, който човек може да съхрани в себе си, но душата на Виан бе твърде опустошена, за да бъде добра майка точно сега. Не можеше да измисли думи, които не бяха лъжи или безполезни утешения.

Откъсна дантеления ширит по ръба на ръкава си.

— Виждаш ли червения вълнен конец, завързан на онзи клон над главите ни?

Софи погледна нагоре. Валмото червена прежда бе загубило част от цвета си, бе избеляло, но все още се открояваше сред кафявите клони, зелените листа и неузрелите ябълки. Тя кимна.

— Завързах го там, за да ми напомня за твоя папа. Защо не завържеш тази дантела, за да ти напомня за Сара? Ще мислим за нея всеки път, когато излезем на двора.

— Но папа не е мъртъв! — избухна Софи. — Да не би да лъжеш, че…

— Не. Не. Ние помним отсъстващите също толкова живо, както и онези, които сме изгубили, нали?

Софи взе дантеления ширит от ръката ѝ. Повдигна се на пръсти и го завърза на същия клон.

Виан копнееше Софи да се върне при нея, да вдигне лице към нея, да протегне ръце за прегръдка, но дъщеря ѝ просто стоеше там, втренчена в парчето дантела с очи, блестящи от сълзи.

— Няма винаги да бъде така — изрече Виан единственото, което ѝ хрумна.

— Не ти вярвам.

Софи най-после я погледна.

— Отивам да подремна.

Виан можа само да кимне. Обикновено щеше да се почувства огорчена от това напрежение помежду им, съкрушена от чувството, че се е провалила. Сега само въздъхна и се надигна от земята. Изтръска тревата от полата си и се запъти към хамбара. Вътре избута реното напред и повдигна капака на пода.

— Раш? Аз съм.

— Слава богу — разнесе се шепот от тъмнината. Рашел се изкачи по скърцащата стълба и се появи сред мъждивата светлина с Ари на ръце.

— Какво стана? — попита уморено.

— Нищо.

— Нищо?

— Ходих в града. Всичко изглежда нормално. Може би Бек е проявил прекалена предпазливост, но смятам, че трябва да прекараш още една нощ в мазето.

Лицето на Рашел изглеждаше изпито и уморено.

— Трябват ми пелени. И една бърза баня. Двамата с Ари миришем. — Детето се разплака. Тя отметна влажните къдрици от потното си чело и му заговори с тих, напевен глас.

Излязоха от хамбара и се отправиха към къщата на Рашел.

Почти бяха доближили до входната врата, когато френска полицейска кола спря отпред. Пол слезе от колата и влезе в двора с пушка в ръка.

— Вие ли сте Рашел дьо Шамплен? — попита.

Рашел се намръщи.

— Знаеш, че съм аз.

— Вие ще бъдете депортирана. Елате с мен.

Рашел притисна Ари към гърдите си.

— Не вземайте сина ми…

— Той не е в списъка — отвърна Пол.

Виан сграбчи мъжа за ръкава.

— Не можеш да направиш това, Пол! Тя е французойка!

— Тя е еврейка. — Той насочи пушката към Рашел. — Тръгвай!

Рашел понечи да каже нещо, но Пол я накара да замълчи; сграбчи я за ръката, повлече я по шосето и я набута на задната седалка на автомобила.

Виан смяташе да остане на мястото си — в безопасност — възнамеряваше, но в следващия миг вече тичаше редом с автомобила, удряше по капака, умоляваше да я качат. Пол удари спирачки, позволи ѝ да се качи на задната седалка и после натисна педала за газта.

— Върви си — каза Рашел, когато минаха покрай „Дьо Жарден“. — Това място не е за теб.

— Това място не е за никого — отвърна Виан.

Само преди седмица тя може би щеше да остави Рашел да замине сама. Може би щеше да се извърне — навярно със съжаление и със сигурност с вина — но тогава все още щеше да вярва, че да защитава Софи е най-важното от всичко друго.

Миналата нощ я бе променила. Тя все още се чувстваше уязвима и изплашена, може би дори още повече, но в гърдите ѝ кипеше и гняв.

В града бяха барикадирани десетки улици. Навсякъде се виждаха полицейски камионетки, хора с жълти звезди на гърдите, стоварвани и водени като стада към железопътната гара, където ги чакаха товарни вагони за превоз на добитък. Хората бяха стотици; може би бяха събрани от всички селища в района.

Пол паркира и отвори вратите на колата. Двама германски военни бяха застанали на перона. Единият беше Бек, с камшик в ръка. Камшик.

Но начело на тази операция бяха френските полицаи; те заповядаха на хората да се подредят в редици, набутваха ги в товарните вагони. Мъжете в един вагон; жените и децата в друг.

Някъде отпред една жена с бебе на ръце се опита да побегне. Жандармът я простреля в гърба. Тя се свлече мъртва на земята; бебето се изтъркули до ботушите на жандарма, все още държащ димящата пушка в ръце.

Рашел спря и се извърна към Виан.

— Вземи сина ми — прошепна тя.

Тълпата ги блъскаше от всички страни.

— Вземи го. Спаси го — умоляваше я Рашел.

Виан не се поколеба. Сега знаеше, че никой не може да бъде неутрален — вече не — и колкото и да се страхуваше, че рискува живота на Софи, внезапно изпита много по-голям страх, че ще позволи на дъщеря си да порасне в един свят, в който добрите хора не можеха да сторят нищо, за да спрат злото, в който една жена можеше да обърне гръб на приятелката си в нужда. Протегна ръце към детето и го пое в прегръдките си.

— Ти! — Жандармът ръгна Рашел толкова силно в рамото с дулото на пушката, че тя се препъна. — Движи се!

Тя погледна към Виан и цялата вселена на приятелството им се отрази в очите ѝ — споделените тайни, дадените и спазените обещания, мечтите за децата им, които ги правеха по-близки дори от сестри.

— Махай се от тук — извика Рашел дрезгаво. — Върви!

Виан отстъпи назад. Преди да го осъзнае, тя се обърна и започна бавно да си проправя път през тълпата, по-далеч от перона, войниците и кучетата, по-далеч от миризмата на страх, плющенето на камшиците, писъците на жените и плача на бебетата. Не намали ход, докато не стигна до края на перона. Там, притиснала здраво Ари към гърдите си, се извърна.

Рашел стоеше до зейналата черна паст на товарния вагон, лицето и ръцете ѝ все още бяха изцапани с кръвта на дъщеря ѝ. Тя претърсваше с поглед тълпата, видя Виан и вдигна окървавената си ръка във въздуха. В следващия миг изчезна, избутана от жените, препъващи се около нея. Вратата на вагона се захлопна.

* * *

Виан се срути на дивана. Ари плачеше неистово, пелените му бяха мокри и миришеше на урина. Тя трябваше да стане и да се погрижи за него, да направи нещо, но не можеше да помръдне. Чувстваше се смазана от загубата, мъката я задушаваше.

Софи влезе във всекидневната.

— Защо си взела Ари? — попита тя с тих, изплашен глас. — Къде е мадам Дьо Шамплен?

— Тя замина — отвърна Виан. Нямаше сили да измисли лъжа, а и какъв беше смисълът?

Нямаше начин да защити дъщеря си от цялото това зло около тях.

Нямаше начин.

Софи щеше да израсне, познала твърде много в този живот. Познала страха и загубата, и навярно омразата.

— Рашел е родена в Румъния — изрече Виан сковано. — Това, ведно с факта, че е еврейка, беше нейното престъпление. Правителството във Виши не се интересува, че тя е живяла двайсет и пет години във Франция и е съпруга на французин, който се сражава за Франция. Затова я депортираха.

— Къде ще я отведат?

— Не знам.

— А ще се върне ли след войната?

Да. Не. Надявам се. Какъв отговор би дала една добра майка?

— Надявам се.

— А Ари? — не спираше да пита Софи.

— Той ще остане с нас. Той не беше в списъка. Предполагам, че нашето правителство смята, че децата могат сами да се отглеждат.

— Но, маман, какво ще…

— Правим? Какво ще правим? Нямам представа. — Виан въздъхна. — Засега ти наглеждай бебето. А ще отида в дома на съседите, за да взема люлката му и дрехите.

— Ами капитан Бек? — попита Софи, когато Виан беше почти до вратата.

Виан замръзна. Тя си спомни как го бе видяла на перона с камшик в ръка; камшик, който плющеше във въздуха, за да подкарва жените и децата към товарния вагон.

— Oui — рече тя. — Какво за капитан Бек?

* * *

Виан изпра изцапаните си с кръв дрехи и ги простря да съхнат в задния двор. Опитваше се да не забелязва колко червена е сапунената вода, докато я плисваше в тревата. Приготви вечеря на Софи и Ари (какво беше приготвила, не можеше да си спомни) и ги сложи да си легнат, но след като къщата утихна и потъна в мрак, повече не можеше да потиска емоциите си. Беше гневна — идеше ѝ да вие — и съсипана.

Не можеше да понесе мрачните си и грозни мисли, безкрайната бездна на яростта и мъката. Отпра красивата дантела от яката си и пристъпи, препъвайки се, на двора. Припомни си кога Рашел ѝ бе подарила тази блуза. Преди три години.

Това носят всички жени в Париж.

Тя протегна ръце към ябълковото дърво. Нужни ѝ бяха два опита, за да завърже парчето плат на възлестия клон между възпоминанията за Антоан и Сара. Когато най-сетне успя, отстъпи назад.

Сара.

Рашел.

Антоан.

Цветовете се размазаха; тогава тя осъзна, че плаче.

— Моля те, Господи — подхвана молитвата, докато се взираше в парчето плат, дантеления ширит и валмото червената прежда, завързани около чворестите клони, натежали от неузрели ябълки. Каква полза имаше сега от молитвите, когато обичните ѝ хора ги нямаше?

Тя чу рева на мотоциклет, който идваше по шосето и спря пред „Льо Жарден“.

— Мадам? — разнесе се миг по-късно.

Виан се извърна с лице към него.

— Къде ви е камшикът, хер капитан?

— Били сте там?

— Как се чувствате, когато биете французойки с камшик?

— Не може наистина да вярвате, че съм способен да го направя. Това ме отвращава.

— Но въпреки това бяхте там.

— Както и вие. Тази война ни заставя да бъдем на места, на които не искаме.

— Това се отнася по-малко за вас, германците.

— Аз се опитах да ѝ помогна — рече той.

При тези думи Виан усети как гневът я напуска, а мъката ѝ се завръща. Той се бе опитал да спаси Рашел. Само ако го бе послушала и я бе държала по-дълго скрита. Тя се олюля. Бек протегна ръка и я задържа, за да не падне.

— Вие казахте да я скрия сутринта. Тя прекара целия ден в онова ужасно мазе. Когато настъпи следобедът, аз помислих… всичко изглеждаше нормално.

— Фон Рихтер промени разписанието. Имало е проблем с влаковете.

Влаковете.

Рашел маха за сбогуване.

Виан вдигна очи към него.

— Къде я отвеждат?

Това беше първият съществен въпрос, който някога му бе задавала.

— В трудов лагер в Германия.

— Аз я укривах през целия ден — повтори Виан, сякаш сега това имаше значение.

— Вермахтът вече не контролира положението. Начело са Гестапо и СС. Те са по-брутални от военните.

— Вие защо бяхте там?

— Изпълнявах заповеди. Къде са децата ѝ?

— Вашите германците застреляха Сара в гръб на границата при контролно-пропускателния пункт.

— Mein Gott[73] — промърмори той.

— Аз взех сина ѝ. Защо Ари не беше в списъка?

— Той е роден във Франция и е под четиринайсет години. Ние не депортираме френски евреи. — Той я погледна. — Засега.

Дъхът ѝ заседна в гърлото.

— Ще дойдат ли да вземат Ари?

— Смятам, че много скоро ще депортират всички евреи, независимо от възрастта им или мястото на раждане. И когато го направят, ще стане опасно да имате какъвто и да е евреин в дома си.

— Депортират деца. Сами. — Ужасът на случващото се бе немислим, въпреки това, което вече бе видяла. — Обещах на Рашел, че ще се погрижа синът ѝ да е в безопасност. Ще ме издадете ли? — попита тя.

— Аз не съм чудовище, Виан.

За пръв път той я наричаше по малко име.

Пристъпи по-близо до нея.

— Искам да те закрилям — промълви той.

Това беше най-лошото, което би могъл да каже. Тя се чувстваше самотна от години, но сега наистина беше сама.

Той докосна рамото ѝ, почти като милувка, и тя усети как електрически ток сякаш прониза всяка частица на тялото ѝ. Неспособна да се сдържи, вдигна глава към него.

Бек беше близо до нея, само на целувка разстояние. Трябваше само леко да го насърчи — дихание, кимване, докосване — и той щеше да запълни пропастта помежду им. За миг тя забрави коя беше и какво се бе случило днес; копнееше да бъде утешена, да забрави. Наклони се едва забележимо напред, достатъчно, за да помирише дъха му, да го почувства върху устните си, и после се опомни — изведнъж, в пристъп на гняв — и тя го отблъсна толкова силно, че той залитна.

Тя настървено изтри устните си, сякаш той ги бе докоснал.

— Не можем — каза тя.

— Разбира се, че не.

Но когато той я погледна — и тя го погледна — и двамата знаеха, че имаше нещо много по-лошо, отколкото да целунеш погрешния човек.

И това беше желанието да го направиш.

Глава 24

Лятото свърши. Златните дни отстъпиха пред сивите небеса и дъжда. Изабел бе толкова съсредоточена върху маршрута за бягство, че почти не забелязваше промяната във времето.

През един мразовит октомврийски следобед, тя слезе от вагона на влака и се смеси в тълпата пътници, с букет есенни цветя в ръка.

Докато вървеше по булеварда, германски автомобили задръстваха платното, надуваха клаксони. Военните крачеха уверено сред тълпата от унили, облечени в сиви раздърпани дрехи парижани. Знамената със свастики плющяха на вятъра. Тя забърза към стъпалата на метрото.

Тунелът гъмжеше от хора, а стените му бяха облепени с плакати с нацистка пропаганда, демонизираща англичаните и евреите и представяща фюрера като отговор на всеки въпрос.

Внезапно се разнесе воят на сирените за въздушно нападение. Токът спря, потапяйки всички в мрак. Тя чу мърморенето на хората, бебешки плач, старческа кашлица. Отдалеч се разнесе тътенът на експлозиите. Навярно бомбардираха Булон Биянкур[74] — отново — и защо не? Заводите „Рено“ произвеждаха камиони за германците.

Когато сирените възвестиха края на въздушната тревога, в първия миг никой не помръдна, докато лампите не светнаха отново.

Изабел бе стигнала почти до влакчето, когато се чу силно изсвирване.

Тя застина. Нацистки войници, придружени от френски колаборационисти, нахлуха в тунела, говореха помежду си, сочеха към хората, дърпаха ги настрани, принуждаваха ги да коленичат.

Една пушка се появи пред нея.

— Документите — излая германецът.

Изабел стисна цветята в едната си ръка и нервно затършува с другата в чантата. В букета бе скрито послание за Анук. Разбира се, претърсването не беше неочаквано. След началото на успехите на съюзниците в Северна Африка германците постоянно спираха хората, изискваха документите им. По улиците, магазините, гарите, църквите. Никой никъде не се чувстваше в безопасност. Тя подаде фалшивата си carte d’identité.

— Имам среща с приятелка на майка ми за обяд.

Един французин застана до германеца и провери внимателно документа ѝ. Поклати глава, германецът го върна на Изабел и каза:

— Минавай.

Изабел се усмихна, кимна в знак на благодарност, забърза към влакчето и влезе във вагона малко преди вратите да се затворят.

Когато слезе на станцията на шестнайсети арондисман, вече се бе успокоила. Влажна мъгла се стелеше по улиците, закривайки сградите, а шлеповете се движеха бавно по Сена. Звуците се усилваха от мъглата, отекваха някак странно. Някъде тупкаше топка (навярно момчета играеха на улицата). Един от шлеповете наду сирената си и шумът се задържа във въздуха.

На улицата тя зави зад ъгъла и влезе в бистрото — едно от малкото осветени. Силен вятър къдреше навеса. Тя мина покрай празните маси и се отправи към външния бар, където поръча café au lait (разбира се, без кафе и мляко).

— Жулиет? Това ти ли си?

Изабел видя Анук и се усмихна.

— Габриел. Колко се радвам да те видя. — Изабел ѝ подаде цветята.

Анук поръча кафе.

— Вчера говорих с чичо Анри — каза тя, докато двете стояха на студа, отпивайки от кафето. — Мъчно му е за теб.

— Да не е болен?

— Не. Не. Тъкмо обратното. Смята да даде прием следващия вторник. Помоли ме да ти донеса поканата.

— Да му занеса ли подарък от твое име?

— Не, но едно писмо ще е мил жест. Ето, написала съм го.

Изабел взе писмото и го пъхна в подплатата на чантата си.

Анук я погледна. Под очите ѝ имаше тъмни кръгове. Нови бръчки се бяха появили на бузите и около веждите ѝ. Този живот в нелегалност започваше да ѝ се отразява.

— Добре ли си, приятелко? — попита Изабел.

Усмивката на Анук бе уморена, но искрена.

— Oui. — За миг замълча. — Миналата вечер видях Гаетан. Той ще присъства на срещата в Кариво.

— Защо ми го казваш?

— Изабел, ти си най-прозрачният човек, когото някога съм срещала. Всяка мисъл и всяко чувство се отразяват в очите ти. Не си ли забелязала колко често си споменавала името му пред мен?

— Наистина ли? А аз мислех, че добре се прикривам.

— Всъщност е мило. Напомня ми защо се борим. Прости неща: момиче и момче и тяхното бъдеще. — Тя целуна Изабел по бузите. Сетне прошепна: — Той също често те споменава.

* * *

За късмет на Изабел, през този късен октомврийски ден в Кариво валеше.

В такива дни никой не обръщаше внимание на хората наоколо, дори германците. Тя вдигна качулката и придърпа яката на палтото около гърлото си; въпреки това дъждът обливаше лицето ѝ и се стичаше по врата, докато сваляше велосипеда от влака и го буташе по перона.

В покрайнините на града се качи на седалката. Избра една по-глуха улица и завъртя педалите, заобикаляйки площада. В дъждовен есенен ден като този, навън почти нямаше хора; само жени и деца стояха на опашки за храна, от палтата и шапките им капеше дъждовна вода. Повечето германци стояха вътре.

Когато стигна пред хотел „Белвю“ вече се чувстваше изморена. Слезе от седалката, заключи велосипеда за уличната лампа и влезе вътре.

Звънецът над главата ѝ издрънча, оповестявайки появата ѝ на германските военни, които седяха във фоайето и пиеха следобедното си кафе.

— Мамзел — обади се един от офицерите, протягайки ръка към златистата pain au chocolat[75]. — Измокрили сте се до кости.

— Тези французи, не им стига акълът да не излизат, когато вали дъжд.

Те се засмяха.

Тя продължи да се усмихва, докато минаваше покрай тях. Спря до бюрото на рецепцията и удари звънеца.

От задната стаичка излезе Анри, понесъл табла с кафета. Видя я и кимна.

— Един момент, мадам — рече той и се изниза покрай нея, понесъл таблата към двамата агенти от СС, приличащи на паяци в черните си униформи.

— Добре дошла, мадам Жервез. Радвам се да ви видя отново — усмихна се Анри, когато се върна на рецепцията. — Разбира се, стаята ви е готова. Ако ме последвате…

Тя кимна и тръгна след Анри по тесния коридор, сетне нагоре по стълбите до втория етаж. Там той пъхна ключа в ключалката, завъртя го и отвори вратата, разкривайки малка стая с едно легло, нощно шкафче и лампа. Въведе я вътре, затвори вратата с ритник и я грабна в прегръдките си.

— Изабел — промърмори и я притисна по-здраво. — Толкова се радвам да те видя. — Пусна я и отстъпи назад. — След Роменвил… тревожех се.

Изабел смъкна мократа качулка.

— Oui. — През изминалите два месеца нацистите бяха предприели крути мерки срещу тези, които наричаха саботьори и участници в Съпротивата. Най-после бяха започнали да проумяват ролята, която жените играеха в тази война, и бяха арестували повече от двеста французойки в Роменвил.

Тя разкопча палтото си и го разстла върху единия край на леглото. Бръкна под подплатата, извади един плик и го подаде на Анри.

— Това е за теб — каза тя и му подаде парите от МИ9. Неговият хотел беше една от най-важните обезопасени квартири, използвани от тяхната група. Изабел изпитваше задоволство, че те приютяваха англичани, янки и участници в Съпротивата под самите носове на нацистите. Тази вечер тя щеше да отседне в една от най-малките стаи в хотела.

Издърпа стола иззад надрасканото бюро и седна.

— Срещата за довечера ли е насрочена?

— В единайсет вечерта. В изоставен хамбар във фермата на Ангелер.

— За какво се отнася?

— Не съм осведомен. — Той приседна на ръба на леглото. Изабел разбра по изражението на лицето му, че се кани да каже нещо сериозно и изпъшка.

— Чух, че нацистите отчаяно искат да намерят Славея. Говори се, че се опитват да внедрят свои агенти в маршрута за бягство.

— Знам това, Анри. — Тя повдигна едната си вежда. — Надявам се, че не се готвиш да ми кажеш, че е опасно.

— Ти пътуваш прекалено често, Изабел. Колко прехода си направила?

— Двайсет и четири.

Анри поклати глава.

— Нищо чудно, че толкова отчаяно те търсят. Разбрахме, че е организиран друг маршрут за бягство през Марсилия и Перпинян, който също е успешен. Можеш сериозно да загазиш, Изабел.

Тя остана изненадана колко я трогна загрижеността му и колко приятно бе да чуе собственото си име. Беше хубаво отново да бъде Изабел Росиньол, дори само за кратко, и да поседи с някого, който я познава. Прекарваше толкова голяма част от живота си в криене и бягство, в обезопасени къщи, с непознати.

При все това не виждаше смисъл да говори за това. Маршрутът за бягство беше извънредно ценен и си заслужаваше риска, който поемаха.

— Ти наглеждаш сестра ми, oui?

— Oui.

— Нацистът все още ли е разквартируван там?

Погледът на Анри избягна нейния.

— Какво има?

— Преди време Виан бе уволнена от училището.

— Защо? Учениците я обичат. Тя е отличен учител.

— Слухът е, че се е осмелила да зададе въпрос на офицер от Гестапо.

— Това не ми звучи типично за Виан. Тя няма доходи. От какво живее?

Анри доби смутено изражение.

— Носят се слухове.

— Слухове?

— За нея и нациста.

* * *

През цялото лято Виан укриваше сина на Рашел в „Льо Жарден“. Тя не се осмели нито веднъж да излезе с него навън, дори в градината. Без документи не можеше да го представи за някой друг, освен за Ариел дьо Шамплен. Налагаше се да оставя Софи у дома с детето и всяко отиване до града беше мъчително изпитание, опъващо нервите ѝ до скъсване, струващо ѝ се, че продължава цяла вечност. Тя каза на всички, за които можа да се сети — собствениците на магазини, бавачки, селяните — че Рашел е била депортирана с двете си деца.

Това беше всичко, което можа да измисли.

Днес, след един дълъг, изтощителен ден, през който вися на опашка само за да ѝ кажат, че няма нищо останало, Виан напусна отчаяна града. Носеха се слухове за още депортации, арести из цяла Франция. Хиляди френски евреи бяха изпратени в концентрационни лагери.

Когато се прибра у дома, тя закачи мократа пелерина на закачалката до входната врата. Не се надяваше, че ще изсъхне до утре, но поне нямаше да капе по целия под. Събу калните гумени ботуши до прага и пристъпи в коридора. Както обикновено, Софи стоеше до вратата и я чакаше.

— Добре съм — каза Виан.

Софи кимна сериозно.

— Ние също.

— Ще изкъпеш ли Ари, докато аз приготвя вечерята?

Софи гушна Ари в прегръдките си и излезе от стаята.

Виан свали шала от главата си и го закачи. После сложи кошницата в умивалника, за да изсъхне и отиде в килера, където взе парче наденица, няколко малки омекнали картофа и глава лук.

Върна се в кухнята, запали печката и загря черния чугунен тиган. Добави малко от скъпоценното олио и сложи наденицата да се изпържи.

Виан се взираше в местото, докато го разделяше на малки късчета с дървената лъжица, наблюдавайки как променя цвета си от розово, сиво до златистокафяво. След това добави нарязаните на кубчета картофи, накълцан на ситно лук и чесън. Скилидките чесън зацвърчаха, добиха кафеникав цвят и изпълниха въздуха с апетитно ухание.

— Мирише на много вкусно.

— Хер капитан — промълви тя тихо. — Не чух мотоциклета ви.

— Мамзел Софи ми отвори.

Тя намали пламъка на печката, захлупи тигана и се извърна с лице към него. По взаимно негласно споразумение двамата се преструваха, че нощта в овощната градина никога не се е случвала. Никога не я споменаваха, ала тя винаги сякаш витаеше помежду им.

През онази нощ нещата незабележимо се бяха променили. Сега Бек вечеряше с тях през повечето дни; най-вече храна, която той носеше вкъщи — никога в големи количества, само резен шунка или пакет брашно, или няколко наденици. Говореше открито за съпругата и децата си, а тя за Антоан. Всичките им думи бяха предназначени да укрепят стената, която вече бе пробита. Той постоянно предлагаше — много любезно — да изпрати колетите на Виан до Антоан, в които тя слагаше малкото неща, които можеше да отдели: чифт зимни ръкавици, които бяха прекалено големи, цигарите, които Бек бе оставил, скъпоценно бурканче с конфитюр.

Виан се стараеше никога да не остава насаме с капитана. Това беше най-голямата промяна. Вече не излизаше след вечеря в задния двор, нито оставаше във всекидневната, след като Софи си легнеше. Не се доверяваше на себе си да бъде сама с него.

— Донесох ви подарък — каза той.

Подаде ѝ няколко документа. Акт за раждане на бебе, родено през юни 1939, с баща Етиен и майка Айми Мориак. Момчето беше наречено Даниел Антоан Мориак.

Виан погледна към Бек. Тя ли му бе казала, че двамата с Антоан искаха да нарекат сина си Даниел? Сигурно му е споделила, въпреки че не си го спомняше.

— Сега е опасно да се приютяват еврейски деца. Или поне много скоро ще стане.

— Сигурно сте рискували много заради него. Заради нас — рече тя.

— За вас — уточни той тихо. — И това са фалшиви документи, мадам. Не го забравяйте. За да подкрепят версията ви, че сте го осиновили от роднини.

— Никога няма да им кажа, че вие сте ми ги осигурили.

— Не се тревожа за себе си, мадам. Ари трябва незабавно да се превърне в Даниел. Изцяло. И трябва да сте изключително внимателна. Гестапо и СС са… зверове. Победите на съюзниците в Африка са тежък удар за нас. А това окончателно решение за евреите… това е злодейство, което е невъзможно да се проумее. Аз… — Той млъкна и се взря в нея. — Искам да ви защитя.

— И го правите — отвърна тя и срещна погледа му.

Той понечи да пристъпи към нея и тя към него, макар да знаеше, че беше грешка.

Софи нахлу в кухнята.

— Ари е гладен, маман. Не спира да хленчи.

Бек застина. После се пресегна покрай нея — закачи леко ръката ѝ със своята — и взе вилицата от плота. Отдели една хапка наденица, хрупкаво кубче картоф и малко карамелизиран лук.

Докато дъвчеше, не откъсваше очи от нея. Беше толкова близо, че тя усещаше дъха му върху бузата си.

— Вие сте невероятна готвачка, мадам.

— Merci — отвърна тя сковано.

Той отстъпи назад.

— Съжалявам, че не мога да остана за вечеря, мадам. Трябва да изляза.

Виан откъсна поглед от него и се усмихна на Софи.

— Подреди масата за трима — каза тя.

* * *

По-късно, докато вечерята къкреше на печката, Виан повика децата на леглото.

— Софи, Ари, седнете тук. Трябва да поговоря с вас.

— Какво има, маман? — разтревожи се Софи.

— Германците депортират и евреите, родени във Франция. — Тя замълча. — Децата също.

Софи пое рязко въздух и погледна тригодишния Ари, който скачаше щастливо върху леглото. Той беше твърде малък, за да научи новата си самоличност. Тя можеше до втръсване да му повтаря, че от сега нататък името му е Даниел Мориак, но той нямаше да разбере защо. Ако вярваше, че майка му ще се върне и я очакваше, рано или късно, щеше да направи грешка, която щеше да доведе до депортирането му, а можеше и да причини смъртта на всички тях. Виан не можеше да рискува. Трябваше да разбие сърцето му, за да ги защити.

Прости ми, Рашел.

Двете със Софи се спогледаха мъчително. Знаеха какво трябва да се направи, но как можеше една майка да причини това на детето на друга жена?

— Ари — подхвана Виан тихо и обгърна лицето му с длани. — Твоята маман е с ангелите на небето. Тя няма да се върне.

Той спря да подскача.

— Какво?

— Тя си замина завинаги — каза Виан отново, усещайки как в очите ѝ напират сълзи и се стичат по страните ѝ. Трябваше да го повтори отново и отново, докато той повярва. — Сега аз съм твоята маман. И ти ще се казваш Даниел.

Детето се намръщи, дъвчейки шумно вътрешната страна на устничката си, разперило пръсти, сякаш броеше.

— Ти каза, че тя ще се върне.

Виан се ненавиждаше, че трябва да изрече следващите думи.

— Няма да се върне. Тя замина. Като болното зайче, което умря миналия месец, помниш ли? — Бяха го погребали в двора с голяма церемония.

— Заминала е като зайчето? — Кафявите му очи се наляха със сълзи и се търкулнаха по бузките му. Устничката му затрепери. Виан го гушна в прегръдките си и погали гръбчето му. Но не можеше да го дари с пълна утеха, нито да го пусне. Най-после, тя се отдръпна леко, за да го погледне. — Разбираш ли… Даниел?

— Ти ще бъдеш мой брат — намеси се Софи с треперещ глас. — Наистина.

Виан имаше чувството, че сърцето ѝ се пръска на хиляди късчета, ала нямаше друг начин да спаси сина на Рашел. Помоли се той да е достатъчно малък, за да забрави, че някога е бил Ари, макар че тъгата от тази молитва съкруши душата ѝ.

— Кажи го — пророни тя безстрастно. — Кажи ми името си.

— Даниел — отвърна той, очевидно объркан, опитващ се да ѝ угоди.

Докато вечеряха наденица с картофи и по-късно, когато миеха чиниите и се приготвяха да си легнат, Виан го караше отново и отново да повтаря името си. Молеше се тази лъжа да е достатъчна да го спаси, документите му да издържат проверката. Никога повече тя нямаше да го нарече Ари или да мисли за него като за Ари. Утре щеше да го подстриже колкото може по-късо. После ще отиде в града и ще разкаже на всички (онази клюкарка Елен Рюел щеше да бъде първа) за детето, което е осиновила от починалата си братовчедка в Ница.

Дано Господ им помогне и да опази всички тях.

Глава 25

Облечена в черно, Изабел се прокрадваше по пустите улици на Кариво. Русата ѝ коса бе покрита. Комендантският час бе минал. Бледата луна хвърляше за кратко оскъдна светлина върху неравния калдъръм, но през повечето време бе закрита от облаците.

Тя се ослушваше за шум от стъпки и двигатели на камиони и застиваше, щом го чуеше. В покрайнините на града се изкачи върху хълма, покрит с рози без бодли, и се свлече в мокрото, черно, окосено поле. Беше изминала половината път до мястото на срещата си, когато три самолета забучаха над главата ѝ, толкова ниско в небето, че дърветата се огънаха и земята потрепери. Разнесоха се картечни откоси — фойерверк от звуци и светлина.

По-малкият самолет направи вираж и се отклони. Тя видя американските отличителни знаци под едното му крило, когато се наклони вляво и се издигна. Миг по-късно чу свистенето на бомби — нечовешки, пронизващ вой — и нещо експлодира. Летището. Те го бомбардираха.

Самолетите отново избучаха над главата ѝ. Последва нов картечен огън и американският самолет беше улучен. Изви се дим. Ужасяващото свистене изпълни нощта; самолетът се понесе към земята, завъртя се, крилата му уловиха лунната светлина, отразиха я.

Той се разби с гръм, достатъчно силен, за да разтърси костите ѝ и земята под краката ѝ; стоманата се заби в пръстта, изригна вулкан от метал и откъснати коренища. Сваленият самолет бе профучал през гората, прекършвайки дърветата, сякаш бяха кибритени клечки. Миризмата на дим беше задушаваща, после се разнесе едно гръмко бум! И самолетът избухна в пламъци.

В небето се появи парашут, залюля се напред-назад, а мъжът, появил се под него, заприлича на запетайка.

Изабел хукна през тревата към горящите дървета. Пушекът лютеше в очите ѝ.

Къде беше той?

Зърна нещо бяло и затича натам.

Парашутът лежеше скупчен върху покритата с шубраци земя, с привързания пилот към него.

Изабел чу гласове — не бяха много надалеч — и хрущене на човешки стъпки. Помоли се на Бог да са нейните колеги, идващи на срещата, но нямаше начин да знае. Нацистите бяха заети на летището, но нямаше да е задълго.

Спусна се на колене, разкопча ремъците, освободи въжетата и събра парашута на топка. Изтича с него толкова надалеч, колкото дръзна, и се постара да го зарови по-надълбоко под купчина опадали листа. После се върна отново тичешком при пилота, грабна го за китките и го повлече навътре в гората.

— Трябва да пазиш тишина. Разбираш ли ме? Ще се върна, но сега трябва да лежиш неподвижно и да не вдигаш шум.

— Можеш… да се обзаложиш — отвърна той с едва доловим шепот.

Изабел го покри с шума и клони, но когато се изправи, видя отпечатъците от стъпките си в калта, вече пълни с черна вода и дългата диря до тук от мястото, откъдето го бе влачила. Черният пушек се извиваше около нея, поглъщаше я. Огънят приближаваше, разгаряше се все по-ярко.

— Merde — промърмори тя.

Разнесоха се гласове. Хора крещяха.

Тя се опита да избърше ръцете си, но калта бе полепнала навсякъде по нея.

Три фигури се появиха откъм дърветата, приближавайки към нея.

— Изабел — раздаде се мъжки глас. — Ти ли си?

Проблесна лъч на фенерче, разкривайки Анри и Дидие. И Гаетан.

— Намери ли пилота? — попита Анри.

Изабел кимна.

— Той е ранен.

В далечината залаяха кучета. Нацистите идваха.

Дидие се огледа зад тях.

— Нямаме много време.

— Няма да можем да стигнем до града — рече Анри.

Изабел взе мигновено решение.

— Знам едно място наблизо, където можем да го скрием.

— Идеята не е добра — поклати глава Гаетан.

— Побързайте — рече грубо Изабел. Вече бяха в хамбара на „Дьо Жарден“ и вратата се захлопна зад тях. Пилотът лежеше проснат в безсъзнание върху мръсния под, кръвта му бе изцапала палтото и ръкавиците на Дидие. — Избутайте колата напред.

Анри и Дидие избутаха реното и после повдигнаха капака на пода. Той изскърца в знак на протест и издрънча върху калника на колата.

Изабел запали газената лампа, стисна я в едната си ръка и заслиза опипом по паянтовата стълба. Някои от провизиите, които бе оставила, бяха използвани.

Тя вдигна лампата.

— Донесете го.

Мъжете се спогледаха тревожно.

— Не съм сигурен за това — промърмори Анри.

— И какъв избор имаме? — тросна се Изабел. — А сега го доведете долу.

Гаетан и Анри пренесоха изпадналия в безсъзнание пилот в тъмното влажно мазе и го положиха върху матрака, който прошумоля под тежестта му.

Анри я стрелна с притеснен поглед. После се изкачи нагоре по стълбата и застана над тях.

— Идвай, Гаетан.

Гаетан извърна глава към Изабел.

— Ние ще преместим колата обратно на мястото ѝ. Няма да можеш да излезеш от тук, докато не се върнем да те вземем. Ако нещо се случи с нас, никой няма да знае, че си тук. — Виждаше, че той иска да я докосне, а тя копнееше за това. Но двамата стояха там, отпуснали ръце покрай телата си. — Нацистите няма да спрат да търсят този пилот. Ако те заловят…

Изабел наклони брадичка, опитвайки се да прикрие страха си.

— Не позволявай да ме хванат.

— Да не би да мислиш, че не искам да си в безопасност?

— Знам, че искаш — рече тя тихо.

Преди той да отговори, отгоре се разнесе гласът на Анри:

— Хайде, Гаетан. Трябва да намерим лекар и да измислим как утре да ги изведем от тук.

Гаетан отстъпи назад. Сякаш целият свят се бе събрал в това малко пространство между тях.

— Когато се върнем, ще почукаме три пъти и ще свирнем, така че не ни застрелвай.

— Ще се опитам — отвърна тя.

Той замълча.

— Изабел…

Тя зачака, но той нямаше какво повече да каже, само името ѝ, изречено със съжаление, което бе взаимно. Гаетан въздъхна, обърна се и се заизкачва по стълбата.

Миг по-късно капакът хлопна. Тя чу как дъските над главата ѝ изпъшкаха, докато местеха реното на мястото му.

И после настана тишина.

Изабел почувства как я обзема паника. Тя отново беше заключена в спалнята; мадам Дум затръшва вратата, превърта ключа в ключалката, като ѝ казва да си затваря устата и да не моли за нищо.

Тя не можеше да се измъкне от тук, дори и да се наложи.

Престани. Успокой се. Знаеш, че това трябва да се направи. Отиде до лавицата, бутна настрани пушката на баща си и взе аптечката за първа помощ. След един оглед установи, че вътре има ножица, игла, конец, спирт, превръзки, хлороформ, таблетки „Бензедрин“ и лейкопласт.

Коленичи до пилота и остави лампата на пода до нея. Кръвта се бе просмукала в летателния му костюм и бяха нужни доста усилия, за да отлепи плата. Когато го стори, видя огромна зейнала дупка върху гърдите му и разбра, че нищо не можеше да направи.

Тя седна до него, взе ръката му и я държа, докато той пое последния си мъчителен дъх; после престана да диша. Устата му леко се отвори.

Изабел внимателно свали опознавателните знаци около врата му. Трябваше да се скрият. Втренчи се в тях.

— Лейтенант Кийт Джонсън — промълви на глас.

После духна пламъка на лампата и остана да седи в тъмнината с мъртвия мъж.

* * *

На следващата сутрин Виан се облече с дочен комбинезон и бархетната риза на Антоан, която бе скъсила и стеснила, за да ѝ стане. Напоследък бе толкова отслабнала, че слабата ѝ фигура се губеше в дрехата. Трябваше отново да я стесни. Последният колет за Антоан бе оставен на кухненския плот, готов да бъде изпратен.

Софи бе прекарала неспокойна нощ, затова Виан я остави да се наспи. Слезе долу да направи кафе и едва не се сблъска с капитан Бек, който кръстосваше всекидневната.

— О. Хер капитан. Извинете.

Той, изглежда, не я чу. Никога досега не го бе виждала толкова превъзбуден. Обикновено пригладената му с брилянтин коса сега не бе вчесана; един кичур падаше върху лицето му и той непрестанно ругаеше, докато го отмяташе. Беше с пистолет, който никога досега не бе носил в къщата.

Мина покрай нея, стиснал ръце в юмруци. Гневът бе изкривил красивото му лице, правейки го почти неузнаваем.

— Миналата нощ един самолет е паднал наблизо — изрече той, най-после извръщайки лице към нея. — Американски самолет. От онези, които наричат „Мустанг“.

— Мислех, че искате самолетите им да падат. Нали затова стреляте по тях?

— Цяла нощ претърсвахме, но не открихме пилота. Някой го укрива.

— Укрива го? О, съмнявам се в това. Най-вероятно е загинал.

— Тогава щяхме да намерим трупа, мадам. Намерихме парашута, но не и труп.

— Но кой би бил толкова глупав? — учуди се Виан. — Вие не… екзекутирате ли хора заради това?

— Незабавно.

Виан никога не го бе чувала да говори по този начин. Това я накара да се отдръпне и да си спомни камшика, който държеше в деня, когато Рашел и останалите евреи бяха депортирани.

— Простете лошите ми маниери, мадам. Но ние се държахме много добре с всички вас, а ето как ни се отплащат болшинството от французите. С лъжи, предателство и саботаж.

Ченето на Виан увисна от потрес.

Той я погледна, видя смаяното ѝ изражение и се опита да се усмихне.

— Простете отново. Разбира се, нямах предвид вас. Комендантът ме обвинява, задето не сме открили пилота. Днес имам заповед да поправя грешката си. — Той отиде до входната врата и я отвори. — Ако не го сторя…

През отворената врата тя зърна сиво-зелени униформи, изпълващи двора. Войници.

— Приятен ден, мадам.

Виан го последва до прага.

— Затворете и заключете всички врати, мадам. Този пилот може да е отчаян. Не бихте желали да нахлуе в дома ви.

Виан кимна сковано.

Бек се присъедини към войниците и застана начело. Кучетата лаеха шумно, опъваха каишките напред, душеха земята около разрушената стена.

Виан погледна към хълма и видя, че вратата на хамбара е леко открехната.

— Хер капитан! — извика тя.

Капитанът спря; както и хората му. Озъбените кучета опънаха каишките.

В този миг тя си помисли за Рашел. Точно там щеше да се скрие Рашел, ако е избягала.

— Н-нищо, хер капитан — извика отново тя.

Той кимна кратко и поведе хората си нагоре по шосето.

Виан нахлузи ботушите, оставени до вратата. Веднага щом войниците изчезнаха от поглед, тя забърза нагоре по хълма към хамбара. В бързината се подхлъзна два пъти в мократа трева и едва не падна. В последната минута успя да запази равновесие, пое дълбоко дъх и отвори широко вратата.

Веднага забеляза, че колата е била местена.

— Идвам, Рашел! — извика тя. Премести скоростния лост на нулево положение и избута колата, докато се откри капакът на пода. Клекна, пипнешком намери плоската метална дръжка и го вдигна. Когато капакът се изправи достатъчно високо, тя го остави да се блъсне в калника на колата.

Взе фенера, запали го и се взря в тъмното мазе.

— Раш?

— Върви си, Виан. ВЕДНАГА.

— Изабел? — Виан заслиза по стълбата. — Изабел, какво… — Стъпи на пода и се обърна. Фенерът се разлюля, разпръсвайки светлина.

Усмивката ѝ помръкна. Дрехите на Изабел бяха покрити с кръв, русата ѝ коса бе разрошена — цялата в листа и клони — а лицето ѝ бе толкова издраскано, сякаш бе тичала през къпинак.

Но това не беше най-лошото.

— Пилотът — прошепна Виан, втренчена в мъжа, легнал върху безформения матрак. Гледката я изплаши толкова силно, че тя отстъпи назад и се блъсна в лавицата. Нещо издрънча на пода и се претъркули. — Онзи, когото търсят?

— Не биваше да слизаш тук долу.

— Аз ли не биваше да бъда тук? Глупачка такава! Знаеш ли какво ще направят с нас, ако го намерят тук? Как можа така да застрашиш дома ми?

— Съжалявам. Просто сложи капака обратно и върни колата на мястото ѝ. Когато утре се събудиш, нас няма да ни има.

— Ти съжаляваш… — каза Виан. Гневът се надигна в гърдите ѝ. Как смееше сестра ѝ да постъпва така, да застрашава живота на Софи и нейния също? А сега и Ари бе тук, който все още не бе проумял защо трябва да бъде Даниел. — Заради теб ще убият всички ни. — Виан отстъпи назад към стълбата. Трябваше да се отдалечи колкото е възможно повече от този пилот… и от безразсъдната си егоистична сестра. — До утре сутринта да си заминала, Изабел. И повече не се връщай.

Изабел имаше наглостта да изглежда обидена.

— Но…

— Недей — сряза я Виан. — Приключих с извиненията към теб. Като момиче бях лоша към теб, когато маман умря, папа постоянно беше пиян, а мадам Дюма се отнасяше зле с теб. Всичко това е истина и аз копнеех да ти бъда по-добра сестра, но вече край. Ти си също толкова лекомислена и безразсъдна, каквато винаги си била, само че заради теб ще загинат хора. Не мога да ти позволя да излагаш на риск живота на Софи. Повече не се връщай. Не си добре дошла тук. Ако се върнеш, аз лично ще те издам. — След тези думи Виан се изкачи по стълбата и трясна капака върху пода.

* * *

Виан трябваше да е заета с нещо, за да не изпадне в пълна паника. Събуди децата, приготви им лека закуска и се зае с къщната работа.

След като обра и последните есенни зеленчуци, тя маринова краставички и тиквички за туршия и затвори няколко буркана с пюре от тиква. През цялото време не спираше да мисли за Изабел и пилота в хамбара.

Какво трябваше да направи? Въпросът я преследваше през целия ден, не ѝ даваше мира. Всеки избор беше опасен. Очевидно трябваше да мълчи за пилота в хамбара. Мълчанието винаги беше по-безопасно.

Ами ако Бек, агентите на Гестапо и СС и техните кучета отидат сами в хамбара? Ако Бек открие летеца в имота, където той беше разквартируван, комендантът нямаше да е доволен. Бек щеше да бъде унизен.

Комендантът ме обвинява, задето не сме открили пилота.

Унизените мъже могат да бъдат опасни.

Може би трябваше да каже на Бек. Той беше добър човек. Беше се опитал да спаси Рашел. Беше уредил фалшиви документи на Ари. Изпращаше колетите на Виан до съпруга ѝ.

Може би можеше да го убеди да отведе пилота и да не намесва Изабел. Пилотът щеше да бъде изпратен в лагер за военнопленници; това не беше толкова лошо.

Продължи да се терзае с тези въпроси по време на дългата вечеря и след като сложи децата да си легнат. Дори не се опита да заспи. Как можеше да спи, когато тя и семейството ѝ бяха изложени на риск? Мисълта отново разпали гнева ѝ към Изабел. В десет часа тя чу стъпки отпред, последвано от рязко чук-чук по вратата.

Тя остави дрехата, която кърпеше, и се изправи. Приглади назад косата от лицето си, отиде до вратата и отвори. Ръцете ѝ трепереха толкова силно, че тя ги стисна в юмруци покрай тялото си.

— Хер капитан — посрещна го тя. — Закъсняхте. Да ви приготвя ли нещо за ядене?

— Не, благодаря ви — промърмори той и мина грубо покрай нея, както не го бе правил никога досега. Отиде в стаята си и се върна с бутилка коняк. Наля си щедра доза в напукана чаша за кафе, изпи течността на един дъх и отново си сипа.

— Хер капитан?

— Не открихме пилота — рече той, пресуши втората чаша и си наля трета.

— О.

— Тези гестаповци. — Мъжът я погледна. — Те ще ме убият — додаде тихо.

— Не, сигурна съм, че няма.

— Те не обичат да бъдат разочаровани. — Бек довърши третата чаша коняк и толкова силно я тръсна върху масата, че едва не я счупи. — Претърсих навсякъде — продължи. — Всяко скрито кътче, всяко ъгълче в този забравен от Бога град. Огледах мазетата и килерите, заврях се в кокошарниците. Проверих всеки гъсталак, разрових купчините боклук. И какво ще трябва да покажа като резултат от усилията си? Окървавен парашут и никакъв пилот.

— С-сигурно не сте погледнали навсякъде — смотолеви тя. Трябваше някак си да го успокои. — Да ви донеса ли нещо за ядене? Запазих ви от вечерята.

Той внезапно се спря. Виан видя как очите му се присвиват, чу го да казва:

— Не е възможно, но… — Грабна фенерчето, приближи се до бюфета в кухнята и дръпна рязко вратата.

— Какво п-правите?

— Претърсвам къщата ви.

— Нали не мислите…

Тя стоеше насред стаята, а сърцето ѝ бумтеше в гърдите, докато той проверяваше стая след стая, изхвърли палтата от дрешника и отмести дивана от стената.

— Доволен ли сте?

— Доволен ли, мадам? Тази седмица изгубихме четиринайсет пилоти и един бог знае още колко екипажи на самолети. Заводът на „Мерцедес Бенц“ беше взривен преди два дни и всички работници бяха убити. Чичо ми работи в сградата. По-точно, работеше.

— Съжалявам — промълви тя.

Виан пое дълбоко дъх, смятайки че всичко е приключило, когато той излезе навън.

Дали бе издала някакъв звук? Страхуваше се, че го бе направила. Тя се втурна след него, искаше да го сграбчи за ръкава, но вече беше твърде късно. Той вече беше на двора, крачеше по пътеката след лъча на фенерчето, а кухненската врата остана отворена зад гърба му.

Тя изтича след него.

Той беше при гълъбарника и дръпна рязко вратата.

— Хер капитан. — Виан намали ход, опитвайки да успокои дишането си, докато триеше потните си длани в крачолите на панталона. — Тук няма да намерите никого, хер капитан. Трябва да го знаете.

— Лъжкиня ли сте, мадам? — Той не беше сърдит. Беше изплашен.

— Не. Знаете, че не съм. Волфганг — рече тя, наричайки го за пръв път на малко име. — Сигурна съм, че вашите началници няма да обвинят вас.

— Това е проблемът с вас, французите — заяви той. — Не виждате истината, дори когато ще ви избоде очите. — Мина покрай нея и се отправи нагоре по хълма към хамбара.

Той щеше да намери Изабел и пилота…

И ако ги намереше?

Затвор за всички тях. Може би и по-лошо.

Той никога нямаше да повярва, че тя не е знаела. Вече се бе издала прекалено много, за да се прави на невинна. А и беше твърде късно да се осланя на честта му да спаси Изабел. Виан го бе излъгала.

Бек отвори вратата на хамбара и застана вътре с ръце на хълбоците, докато се оглеждаше. Остави фенерчето и запали газената лампа. Сложи я на пода и провери всеки сантиметър от помещението, всяка клетка и плевнята.

— В-виждате ли? — изпелтечи Виан. — Никой не е идвал в къщата. Може би ще пийнете още една чаша коняк.

Той сведе поглед. Върху прахта се виждаха леки следи.

— Веднъж ми казахте, че мадам Дьо Шамплен се е скрила в мазето.

Не. Виан искаше да отвърне нещо, но когато си отвори устата, отвътре не излезе нито звук.

Бек отвори вратата на колата, премести скоростния лост на нулево положение и я бутна напред, достатъчно, за да се открие капакът на пода.

— Капитане, моля ви…

Мъжът се наведе пред нея. Пръстите му зашариха по пода, търсейки дръжката.

Ако отвореше този капак, всичко бе свършено. Щеше да застреля Изабел или да я арестува и изпрати в затвора. Виан и децата също щяха да бъдат арестувани. Нямаше начин да говори с него, да го убеди.

Бек извади пистолета и вдигна ударника.

Виан се озърна трескаво за някакво оръжие и видя лопатата, подпряна до стената.

Той повдигна дръжката и изкрещя нещо. Когато капакът отскочи и се удари в калника на колата, той се изправи и се прицели. Виан грабна лопатата, завъртя я във въздуха и я стовари с все сила върху него. Чу се ужасяващо хрущене, когато металното гребло се удари в тила му и се заби дълбоко в черепа. Кръвта бликна върху униформата на гърба му.

В същия миг прозвучаха два изстрела; единият от пистолета на Бек, а другият от мазето.

Бек се олюля настрани и се обърна. Върху гърдите му бе разцъфнала дупка с размерите на глава лук и шуртеше кръв. Кичур коса и парче кожа от скалпа му закриваха едното му око.

— Мадам — пророни той, докато се свличаше на колене. Пистолетът издрънча върху пода. Фенерчето се търкулна и изтрополи върху неравните дъски.

Виан захвърли лопатата и коленичи до Бек, който лежеше ничком в локва от кръвта му. С все сили тя го преобърна по гръб. Лицето му бе тебеширенобяло. Кръвта сплъстяваше косата му, стичаше се от ноздрите, образувайки кървави мехурчета при всяко вдишване и издишване.

— Съжалявам — промълви Виан.

Клепачите на Бек потрепнаха.

Виан се опита да изтрие кръвта от лицето му, но само повече я размаза. Ръцете ѝ бяха червени и лепкави.

— Трябваше да те спра — додаде тя тихо.

— Кажете на семейството ми…

Жената видя как животът напусна тялото му, как гърдите спряха да се повдигат и сърцето му спря да бие.

Чу зад гърба си сестра ѝ да се изкачва по стълбата.

— Виан!

Виан не помръдна.

— Ти… добре ли си? — разнесе се задъханият, пресипнал глас на Изабел, която изглеждаше бледа и трепереше.

— Убих го. Той е мъртъв — отвърна Виан.

— Не, не си. Аз го прострелях в гърдите — заяви Изабел.

— Аз го ударих с лопатата по главата. С лопатата.

Изабел пристъпи към нея.

— Виан…

— Недей! — възпря я остро Виан. — Не желая да чувам никакви извинения от теб. Знаеш ли какво направи? Нацист. Мъртъв в моя хамбар.

Преди Изабел да отговори, се чу продължително изсвирване, а после една каруца, теглена от муле, влезе в хамбара.

Виан се протегна към пистолета на Бек, залитайки, се изправи на крака върху лепкавите окървавени дъски и насочи дулото към непознатите.

— Виан, не стреляй! — извика Изабел. — Те са приятели.

Виан огледа дрипавите мъже в каруцата; сетне отмести поглед към сестра си, облечена цялата в черно, с побеляло лице и дълбоки сенки под очите.

— Разбира се, че са. — Отстъпи настрани, но продължи да държи оръжието насочено към мъжете, натъпкани върху седалката на раздрънканата каруца. Зад тях в каросерията се виждаше дъбов ковчег.

Тя позна Анри — мъжа, който имаше хотел в града и с когото Изабел бе избягала в Париж. Комунистът, в когото Изабел смяташе, че е малко влюбена.

— Разбира се — рече Виан. — Любовникът ти.

Анри скочи от каруцата и затвори вратата на хамбара.

— Какво, по дяволите, се е случило?

— Виан го удари с лопатата, а аз го застрелях — отвърна Изабел. — Имаше малък сестрински спор коя го е убила, но той е мъртъв. Капитан Бек. Офицерът, който е разквартируван тук.

Анри се спогледа с един от непознатите — войнствен наглед млад мъж, с остро лице и прекалено дълга коса.

— Това е проблем — рече мъжът.

— Можете ли да се отървете от трупа? — попита Изабел. Тя бе притиснала ръка към гърдите си, сякаш сърцето ѝ биеше прекалено бързо. — Както и от пилота. Той не издържа.

Едър мъж с рошава коса и брада, облечен в изкърпено палто и панталон, който му беше твърде малък, скочи от каруцата.

— Да се отървем от труповете е най-лесната част.

Кои бяха тези хора?

Изабел кимна.

— Те ще дойдат да търсят Бек. Сестра ми няма да издържи разпита. Ще трябва да я укрием заедно със Софи.

Те го правеха. Говореха за Виан, сякаш тя не беше там.

— Бягството само ще докаже вината ми.

— Не можеш да останеш — възрази Изабел. — Това не е безопасно.

— За бога, Изабел, ти се тревожиш за мен сега, след като изложи на риск мен и децата и ме принуди да убия един почтен човек.

— Виан, моля те…

Виан почувства как нещо в душата ѝ се вкамени. Изглежда, всеки път щом решеше, че я е постигнало най-голямото нещастие в тази война, се случваше нещо още по-лошо. Сега се бе превърнала в убийца и виновницата бе Изабел. Последното, което искаше в момента, бе да последва съвета на сестра си и да напусне „Льо Жарден“.

— Ще кажа, че Бек е излязъл да търси пилота и повече не се е върнал. Какво знам аз, една обикновена френска домакиня, за такива неща? Той беше тук, а после замина. C’est la vie.[76]

— Това е добър отговор — кимна Анри.

— Аз съм виновна — каза Изабел и се приближи до сестра си. Виан видя съжалението на Изабел за случилото се и вината ѝ, но не я бе грижа. Беше прекалено изплашена за децата, за да се тревожи за чувствата на Изабел.

— Да, така е, но заради теб и аз съм виновна. Ние убихме един добър човек, Изабел.

Изабел леко се олюля.

— Ви, те ще дойдат при теб.

Виан се канеше да отвърне „И чия е вината за това?“, но когато погледна Изабел, думите заседнаха в гърлото ѝ.

Видя кръв да се стича между пръстите на сестра ѝ. За частица от секундата земята спря да се върти и се наклони, светът се превърна в шум — мъжете, разговарящи зад нея, мулето, тропащо с копито по дървения под, собственото ѝ накъсано дишане. Изабел се свлече в безсъзнание на пода.

Преди Виан дори да извика, някаква ръка се притисна до устата ѝ, ръце я дръпнаха назад. В следващия миг я влачеха по-далеч от сестра ѝ. Тя се опита да се изскубне, но мъжът, който я държеше, беше прекалено силен.

Видя, че Анри пада на колене до Изабел, разтваря палтото и блузата, разкривайки дупка от куршум точно под ключицата. Анри откъсна парче плат от ризата си и го притисна към раната.

Виан удари с лакът мъжа, който я държеше в плен, достатъчно силно, за да го накара да извика ох! Освободи се от хватката му и се спусна към Изабел, подхлъзна се в кръвта и едва не падна.

— В мазето има аптечка.

Тъмнокосият мъж — който внезапно изглеждаше не по-малко разтреперан и изплашен от Виан — хукна надолу по стълбите към мазето и след секунда се върна с аптечката.

Ръцете на Виан трепереха, докато отвинтваше капачето на шишенцето със спирт и дезинфекцираше ръцете си, доколкото бе възможно.

Тя пое дълбоко дъх и огледа раната, запушена с ризата на Анри, която пулсираше под пръстите ѝ.

Два пъти се наложи да изцежда ризата от кръвта и отново да притиска плата, но най-после кървенето спря. Тя нежно претъркули Изабел в прегръдките си и видя изходната рана.

Слава богу.

Внимателно положи сестра си на пода.

— Сега ще те заболи — прошепна Виан. — Но ти си силна, нали, Изабел?

Проми раната със спирт. Изабел потръпна, но не се свести, нито извика.

— Това е добре — рече Виан. Звукът на собствения ѝ глас я успокои, напомни ѝ, че тя е майка, а майките се грижат за семействата си. — Добре е, че е в безсъзнание. — Изрови иглата от аптечката и вдяна конец. Дезинфекцира иглата, а после се наведе над раната. Много внимателно започна да шие разкъсната плът. Не отне много време — не се получи идеален шев, но това беше най-доброто, което можеше да направи.

След като заши входната рана, все още ѝ бе останала достатъчно увереност, за да зашие и изходната, а после да я превърже.

Накрая приседна на пети и се втренчи в окървавените си ръце и пола.

Изабел беше толкова бледа и крехка, сякаш не беше тя. Косата ѝ бе мръсна и сплъстена, а дрехите просмукани със собствената ѝ кръв — и на пилота — и изглеждаше… толкова млада.

Толкова млада.

Виан изпитваше такъв дълбок срам, че ѝ се повдигаше. Нима наистина бе казала на сестра си — на своята сестра — да се маха и никога повече да не се връща?

Колко често Изабел бе чувала същите думи в живота си, при това от семейството си, от хората, които би трябвало да я обичат?

— Ще я отведа в обезопасената къща в Брантом — заяви тъмнокосият мъж.

— О, не, няма — възпротиви се Виан. Вдигна поглед от сестра си и видя тримата мъже, скупчени до каруцата, да обсъждат нещо. Изправи се на крака. — Тя никъде няма да отиде с теб. Ти си причината тя да е тук.

— Тя е причината ние да сме тук — заяви тъмнокосият мъж. — Аз ще я отведа. Сега.

Виан приближи до младия мъж. Изражението в очите му — настойчивостта им — обикновено щеше да я изплаши, но в момента се намираше отвъд страха, отвъд предпазливостта.

— Знам кой си ти — подхвана тя. — Изабел те описа. Ти си мъжът от Тур, която я е изоставил с бележка, забодена на гърдите ѝ, сякаш е била някое бездомно куче. Гастон, нали така?

— Гаетан — отвърна мъжът толкова тихо, че тя трябваше да се наведе към него, за да го чуе. — И на теб това не ти е чуждо. Не си ли ти тази, която не си е направила труда да бъде нейна сестра, когато Изабел се е нуждаела от такава?

— Ако се опиташ да я отведеш от мен, ще те убия.

— Ще ме убиеш — подсмихна се той.

Тя наклони глава към Бек.

— Аз го убих с лопата, а при това го харесвах.

— Достатъчно — намеси се Анри и пристъпи между тях. — Тя не може да остане тук, Виан. Помисли за това. Германците ще дойдат да търсят мъртвия си капитан. Не бива да намират жена с рана в гърдите и фалшиви документи. Разбираш ли?

Едрият мъж пристъпи напред.

— Ние ще погребем капитана и пилота. И ще се погрижим мотоциклетът да изчезне. Гаетан, отведи я в обезопасената къща в Свободната зона.

Виан местеше поглед между мъжете.

— Но вече е след комендантския час, границата е на повече от шест километра, а тя е ранена. Как ще…

Преди да довърши въпроса, тя знаеше отговора.

Ковчегът.

Виан отстъпи назад. Идеята беше толкова ужасна, че жената поклати глава.

— Аз ще се погрижа за нея — отсече Гаетан.

Виан не му вярваше. Нито за секунда.

— Аз идвам с теб. До границата. После ще се върна, когато се уверя, че си я завел в Свободната зона.

— Не можеш да го направиш — възрази Гаетан.

Тя го погледна.

— Ще се изненадаш на какво съм способна. А сега да я измъкнем от тук.

Глава 26

6 май 1995

Крайбрежието на Орегон

Онази проклета покана не спира да ме преследва. Бих се заклела, че е жива.

От дни не ѝ обръщах внимание, но през тази слънчева пролетна сутрин се улавям, че стоя до плота и се взирам в нея. Странно. Не помня кога съм дошла и въпреки това съм тук.

Ръката на друга жена се пресяга. Не може да е моята, не и тази уродливост с изпъкнали вени и кокалчета, която се тресе. Тя взема плика, тази другата жена.

Ръцете ѝ треперят повече от обичайното.

Каним ви да присъствате на срещата на членовете на „Общество на пилотите, спасени по време на войната“[77], която ще се състои на 7 май 1995 година.

По случай петдесетата годишнина от края на Втората световна война.

За пръв път семействата и приятелите на passeurs ще се съберат, за да изразят благодарността и почитта си към изключителната Жулиет Жервез, известна още като Славея, в голямата зала на хотел „Ил дьо Франс“ в Париж, в 19 часа.

Телефонът до мен звъни. Когато се протягам към него, поканата се изплъзва между пръстите ми и пада на плота.

— Да?

Някой ми говори на френски. Или си въобразявам?

— Искате да ми продадете нещо ли? — питам объркано.

— Не! Не. Отнася се за нашата покана.

От изненада едва не изтървавам телефона.

— Първата, която ви изпратихме, беше върната, съжалявам да го кажа. Моля да ни извините за забавянето на поканата. Но… нали ще дойдете?

— Аз не съм тази, която хората искат да видят. Това е Жулиет. А тя от доста време не е сред живите.

— Грешите много, мадам. За много хора е от огромно значение да ви видят.

Затварям телефона толкова силно, сякаш смачквам насекомо.

Но внезапно идеята да се върна — да отида у дома — засяда в ума ми. Мога да мисля само за това.

От години държа спомените надалеч. Скрила съм ги в прашния таван, далеч от любопитни очи. Казах на съпруга, на децата, на себе си, че за мен няма нищо във Франция. Мислех, че мога да дойда в Америка, да започна нов живот и да забравя какво бях сторила, за да оцелея.

Сега не мога да забравя.

Дали вземам решение? Съзнателно, от типа: нека-помислим-и-да-решим-кое-е-най-доброто?

Не. Обаждам се в пътническата агенция и си запазвам билет за полет до Париж, през Ню Йорк. После опаковам багажа. Избирам малък куфар на колелца, от тези, които деловите жени вземат за двудневно пътуване. Вътре подреждам малко бельо, два чифта панталони, няколко пуловера, перлените обици, които моят съпруг ми подари за четирийсет годишнината от сватбата ни, и още някои необходими вещи. Нямам представа от какво ще имам нужда, а и в момента наистина не разсъждавам ясно. После чакам. Нетърпеливо.

В последната минута, след като повиках такси, се обаждам на сина ми и се включва телефонният секретар. Изваждам малко късмет. Не знам дали щях да имам куража да му кажа истината.

— Здравей, Жулиен — подхващам колкото може по-жизнерадостно. — Заминавам за уикенда за Париж. Самолетът ми излита в един и десет и когато пристигна, ще ти се обадя, за да знаеш, че съм добре. Кажи на момичетата, че ги обичам. — Замълчавам за миг. Осъзнавам как ще се почувства той, когато получи съобщението, колко ще се разстрои. Това е така, защото през всички тези години го оставих да мисли, че съм слаба; той ме наблюдаваше как се осланям на баща му и се подчинявам на решенията му. Милион пъти ме е чувал да казвам: „Щом така мислиш, скъпи“. Гледал ме е как присъствам като зрител в живота му, вместо да отстоявам себе си. Това е моята грешка. Нищо чудно, че той обича представата си за мен, която не е пълна. — Трябваше да ти кажа истината.

Когато затварям, виждам, че таксито спира отпред. И аз тръгвам.

Глава 27

Октомври 1942

Франция

Виан седеше на седалката на каруцата, а ковчегът потракваше отзад в дървеното си ложе. В този непрогледен мрак беше много трудно да се следва пътеката в гората; те постоянно се взираха в тъмното, спираха, обръщаха. По някое време започна да вали. Единствените думи, които си бяха разменили през последния час и половина, бяха за посоката.

— Ето там — каза Виан по-късно, когато стигнаха до края на гората. Отпред сияеше светлина, процеждаше се между дърветата, превръщайки ги в черни силуети на фона на ослепителното бяло.

Границата.

— Прт! Стой! — извика Гаетан и дръпна поводите.

Виан не можеше да не мисли за последния път, когато беше тук.

— Как ще я пресечете? Вече е след комендантския час — обади се тя, стискайки ръцете си, за да спре треперенето им.

— Аз ще бъда Лорънс Оливие. Мъж, съсипан от скръб, който отвежда любимата си сестра у дома, за да бъде погребана.

— Ами ако проверят дали тя диша?

— Тогава някой на границата ще умре — отвърна той тихо.

Виан чу неизречените думи, сякаш ги бе казал на глас. Беше толкова изумена, че не знаеше какво да отговори. Той казваше, че ще умре, за да защити Изабел. Мъжът се извърна и се втренчи в нея. Втренчи се, не само погледна. Тя отново видя настойчивостта на хищник в тези сиви очи, ала в тях имаше и нещо повече. Той чакаше — търпеливо — за това, което тя щеше да каже. Някак си това имаше значение за него.

— Баща ми се върна променен от Голямата война — промълви Виан тихо, изненадвайки себе си с това признание. Това не беше нещо, за което говореше. — Сърдит. Зъл. Започна много да пие. Докато маман беше жива, беше различен… — Тя сви рамене. — След като тя умря, той вече дори не си даваше труд да се преструва. Отпрати мен и Изабел да живеем с непознат човек. Ние бяхме просто момичета с разбити сърца. Разликата между нас беше, че аз приех отхвърлянето. Аз го изключих от живота си и намерих друг, който да ме обича. Но Изабел… тя не знае как да приема поражението. Дълги години се опитваше да разруши студената стена на безразличието, издигната от баща ни, с отчаяната надежда да спечели любовта му.

— Защо ми казваш всичко това?

— Изабел мисли, че е несломима. Но зад стоманената ѝ външност се крие сърце от захарен памук. Не я наранявай, това ти казвам. Ако не я обичаш…

— Обичам я.

Виан го изгледа изпитателно.

— Тя знае ли го?

— Надявам се, че не.

Преди година Виан не би разбрала този отговор. Не би разбрала колко тъмна страна може да има любовта и как, да я скриеш, е най-доброто, което понякога можеш да направиш.

— Не разбирам защо е толкова лесно за мен да забравя колко много я обичам. Двете започваме да се караме и…

— Сестри.

Виан въздъхна.

— Предполагам, че не съм била много добра сестра за нея.

— Ще имаш още един шанс.

— Вярваш ли го?

Мълчанието му бе достатъчно красноречив отговор.

— Погрижи се за себе си, Виан — каза той накрая. — Тя ще се нуждае от дом, в който да се върне, когато всичко това свърши.

— Ако изобщо някога свърши.

— Oui.

Виан слезе от каруцата; ботушите ѝ затънаха дълбоко във влажната кална трева.

— Не съм сигурна, че за нея аз съм безопасният дом, в който би искала да се върне — отвърна тя.

— Трябва да бъдеш смела — рече Гаетан. — Когато нацистите дойдат да търсят техния човек. Ти знаеш истинските ни имена. Това е опасно за всички нас. И за теб включително.

— Ще бъда смела — увери го тя. — Ти просто кажи на сестра ми, че тя трябва да започне да се страхува.

За пръв път Гаетан се усмихна и Виан разбра как този мършав мъж с остро лице и дрехи на скитник бе покорил сърцето на Изабел. Усмивката достигаше до всяка част на лицето му — очите, бузите; дори имаше трапчинки. Това, което ми е на лице, това ми е и на сърце, казваше тази усмивка и никоя жена не можеше да остане равнодушна на подобна откритост.

— Oui — кимна той. — Сякаш е много лесно да се каже на сестра ти каквото и да било.

* * *

Огън.

Всичко около нея подскачаше, танцуваше. Клада. Виждаше я в потрепващите червени ивици, които приближаваха и се отдалечаваха. Огнените езици ближеха лицето ѝ, прегаряха плътта ѝ.

Те бяха навсякъде и изведнъж… изчезнаха.

Светът заприлича на лед, бял, прозрачен и напукан. Тя потръпна от студ, докато гледаше как пръстите ѝ стават сини, пукат се и се чупят. Трошат се като тебешир, сипейки се по замръзналите ѝ крака.

— Изабел.

Птича песен. Славей, Тя го чува как пее тъжната си песен. Славеят е символ на загуба, нали? На любов, която ни напуска или изобщо никога не я е имало. Имаше поема за това, поне така мислеше. Някаква ода.

Не, не е птица.

Мъж. Кралят на огъня може би. Принцът, криещ се във вледенената гора. Вълк.

Тя търси стъпки в снега.

— Изабел. Събуди се.

Тя чува гласа му във въображението си. Гаетан.

Той не беше наистина тук. Тя беше сама — тя винаги беше сама — а това бе прекалено странно, за да бъде нещо друго, освен сън. Изгаряше в огън, трепереше от студ, всичко я болеше, чувстваше се безкрайно уморена.

Спомни си нещо — силен шум. Гласът на Виан: Повече не се връщай.

— Аз съм тук.

Тя усети, че той сяда до нея. Матракът се огъна, за да поеме въображаемата тежест.

Нещо студено и влажно се притисна до челото ѝ и тя се почувства толкова добре, че мигом се разсея. И тогава усети устните му да докосват нейните и да се задържат върху тях; той каза нещо, което тя не можа да чуе добре, сетне се отдръпна. Почувства края на целувката толкова дълбоко, както и началото ѝ.

Беше толкова… реална.

Искаше да каже: „Не ме оставяй“, но не можеше да го направи, не и отново. Беше толкова уморена да проси любовта на хората.

Освен това той не беше тук в действителност, така че какъв смисъл имаше да казва каквото и да било?

Тя затвори очи и се претърколи от мъжа, който не беше там.

* * *

Виан приседна на леглото на Бек.

Абсурдно беше, че мислеше за леглото по този начин, но това бе факт. Седеше в тази стая, която бе станала негова, надявайки се, че няма завинаги да остане негова в съзнанието ѝ. Държеше в ръка малката снимка на семейството му.

Вие щяхте да обикнете Хилда. Ето, тя ви изпраща този щрудел, мадам. Задето сте принудена да приемете в дома си такъв натрапник като мен.

Виан преглътна мъчително. Нямаше да плаче отново за него. Отказваше да го стори, но господи, искаше да плаче за себе си, заради това, което бе направила, заради човека, в който се бе превърнала. Искаше да плаче за мъжа, когото бе убила, и за сестрата, която можеше да не оживее. Изборът беше лесен — да убие Бек, за да спаси Изабел. Тогава защо Виан преди толкова лесно се бе нахвърляла срещу Изабел? Не си добре дошла тук. Как можа да каже това на собствената си сестра? Ами ако това бяха последните думи, изречени помежду им?

Докато седеше, взряна в снимката (кажете на семейството ми), тя очакваше почукването на вратата. Бяха изминали четиресет и осем часа от убийството на Бек. Нацистите всеки момент щяха да бъдат тук.

Въпросът не беше дали, а кога. Щяха да заблъскат по вратата и да нахлуят в дома ѝ. Тя бе прекарала часове, опитвайки се да измисли какво да прави. Дали да отиде в кабинета на коменданта и да докладва, че Бек е изчезнал?

(Не, глупаво е. Кой французин би докладвал за нещо подобно?)

Или трябва да чака, докато те дойдат при нея?

(И това не е добре.)

Или да се опита да избяга?

Това ѝ напомни за Сара и лунната нощ, която винаги щеше да я кара да мисли за лицето на детето, изцапано с кръв, и отново щеше да я връща в началото.

— Маман? — обади се Софи от прага, притиснала малкия Ари до кръста си. — Трябва да хапнеш нещо — додаде дъщеря ѝ. Тя вече беше по-висока, почти колкото майка си. Кога бе пораснала? И беше слаба. Виан помнеше румените като ябълки бузи на дъщеря си и как дяволито искряха очите ѝ. Сега приличаше на всички тях, болезнено слаба, изнервена и преждевременно остаряла.

— Те скоро ще потропат на вратата ни — рече Виан. Беше го казвала толкова често през последните два дни, че думите ѝ не изненадаха никого. — Помниш ли какво трябва да направиш?

Софи кимна сериозно. Тя знаеше колко важно е това, въпреки че не подозираше какво бе станало с капитана. Интересно, дъщеря ѝ дори не бе попитала.

— Ако ме отведат… — подхвана Виан.

— Няма — прекъсна я Софи.

— А ако го направят? — попита Виан.

— Ние ще чакаме три дни да се върнеш, а след това ще отидем при майка Мари-Терез в манастира.

Някой заудря по вратата. Виан скочи на крака толкова бързо, че политна настрани, удари бедрото си в ъгъла на масичката и изтърва снимката. Стъклото се пропука.

— Качи се горе, Софи. Веднага.

Очите на Софи се опулиха, но тя нищо не попита. Стисна по-здраво момченцето и изтича на горния етаж. Когато Виан чу вратата на стаята ѝ да се захлопва, приглади вехтата си пола. Беше се облякла внимателно със сива вълнена жилетка и многократно изкърпвана черна пола. За да изглежда прилично. Косата ѝ бе навита и внимателно вчесана на вълни, които смекчаваха чертите на слабото ѝ лице.

На вратата отново се затропа. Тя пое дълбоко дъх, за да се успокои, и прекоси стаята. Когато отвори вратата, дишането ѝ беше почти равномерно.

Двама германски войници от Schutzstaffel — СС — стояха на прага, с пистолети в ръце. По-ниският от двамата мина покрай Виан, избутвайки я от пътя си, за да влезе в къщата. Крачеше от стая в стая, разблъсквайки грубо вещите, няколкото останали дребни украшения изпопадаха на пода. Спря в стаята на Бек и се обърна.

— Това ли е стаята на капитан Бек?

Виан кимна.

По-високият есесовец приближи до Виан и се наклони напред, сякаш силен вятър брулеше гърба му. Сведе поглед надолу към нея, челото му бе скрито от блестящата козирка на фуражката.

— Къде е той?

— О-откъде да знам?

— Кой е на горния етаж? — настоя есесовецът. — Чух нещо.

За пръв път я питаха за Ари.

— Моите… деца. — Лъжата заседна на гърлото ѝ. Отговорът бе едва доловим. Тя се прокашля и отново опита. — Разбира се, може да се качите горе, но моля ви, не будете малкото ми момченце. То… е болно от грип. Или може би от туберкулоза. — Добави последното, защото знаеше колко се страхуват нацистите да не се разболеят. Тя взе чантата си и я притисна към гърдите, сякаш можеше да я предпази.

Той кимна към другия германец, който пое уверено нагоре по стълбата. Тя го чу как се движи над главите им. Таванът проскърца. Миг по-късно слезе долу и каза нещо на немски.

— Елате с нас — нареди по-високият. — Сигурен съм, че нямате какво да криете.

Сграбчи ръката на Виан и я повлече към черния ситроен, паркиран пред портата. Бутна я грубо на задната седалка и затръшна вратата.

Виан разполагаше с пет минути да обмисли ситуацията, преди колата да спре и отново да я повлекат по каменното стълбище на кметството. На площада се бяха събрали хора, войници и местни. Селяните побързаха да изчезнат, когато ситроенът спря.

— Това е Виан Мориак — чу тя да казва някаква жена.

Нацистът стискаше ръката ѝ толкова силно, че навярно щеше да посинее, но тя не издаде нито звук, когато мъжът я издърпа в преддверието на сградата и я забута нагоре по една тясна стълба. Когато стигнаха горе, я тикна през отворената врата и я хлопна зад гърба ѝ.

Беше ѝ нужна секунда, за да привикнат очите ѝ с полумрака. Намираше се в малка стая, без прозорци, с каменни стени и дървен под. В средата на стаята имаше бюро, върху което бе поставена обикновена черна лампа, която хвърляше конусообразен сноп светлина върху надрасканото дърво. Зад бюрото — и пред него — бяха поставени дървени столове с прави облегалки.

Тя чу вратата зад нея да се отваря и затваря. Последваха стъпки; Виан знаеше, че някой е застанал зад гърба ѝ. Усещаше дъха му — миришеше на наденица и цигари — и мускусния мирис на потта му.

— Мадам — рече той толкова близо до ухото ѝ, че тя потрепна.

Ръце се сключиха около кръста ѝ, стиснаха го силно.

— Имате ли оръжие? — попита той. Френският му бе ужасен и съскаше думите. Той я опипа отстрани, плъзна разперените си пръсти по гърдите ѝ — стисна ги леко — а после ги спусна надолу по бедрата ѝ.

— Няма оръжие. Добре. — Мина покрай нея и седна зад бюрото. Сините му очи се приковаха в нея изпод лъскавата черна козирка на фуражката. — Седнете.

Тя се подчини и скръсти ръце в скута.

— Аз съм щурмбанфюрер Фон Рихтер. А вие сте мадам Виан Мориак?

Тя кимна.

— Знаете защо сте тук — рече той, извади цигара от джоба и я запали с кибрит, чието огънче припламна в сенките.

— Не — отвърна тя с несигурен глас, а ръцете ѝ леко трепереха.

— Hauptmann Бек е изчезнал.

— Изчезнал. Сигурен ли сте?

— Кога за последен път го видяхте, мадам?

Тя се намръщи.

— Аз не следя кога влиза и излиза, но като се замисля… бих казала преди две вечери. Беше доста превъзбуден.

— Превъзбуден?

— Заради сваления летец. Беше много разстроен, задето не го бе намерил. Хер капитан смяташе, че някой го укрива.

— Някой?

Виан се насили да не отмества поглед; нито потропа нервно с крак върху пода, нито се почеса по врата, където изведнъж ужасно я засърбя.

— Той цял ден претърсваше околността за пилота. Когато се прибра у дома, беше… „превъзбуден“ е единствената дума, с която бих могла да опиша състоянието му. Изпи цяла бутилка коняк и счупи в гнева си няколко предмета в дома ми. И тогава… — Тя млъкна и смръщи чело.

— И тогава?

— Сигурна съм, че това не означава нищо.

Рихтер удари с длан толкова силно по бюрото, че лампата подскочи.

— Какво?

— Хер капитан внезапно каза: „Знам къде се крие той“, грабна пистолета и изхвърча навън, като затръшна вратата зад гърба си. Видях го да се мята на мотоциклета и да подкарва нагоре по шосето с бясна скорост и после… нищо. Така и не се върна. Предположих, че е зает в комендантството. Както вече казах, не е моя работа да следя кога влиза и излиза.

Мъжът всмукна дълбоко. Върхът на цигарата припламна в червено, сетне бавно почерня. Пепелта се посипа върху бюрото. Той я изучаваше зад пелената от дим.

— Един мъж не би искал да изостави толкова красива жена като вас.

Виан не помръдна.

— Добре — рече той накрая и хвърли цигарата на пода. Изправи се рязко, настъпи все още горящия фас и го смачка с тока на ботуша. — Подозирам, че младият капитан не е толкова умел с оръжието, както би трябвало да бъде. — Вермахтът… — додаде той и поклати глава. — Те често ни разочароват. Дисциплинирани, но не са… ревностни.

Заобиколи бюрото и пристъпи към Виан. Когато я приближи, тя се изправи. Учтивостта го изискваше.

— Нещастието на капитана е моето щастие.

— О?

Погледът му се плъзна надолу по шията до бледата кожа над гърдите ѝ.

— Нуждая се от нова квартира. Хотел „Белвю“ не ме устройва. Смятам, че вашата къща е много подходяща за мен.

* * *

Когато Виан излезе от кметството, се чувстваше като корабокрушенец, изхвърлен от вълните на брега. Залиташе и леко трепереше, дланите ѝ бяха влажни, челото я сърбеше. Накъдето и да погледнеше, площадът беше пълен с войници; напоследък черните униформи на СС преобладаваха. Тя чу някой да крещи Halt! обърна се и видя как две жени в дрипави палта, с жълти звезди на гърдите, бяха съборени на колене от един войник с пушка. Войникът сграбчи едната и я издърпа на крака, докато по-възрастната пищеше. Беше мадам Фурние, съпругата на месаря. Синът ѝ Жил изкрещя:

— Не можете да отведете моята маман! — И понечи да се хвърли към двамата френски полицаи наблизо.

Единият жандарм сграбчи момчето и го дръпна силно, за да го възпре.

— Не бъди глупак.

Виан не се замисли. Видя, че бившият ѝ ученик е в беда, и се втурна към него. За бога, той беше само едно момче. На възрастта на Софи. Виан беше негова учителка още отпреди той да се научи да чете.

— Какво правите? — попита тя рязко, осъзнавайки със закъснение, че трябваше да смекчи тона си.

Полицаят се извърна към нея. Пол. Той беше още по-дебел от последния път, когато го бе видяла. Лицето му бе подпухнало, а очите му приличаха на малки тесни цепки.

— Не се намесвайте, мадам — предупреди я Пол.

— Мадам Мориак — извика Жил, — те отвеждат маман на влака! Искам да отида с нея!

Виан погледна към майката на Жил, мадам Фурние, съпругата на месаря, и видя поражението в очите ѝ.

— Ела с мен, Жил — рече Виан, без да се замисли.

— Merci — прошепна мадам Фурние.

Пол отново придърпа рязко Жил.

— Достатъчно. Момчето прави сцена. Той идва с нас.

— Не! — извика Виан. — Пол, моля те, всички ние сме французи. — Надяваше се, че наричайки го по малко име, ще му напомни, че преди тази война те бяха една общност. Тя бе преподавала на дъщерите му. — Момчето е френски гражданин. Той е роден тук!

— Ние не се интересуваме къде е бил роден, мадам. Той е в списъка. Заминава. — Очите му се присвиха. — Искате ли да подадете оплакване?

Мадам Фурние вече плачеше, стиснала ръката на сина си.

Другият полицай изсвири със свирката и побутна Жил напред с дулото на пушката си.

Жил и майка му се запрепъваха в тълпата, подкарана като стадо към гарата.

Ние не се интересуваме къде е бил роден, мадам.

Бек е бил прав. Френското гражданство вече не можеше да защити Ари.

Тя стисна здраво чантата си под мишница и се отправи към къщи. Както обикновено, шосето бе разкаляно и обувките ѝ бяха съсипани, когато достигна портата на „Льо Жарден“.

Двете деца я чакаха във всекидневната. Раменете ѝ облекчено се отпуснаха. Виан се усмихна уморено, докато оставяше чантата.

— Добре ли си? — попита Софи.

Ари тутакси се заклатушка към нея, ухилен, протегнал ръчички за прегръдка.

— Маман — изрече с усмивка, за да покаже, че е разбрал правилата на новата им игра.

Тя притегли тригодишното момченце в обятията си и силно го прегърна.

— Разпитаха ме и ме освободиха — обърна се към дъщеря си. — Това е добрата новина.

— А лошата?

Виан погледна сломено дъщеря си. Софи растеше в един свят, в който момчетата от класа ѝ биваха натоварвани като говеда на влака, под дулата на пушките и може би никога повече нямаше да ги видят.

— Друг германец е разквартируван тук.

— Ще прилича ли на хер капитан Бек?

Виан се замисли за животинския блясък в леденостудените очи на Фон Рихтер и начина, по който я „претърсваше“.

— Не — промълви тихо. — Не мисля, че ще прилича. Няма да разговаряш с него, освен ако не се налага. Не го поглеждай. Просто се опитай да бъдеш колкото може по-незабележима. И, Софи, те вече депортират и евреите, които са родени тук — децата също — качват ги на влакове и ги изпращат в трудови лагери. — Притисна по-силно към гърдите си сина на Рашел. — Той вече е Даниел. Твоят брат. Винаги. Дори когато сме сами. Ще казваме, че сме го осиновили от наша роднина в Ница. Никога не бива да допускаме грешка, в противен случай те ще го отведат, и нас също, в лагер. Разбираш ли? Не желая никой и никога да вижда документите му.

— Страх ме е, маман — каза Софи тихо.

— Мен също, Софи — беше всичко, което Виан можа да отвърне. Сега двете бяха заедно в това, поемаха този ужасен риск. Преди да успее да каже нещо повече, на вратата се почука и щурмбанфюрер Фон Рихтер влезе в дома ѝ, стърчащ като щик на пушка, с безизразно лице под лъскавата черна козирка на фуражката. Сребърни железни кръстове висяха от различни места на черната му униформа — правата корава яка, гърдите му. Значка със свастика красеше малкия ляв джоб на куртката.

— Мадам Мориак — рече той. — Виждам, че сте се прибрали пеша в дъжда.

— Mais oui — отвърна тя и отметна влажните къдрици от лицето си.

— Трябваше да помолите някой от хората ми да ви докара. Красива жена като вас не бива да се влачи в калта като крава към яслата.

— Oui, merci, следващия път ще проявя дързост и ще ги помоля.

Той влезе в къщата, без да си свали фуражката. Огледа се, изучавайки обстановката. Тя бе сигурна, че е забелязал тъмните правоъгълници върху стените, където някога бяха окачени картините, празната полица над камината и по-светлата част на пода, където от десетилетия бяха постлани килими. Всичко това вече го нямаше.

— Да. Това ще свърши работа. — Погледна към децата. — И кой имаме тук? — попита той на ужасен френски.

— Синът ми — отвърна Виан, като застана до него, приближавайки се достатъчно близо, за да може да докосва и двете деца. Не каза „Даниел“, за да не би Ари да я поправи. — И дъщеря ми Софи.

— Не си спомням капитан Бек да е споменавал две деца.

— И защо да го прави, хер щурмбанфюрер? Едва ли си заслужава.

— Е — рече той и кимна кратко към Софи. — Ти, момиче, върви да донесеш багажа ми. — Извърна се към Виан и додаде: — Покажете ми стаите. Ще избера тази, която ми хареса.

Глава 28

Изабел се събуди в стая, потънала в непрогледен мрак.

В болка.

— Будна си, нали? — попита глас до нея.

Тя позна гласа на Гаетан. Колко често през последните две години си бе представяла, че лежи в леглото до него?

— Гаетан — пророни тя и спомените нахлуха.

Хамбарът. Бек.

Изправи се толкова бързо, че главата ѝ се замая.

— Виан — промълви.

— Сестра ти е добре. — Той запали газената лампа и я остави върху обърнатата щайга до леглото. Мекото карамелено сияние ги обгърна, създавайки малък овален свят в тъмнината. Тя докосна рамото си там, където болката пулсираше, и потръпна.

— Копелето ме простреля — изрече, удивена, че може да забрави нещо подобно. Припомни си как скри пилота и Виан я залови… Припомни си как седи в мазето с мъртвеца…

— И ти го застреля.

Спомни си как Бек вдигна капака над главата ѝ и насочи пистолета към нея. Спомни си два изстрела… как се изкачва, олюлявайки се, по стълбата, чувствайки се замаяна. Осъзнавала ли е, че е била ранена?

Виан държи окървавената лопата. До нея Бек лежи в локва кръв.

Виан е бяла като тебешир, трепереща. Аз го убих.

След това спомените ѝ бяха объркани, с изключение на гнева на Виан. Не си добре дошла тук. Ако се върнеш, аз лично ще те издам.

Изабел бавно се отпусна назад. Болката от този спомен беше по-жестока от раната. За пръв път Виан имаше право да изхвърли Изабел. Как изобщо бе могло да ѝ хрумне да скрие пилота в имота на сестра си, когато капитан от Вермахта бе разквартируван в дома ѝ? Нищо чудно, че хората не ѝ вярваха.

— Откога съм тук?

— Четири дни. Раната ти зараства много добре. Сестра ти чудесно я заши. Вчера температурата ти спадна и треската отмина.

— А… Виан? Тя не е добре, разбира се. Как е тя?

— Ние я предпазихме, доколкото можем. Тя отказа да се укрие. Анри и Дидие заровиха двата трупа, почистиха хамбара и разглобиха мотоциклета на части.

— Ще я разпитват — рече Изабел. — А убийството на онзи мъж ще я терзае. Тя не умее да мрази.

— Ще се научи, преди тази война да свърши.

Изабел почувства как стомахът ѝ се свива от срам и съжаление.

— Знаеш ли, аз я обичам. Или поне искам. Как мога да го забравя в минутата, когато се скараме за нещо?

— Тя каза нещо много подобно на границата.

Изабел понечи да се обърне и изохка силно от болката в рамото. Пое дълбоко дъх, събра сили и бавно се отпусна настрани. Не бе преценила колко близо е той до нея, колко тясно е леглото. Двамата лежаха като любовници; тя на една страна, вперила поглед в него; той по гръб, взрян в тавана.

— Виан е отишла до границата?

— Ти беше в ковчег отзад в каруцата. Тя искаше да се увери, че благополучно сме прекосили границата. — Тя долови усмивка в гласа му или поне така ѝ се стори. — Заплаши да ме убие, ако не се грижа добре за теб.

— Моята сестра е казала това? — изуми се Изабел. Но не вярваше, че Гаетан е от мъжете, които ще излъжат, за да сдобрят две сестри. В профил чертите му бяха остри като бръснач, дори на смекчената светлина на лампата. Той не искаше да я погледне и се беше отдръпнал максимално до ръба на леглото.

— Тя се страхуваше, че ще умреш. И двамата се страхувахме.

Изрече го толкова тихо, че Изабел едва го чу.

— Чувствам се както някога — подхвана тя предпазливо, боейки се да не каже нещо нередно. Но още повече се страхуваше от мълчанието. Кой знаеше колко възможности за разговор щяха да имат в тези несигурни времена? — Двамата с теб сами в мрака. Спомняш ли си?

— Спомням си.

— Имам чувството, че срещата ни в Тур е била преди цяла вечност — продължи тя. — Аз бях просто едно момиче.

Той не каза нищо.

— Погледни ме, Гаетан.

— Заспивай, Изабел.

— Знаеш, че ще продължа да те питам, докато ти омръзне.

Той въздъхна и се претъркули настрани.

— Аз мисля за теб — каза тя.

— Недей. — Гласът му бе груб.

— Ти ме целуна — не се предаваше тя. — Това не беше сън.

— Не може да си го спомняш.

Изабел долови нещо странно в думите му, усети леко пърхане в гърдите си.

— Ти ме желаеш толкова силно, колкото аз теб — заяви тя.

Той поклати глава, за да отрече, но тя чуваше само мълчанието; ускореното му дишане.

— Ти мислиш, че съм твърде млада и невинна, твърде безразсъдна. Прекалявам във всичко. Разбирам го. Хората винаги казват това за мен. Аз съм незряла.

— Не е това.

— Но ти грешиш. Може би не грешеше преди две години. Аз казах, че те обичам, което сигурно е прозвучало налудничаво. — Тя си пое дълбоко дъх. — Но сега не е налудничаво, Гаетан. Може би това е единственото разумно нещо в този свят. Любовта, имам предвид. Ние видяхме сгради да се взривяват пред очите ни, да арестуват и депортират приятелите ни. Единствено Бог знае дали някога ще ги видим отново. Аз може да умра, Гаетан — промълви тя тихо. — Не го казвам като някоя ученичка, която се опитва да накара момчето, което харесва, да я целуне. Истина е и ти го знаеш. Всеки един от нас утре може да умре. И знаеш ли за какво ще съжалявам?

— За какво?

— За нас.

— Не може да има нас, Из. Не и сега. Това се опитвам да ти кажа от самото начало.

— Ако ти обещая повече да не питам, ще ми отговориш ли искрено само на един въпрос?

— Само на един?

— На един. А после ще заспя. Обещавам.

Той кимна.

— Ако не бяхме тук, криейки се в обезопасена къща, ако светът не се раздираше на части, ако това беше просто един обикновен ден в един обикновен свят, щеше ли да искаш да ни има нас, Гаетан?

Тя видя как лицето му се сгърчи, как болката издаде любовта му.

— Това няма значение, не го ли разбираш?

— Това е единственото, което има значение, Гаетан. — Изабел бе съзряла любовта в очите му. Какво значение имаха думите след всичко това?

Сега тя беше по-мъдра, отколкото преди. Сега знаеше колко крехки са животът и любовта. Може би щеше да го обича само за този един ден или само през следващата седмица, или може би докато се превърне в една стара, много стара жена. Може би той щеше да бъде любовта на живота ѝ… или любовта, докато продължава тази война… или може би той щеше да бъде само първата ѝ любов. Знаеше единствено, че в този ужасен, страховит свят тя се бе натъкнала на нещо неочаквано.

И нямаше да му позволи отново да си отиде.

— Знаех си — рече тя на себе си, усмихвайки се в мрака. Дъхът му запърха върху устните ѝ, по-интимен от всякаква целувка. Тя се наклони над лицето му, погледът ѝ бе вперен в него, настойчив и открит, и угаси лампата.

В тъмнината Изабел се сгуши до него, зарови се под одеялата. Отначало той лежеше неподвижен до нея, сякаш се страхуваше дори да я докосне, но постепенно се отпусна. Претъркули се по гръб и захърка. По някое време — не знаеше кога — тя затвори очи, протегна ръка и я постави върху хлътналия му корем, усещайки как се издига и пада ведно с равномерното му дишане. Беше, все едно да отпусне ръка в океана през лятото, когато вълната се надига.

Докосвайки го, Изабел се унесе в сън.

* * *

Кошмарите не ѝ даваха покой. В едно отдалечено кътче на съзнанието си тя чу собственото си скимтене, чу мърморенето на Софи: „Маман, взела си всички одеяла“, но нищо не можа да я събуди. В кошмара си тя седеше на един стол, докато я разпитваха. Момчето, Даниел. Той е евреин. Дай ми го, казваше Фон Рихтер, тикайки пистолета си в лицето ѝ… Тогава лицето му се променяше, размазваше се леко и се превръщаше в Бек, който държеше снимката на съпругата си и клатеше глава, но едната страна на лицето му липсваше… А после Изабел лежеше на пода, потънала в кръв, и мълвеше: Съжалявам, Виан, а Виан крещеше: Не си добре дошла тук…

Виан се събуди изведнъж, дишаше тежко. От шест дни я преследваха едни и същи кошмари; тя постоянно се чувстваше уморена и не спираше да се тревожи. Вече беше ноември, а още нямаше никаква вест от Изабел. Измъкна се изпод одеялата. Подът беше студен, но след няколко седмици щеше да е още по-студен. Протегна се към шала, който бе метнала в долния край на леглото, и го обви около раменете си.

Фон Рихтер бе пожелал да се настани в спалнята на горния етаж. Виан му бе оставила целия етаж, предпочитайки да се премести с децата в по-малката спалня на долния етаж, където всички спяха заедно на двойното легло.

Стаята на Бек. Нищо чудно, че го сънуваше. Уханието му все още витаеше във въздуха, напомняше ѝ, че мъжът, когото бе познавала, вече не беше жив, че тя го бе убила. Тя жадуваше да изкупи по някакъв начин греха си, но какво би могла да стори? Беше убила човек — добър и почтен човек, въпреки всичко. За нея нямаше значение, че той беше враг или че го бе сторила, за да спаси сестра си. Знаеше, че бе направила правилния избор. Не я терзаеше мисълта дали е било правилно, или погрешно. Преследваше я самият акт. Убийството.

Излезе от спалнята и затвори вратата зад себе си, която тихо изщрака.

Фон Рихтер седеше на дивана, четеше нещо и пиеше истинско кафе. От наситения аромат едва не ѝ прилоша. Нацистът беше тук от няколко дни и всяка от тези сутрини из къщата се разнасяше плътното горчиво ухание на прясно смляно кафе — и Фон Рихтер искаше да е сигурен, че тя ще го помирише, ще го пожелае. Но тя не можеше да изпие нито глътка; той се бе погрижил и за това. Вчера сутринта бе излял целия кафеник в умивалника, като през това време усмивката не слизаше от лицето му.

Той беше човек, който се бе сдобил с малко власт и я бе сграбчил с двете си ръце. Тя го бе разбрала още през първите няколко часа, след като пристигна, когато избра най-хубавата стая, най-топлите одеяла за леглото си, взе всички възглавници и свещи, останали в къщата, оставяйки на Виан само една газена лампа.

— Хер щурмбанфюрер — поздрави тя и приглади безформената рокля и износената жилетка.

Той не вдигна глава от германския вестник, приковал вниманието му.

— Още кафе.

Тя взе празната чаша, отиде в кухнята и се върна бързо с пълна чаша кафе.

— Съюзниците си губят времето в Северна Африка — заяви той, взе чашата от ръцете ѝ и я остави върху масичката до него.

— Oui, хер щурмбанфюрер.

Ръката му се стрелна и се уви като змия около китката ѝ, стискайки я толкова силно, че щеше да остане синина.

— Довечера ще имам гости за вечеря. Ти ще сготвиш. И ще държиш онова момче по-далеч от мен. Плачът му прилича на квичене на умиращо прасе.

Той пусна ръката ѝ.

— Oui, хер щурмбанфюрер.

Тя побърза да се махне от него, прибра се в спалнята и затвори вратата зад себе си. Наведе се и събуди Даниел. Топлото детско ухание погали врата ѝ.

— Маман — промърмори детето, докато яростно смучеше палеца си. — Софи хърка много шумно.

Виан се усмихна и протегна ръка да разроши косата на Софи. Удивително, че дори по време на война, когато всички бяха изплашени и гладуваха, едно момиче на нейната възраст някак си все още успяваше да спи непробудно.

— Хъркаш като бивол, Софи — подкачи я Виан.

— Много смешно — промърмори Софи и седна в леглото. Погледна към затворената врата. — Хер Колорадски бръмбар още ли е тук?

— Софи! — сгълча я Виан, хвърляйки тревожен поглед към затворената врата.

— Той не може да ни чуе — заяви Софи.

— Въпреки всичко — рече Виан тихо, — не мога да си представя защо сравняваш нашия гост с онова насекомо, което яде картофи. — Опита се да прикрие усмивката си.

Даниел прегърна Виан и ѝ млясна влажна целувка.

Докато го потупваше по гръбчето, притискайки го здраво към гърдите си и заровила нос в меката му пухкава бузка, тя чу боботенето на запален двигател.

Слава богу.

— Той тръгва — промърмори тя на момчето и притисна лице до бузката му. — Хайде, ела, Софи. — Отнесе Даниел във всекидневната, където все още ухаеше на прясно сварено кафе и мъжки одеколон, и започна деня си.

* * *

Откакто Изабел се помнеше, хората я наричаха безразсъдна. И прибързана, а напоследък и неразумна. През последната година тя бе пораснала достатъчно, за да прозре истинността на тези думи. В най-ранните си спомени тя първо действаше, а сетне мислеше за последствията. Може би се дължеше на факта, че толкова дълго се бе чувствала сама. Нямаше душеприказчик, нито най-добра приятелка. Нямаше близък човек, с когото да обсъжда и да решава проблемите си.

Освен това никога не бе умеела да контролира импулсивността си. Може би защото никога не бе имала какво да губи.

Сега знаеше какво означава да се страхуваш, да искаш нещо — или някого — толкова силно, че сърцето да те боли.

Някогашната Изабел навярно просто щеше да каже на Гаетан, че го обича, без да я е грижа за последиците.

Новата Изабел искаше да си тръгне, без дори да опита. Не знаеше дали ще има силата да понесе още едно отхвърляне.

При все това…

Те бяха във война. Времето беше единственият лукс, с който никой вече не разполагаше. Утрешният ден изглеждаше така мимолетен, като целувка в мрака.

Тя стоеше в малкия килер със скосен покрив, който използваха като тоалетна в обезопасената къща. Гаетан бе донесъл кофи с гореща вода, за да се изкъпе, и тя си бе позволила разточителството да лежи в медната вана, докато водата изстине. Огледалото на стената беше напукано и висеше накриво. Това деформираше отражението ѝ — едната страна на лицето ѝ изглеждаше малко по-ниско от другата.

— Как може да се страхуваш? — попита отражението си. Беше прекосявала пеш Пиренеите в снежни бури и бе плувала в буйните студени води на река Бидасоа под търсещите лъчи на испанските прожектори; веднъж бе помолила един гестаповец да пренесе куфара ѝ, пълен с фалшиви документи, през германски контролно-пропускателен пункт, „защото той изглеждал толкова силен, а тя била много уморена от пътуването“, но никога не се бе чувствала толкова нервна, както в момента. Изабел внезапно бе осъзнала, че една жена може да промени целия си живот и да преобърне съществуването си само с един избор.

Пое дълбоко дъх, уви се с прокъсана кърпа и се върна във всекидневната на обезопасената къща. Спря се до вратата само колкото да успокои препускащото си сърце (напразно), после отвори вратата.

Гаетан стоеше до затъмнения прозорец в окъсаните и вехти дрехи, все още изцапани с кръвта ѝ. Тя се усмихна нервно и посегна към края на кърпата, който бе затъкнала на гърдите.

Той застина толкова неподвижно, сякаш дишането му бе спряло, въпреки че нейното се бе учестило.

— Не го прави, Из. — Очите му се присвиха — преди щеше да реши, че е от гняв, но сега вече знаеше по-добре.

Тя разви кърпата, остави я да падне на пода. Превръзката на раната върху рамото сега бе единственото ѝ одеяние.

— Какво искаш от мен? — попита той.

— Знаеш.

— Ти си невинно момиче. Война е. Аз съм престъпник. Колко още причини са ти нужни, за да стоиш далеч от мен?

Това бяха аргументи от един друг свят.

— Ако времената бяха различни, щях да те накарам да ме преследваш — промълви тя и пристъпи напред. — Щях да те накарам да скачаш през обръчи, за да ме видиш гола. Но ние не разполагаме с време, нали?

При това тихо признание тя почувства прилив на тъга. От самото начало това бе истината между тях; те не разполагаха с време. Не можеха да се ухажват и влюбят, да се оженят и да имат деца. За тях дори можеше да няма „утре“. Тя ненавиждаше, че първият им път ще бъде обвит в печал, пропит с усещането, че вече са изгубили това, което току-що са намерили, но такъв бе светът сега.

Едно нещо Изабел знаеше със сигурност: искаше той да бъде първият мъж в леглото ѝ, искаше да го запомни, колкото и да продължи тяхното „завинаги“.

— Монахините все повтаряха, че ще свърша зле. Мисля, че са имали предвид теб.

Той приближи към нея, обхвана лицето ѝ в шепите си.

— Плашиш ме, Изабел.

— Целуни ме — бе всичко, което тя можа да промълви.

При първото докосване на устните му, всичко се промени, или Изабел се промени. Трепетно желание се разпростря по тялото ѝ, секна дъха ѝ. Тя се почувства изгубена в прегръдките му и отново намерена; разкъсана на части и отново събрана в едно цяло. Думите „обичам те“ я изгаряха, отчаяно напирайки да бъдат изречени на глас. Но още по-силно тя искаше да чуе тези думи от него, да ѝ кажат, поне веднъж, че е обичана.

— Ще съжаляваш, че си направила това — рече той.

Как можа да го каже?

— Никога. Ти ще съжаляваш ли?

— Вече съжалявам — отвърна той тихо. После отново я целуна.

Глава 29

Следващата седмица беше едно почти непоносимо блаженство за Изабел. Имаше дълги разговори на светлината на свещта, държаха се за ръце, милваха се; нощи, когато се будеха, изгарящи от болезнено желание, любеха се и отново заспиваха.

Този ден, ден като всеки друг, Изабел се събуди все още уморена, измъчвана от лека болка. Раната на рамото ѝ бе започнала да заздравява и сега я сърбеше и понаболяваше. Усети Гаетан до себе си, топлото му жилаво тяло. Знаеше, че той е буден; може би заради дишането му или заради начина, по който кракът му разсеяно се отъркваше о нейния, или заради тишината. Просто знаеше. През изминалите дни тя го изучаваше като примерна ученичка. Нищо, което той направеше, не беше прекалено малко или незначително, за да не го забележи. Тя неспирно си повтаряше, че трябва да запомни и най-малките подробности.

Изабел бе прочела безброй любовни романи в живота си и винаги бе мечтала за любовта; при все това никога не си бе представяла, че един гол стар двоен матрак може да се превърне в цял един свят, в оазис. Обърна се настрани и се пресегна през Гаетан, за да запали лампата. На бледото ѝ сияние се намести по-близо до него и преметна ръка през гърдите му. Тесен сребрист белег пресичаше гъстите косми. Тя го докосна, погали го с върха на пръстите.

— Брат ми ме замери с камък. Бях твърде бавен и не се наведох навреме — заговори той. — Жорж — додаде с обич; тонът му напомни на Изабел, че братът на Гаетан беше военнопленник.

Тя не знаеше почти нищо за живота му досега. Знаеше само, че майка му е била шивачка, а баща му отглеждал прасета… живеел някъде в гората, в къща без течаща вода, само с една стая за цялото семейство. Той бе отговорил на въпросите ѝ, но не бе споделил нищо повече. Бе заявил, че предпочита да слуша разказите ѝ за приключенията, заради които е била изхвърлена от толкова много училища. Това е по-добре, отколкото историите за бедни хора, които просто се опитват да оцелеят, я бе уверил той.

Но зад изречените думи и споделените истории тя усещаше, че времето им изтича. Не можеха да останат дълго тук. Дори вече се бяха задържали в тази къща прекалено дълго. Тя бе достатъчно възстановена, за да пътува. Навярно не чак дотам, че да прекосява Пиренеите, но със сигурност нямаше нужда да пази леглото.

Как можеше да го остави? Може би никога повече нямаше да се видят.

Това беше най-големият ѝ страх.

— Осъзнавам го, знаеш го — рече той.

Изабел не знаеше какво иска да каже, но долови пустотата в гласа му и разбра, че не беше нещо хубаво. Тъгата, съпътстваща радостта да споделя леглото му — сравнима единствено с нея — се разпростря като паяжина.

— Осъзнаваш какво? — попита тя, макар да не искаше да чуе отговора.

— Че се сбогуваме всеки път, когато се целуваме.

Изабел затвори очи.

— Отвън бушува война, Из. Аз трябва да се върна.

Тя го знаеше и беше съгласна, макар че мисълта караше сърцето ѝ да се свива мъчително.

— Знам — бе всичко, което можа да каже. Страхуваше се, че по-нататъшното задълбочаване може да ѝ причини болка, по-силна, отколкото би могла да понесе.

— В Урюн се събира група — поде тя. — Трябва да съм там преди полунощ в сряда, ако имаме късмет.

— Ние нямаме късмет — отвърна той. — Вече би трябвало да си го разбрала.

— Грешиш, Гаетан. Сега, след като ме срещна, никога няма да можеш да ме забравиш. А и това е нещо. — Тя се наклони за целувка.

Той тихо прошепна нещо до устните ѝ, едва доловимо; може би беше „това не е достатъчно“. Не и пукаше. Не желаеше да го чува.

* * *

През ноември хората в Кариво отново се потопиха в руслото на трудното оцеляване през зимата. Сега знаеха това, което не им бе известно през миналата зима: животът можеше да стане още по-тежък. Войната бе обхванала целия свят: Африка, Съветския съюз, Япония, остров, наречен Гаудалканал[78]. Тъй като германците се биеха на толкова много фронтове, храната бе станала още по-оскъдна, както дървата, газта, електричеството и стоките за ежедневна употреба.

Тази петъчна сутрин беше особено студена и сива. Времето не беше подходящо за рисковани начинания, но Виан бе решила, че днес е Денят. Нужна ѝ беше цялата сила, за да събере смелост да излезе от къщата с Даниел, но тя знаеше, че трябва да го стори. Косата му беше толкова късо подстригана, че все едно бе почти плешив и тя го бе облякла в широки дрехи, за да изглежда по-малък. Бе взела всички мерки, за да промени външността му.

Застави се да си придаде ведър вид, докато вървеше из града с по едно дете от двете страни — Софи и Даниел.

Даниел.

В хлебарницата се нареди най-отзад на опашката. Зачака, затаила дъх, някой да попита за момчето до нея, но жените на опашката бяха прекалено изтощени, гладни и съсипани, за да имат сили дори да я погледнат. Когато най-после дойде редът на Виан, Ивет вдигна глава. Само допреди две години тя беше красива жена, с вълниста меднокестенява коса и очи, черни като въглени. Сега, след три години война, тя изглеждаше състарена и уморена.

— Виан Мориак. От известно време не съм те виждала с дъщеря ти. Bonjour, Софи, колко си се източила. — Надникна иззад тезгяха. — А кой е този хубав млад господин?

— Даниел — отвърна той гордо.

Виан отпусна треперещата си ръка върху късо остриганата му главичка.

— Осинових го от братовчедката на Антоан в Ница. Тя… почина.

Ивет отметна къдриците от очите си и издуха един кичур от устата си, докато се взираше надолу в малкото момченце. Тя имаше трима синове, единият не беше много по-голям от Даниел.

Сърцето на Виан заблъска в гърдите ѝ.

Ивет отстъпи от тезгяха. Отиде до малката врата, разделяща магазина от пекарната.

— Хер лейтенант! — извика тя. — Бихте ли дошли тук?

Виан стисна по-здраво дръжката на кошницата, пръстите ѝ трепереха, сякаш бягаха по клавишите на пиано.

Едър и пълен германец се появи с тежка, бавна стъпка от задната стаичка, награбил сноп прясно опечени франзели. Видя Виан и спря.

— Мадам — рече и облите му като ябълки бузи се издуха от пълната уста.

Виан едва намери сили да кимне.

— Днес няма повече хляб, хер лейтенант. Ако опека още, ще запазя най-хубавия за вас и вашите хора. Тази бедна жена няма да получи дори вчерашната франзела.

Очите на мъжа се присвиха преценяващо. Приближи към Виан, плоските му стъпала задумкаха по каменния под. Без да каже нито дума, пусна една изядена до половината франзела в кошницата ѝ. После кимна и се изнесе от магазина, а малкото звънче възвести излизането му.

Когато останаха сами, Ивет пристъпи близо до Виан, толкова близо, че Виан едва се сдържа да не направи крачка назад.

— Чух, че сега в къщата ти живее офицер от СС. Какво стана с красивия капитан?

— Той изчезна — отвърна Виан безстрастно. — Никой нищо не знае.

— Никой? А защо са те разпитвали? Всички са те видели да влизаш в комендантството.

— Аз съм просто една домакиня. Какво бих могла да знам за такива неща?

Ивет се втренчи по-продължително във Виан, преценявайки я мълчаливо. После се отдръпна.

— Ти си добра приятелка, Виан Мориак — рече тихо.

Виан кимна кратко и подбра децата към вратата. Дните, когато се спираше на улицата, за да поговори с приятелки, бяха отдавна отминали. Сега беше опасно дори да си размениш поглед с някого; приятелските разговори бяха изчезнали, като маслото, кафето и свинското.

Отвън Виан се спря върху каменни стъпала, през чиито пукнатини бяха прораснали гъсти плевели, покрити със скреж. Носеше зимно палто, ушито от плътна, извезана като гоблен, покривка за легло. Беше копирала кройката от едно списание: двуредно закопчаване, с дължина до коляното, с широки ревери и копчета, които отряза от един от любимите си туидени жакети на „Харис“. Днес ѝ топлеше достатъчно, но много скоро щеше да се наложи да пъха вестници между пуловера и палтото.

Виан завърза отново шала около главата си и пристегна по-здраво възела под брадичката, ледена като останалата част от лицето ѝ. Пожълтелите листа се гонеха по каменната пътека, сипеха се върху обутите ѝ в ботуши крака.

Тя стисна здраво облечената в ръкавичка с един пръст ръка на Даниел и пристъпи на тротоара. Мигом усети, че нещо не е наред. Навсякъде имаше германски войници и френски жандарми — в коли, на мотоциклети, маршируваха нагоре по заледеното улично платно, събираха се на групи пред кафенетата.

Каквото и да ставаше, не беше на добро и винаги беше най-разумно да стои по-далеч от войниците — особено след победите на съюзниците в Северна Африка.

— Хайде, Софи и Даниел. Да си вървим у дома.

Тя се опита да завие право зад ъгъла, но установи, че улицата е преградена. Нагоре и надолу, по цялото ѝ протежение, вратите бяха заключени, а капаците на прозорците залостени. Кафенетата бяха празни. Във въздуха витаеше ужасяващо усещане за надвиснала опасност.

Следващата улица, по която се опита да мине, също беше затворена. Двама нацистки войници стояха до барикадата, с пушки, насочени към нея. Зад тях германските войници тропаха по улицата под строй, с маршова стъпка, изпъвайки крака почти под прав ъгъл.

Виан хвана децата за ръце и тримата забързаха, но всички улици наоколо бяха барикадирани и охранявани. Беше ясно, че е в ход някакъв план. Камиони и автобуси трополяха по калдъръмените улици към площада.

Виан излезе на площада и спря. Беше се задъхала и придърпа децата по-близо до себе си.

Хаос. Подредените в редица автобуси бълваха пътници — всички носеха жълти значки. Жени и деца биваха бутани да слязат и изблъсквани грубо на площада. Нацистите се бяха строили в кръг — ужасяващ, зловещ патрул, докато френските полицаи измъкваха хората от автобусите, късаха бижутата от вратовете на жените, мушкаха ги с дулата на пушките.

— Маман! — извика Софи.

Виан притисна длан върху устата на дъщеря си.

От лявата ѝ страна една млада жена бе съборена на земята, а после влачена за косата през тълпата.

— Виан?

Тя се извърна и видя Елен Рюел, която носеше малък кожен куфар и държеше малкото си момченце за ръката. По-голямо момче стоеше близо до нея. Измачканите жълти значки ги идентифицираха.

— Отведи синовете ми — прошепна Елен отчаяно на Виан.

— Сега ли? — сепна се Виан и се озърна.

— Не, маман — възпротиви се по-голямото момче. — Папа ми заръча да се грижа за теб. Няма да те изоставя. Ако пуснеш ръката ми, просто ще те последвам. По-добре да останем заедно.

Зад тях се разнесе пронизително изсвирване.

Елен тикна малкото момче към Виан, бутна го до Даниел.

— Той се казва Жан Жорж, също като чичо си. Този юни ще навърши четири. Роднините на съпруга ми живеят в Бургундия.

— Аз нямам документи за него… те ще ме убият, ако го взема.

— Ти! — изкрещя един нацистки войник към Елен. Приближи и я сграбчи толкова грубо за косата, че едва не я повдигна във въздуха. Тя се блъсна в по-големия си син, който я подпря да не падне.

В следващия миг Елен и синът ѝ изчезнаха, изгубени сред тълпата. Момчето до нея крещеше „Маман!“ и хлипаше задавено.

— Трябва да се махнем от тук — каза Виан на Софи. — Сега. — Тя стисна толкова силно ръката на Жан Жорж, че той отново се разплака. Всеки път, когато изкрещяваше „Маман!“, тя потръпваше и се молеше детето да замълчи. Те вървяха забързано нагоре по една улица, сетне надолу по друга, избягвайки барикадите и заобикаляйки войниците, които разбиваха вратите на къщите и влачеха евреите към площада. Два пъти ги спираха и им разрешаваха да преминат, защото нямаха жълти звезди върху дрехите си. Когато излязоха на разкаляното шосе, се наложи да забавят ход, но Виан не спря дори когато двете момчета започнаха да плачат.

Когато стигнаха в „Льо Жарден“, Виан най-после се спря.

Отпред беше паркиран черният ситроен на Фон Рихтер.

— О, не! — изпъшка Софи.

Виан сведе поглед към ужасената си дъщеря, видя собствения си страх, отразен в обичните очи, и изведнъж осъзна какво трябва да направи.

— Трябва да се опитаме да го спасим или ще бъдем също толкова лоши като тях — каза тя. Това беше положението. Не искаше да замесва дъщеря си в това, но какъв избор имаше? — Трябва да спася това момче.

— Как?

— Още не знам — призна Виан.

— Но Фон Рихтер…

Сякаш бе чул името си, нацистът се появи на входната врата, изглеждащ безупречно спретнат в униформата си.

— А, мадам Мориак — рече той, присвивайки очи, докато я приближаваше. — Ето ви и вас.

Виан се насили да запази спокойствие.

— Бяхме на пазар в града.

— Не е подходящ ден за пазаруване. Събират евреите, за да ги депортират. — Той пристъпи към нея, ботушите му жвакаха в мократа трева. Листата на ябълковото дърво до него бяха опадали; малките парчета плат потрепваха върху оголените клони. Червено. Розово. Бяло. И едно ново за Бек. Черно. — И кой е този добре изглеждащ младеж? — попита Фон Рихтер и докосна мократа от сълзи буза на детето с облечения си в черна ръкавица пръст.

— С-син е на една приятелка. Майка му почина от туберкулоза тази седмица.

Фон Рихтер отскочи назад, сякаш беше казала „бубонна чума“.

— Не желая това дете в къщата. Ясно ли е? Още тази минута ще го отведете в сиропиталището.

Сиропиталището. Майка Мари-Терез.

Тя кимна.

— Разбира се, хер щурмбанфюрер.

Той щракна с пръсти, сякаш казваше: Тръгвайте, веднага. Понечи да се отдалечи, но се спря и отново извърна лице към Виан.

— Искам да сте у дома тази вечер за вечерята.

— Аз винаги съм у дома, хер щурмбанфюрер.

— Ние заминаваме утре и искам преди това да нахраните мен и приятелите ми с вкусна храна.

— Заминавате? — попита тя и в гърдите ѝ лумна искрица надежда.

— Утре ще окупираме останалата част от Франция. Повече няма да има Свободна зона. Крайно време беше. Глупаво беше да ви позволяваме на вас, французите, сами да се управлявате. Приятен ден, мадам.

Виан остана като закована на мястото си, стиснала ръката на детето. Въпреки плача на Жан Жорж, тя чу как портата изскърца и после се захлопна. После двигателят на колата изръмжа.

— Дали майка Мари-Терез ще го скрие? — попита Софи, когато той си тръгна.

— Надявам се. Отведи Даниел в къщата и заключи вратата. На никого не отваряй, освен на мен. Ще се върна колкото може по-бързо.

Изведнъж Софи доби помъдрелия вид на зряла жена.

— Браво, маман, много добро решение.

— Ще видим. — Това бе единствената надежда, която ѝ бе останала.

— Хайде да вървим, Жан Жорж. Отиваме на разходка — каза тя на момчето до нея, когато децата се прибраха на сигурно място в къщата и вратата се заключи.

— При маман?

Виан не можа да го погледне.

— Хайде.

* * *

Когато Виан и момчето влязоха отново в града, бе започнало да ръми. Жан Жорж ту плачеше, ту се оплакваше, но Виан беше толкова нервна, че почти не го чуваше.

Как можеше да моли майката игуменка да поеме такъв риск?

Как можеше да не я помоли?

Те минаха покрай църквата и закрачиха към манастира, скрит зад нея. Орденът на „Сестрите на свети Йосиф“ е бил основан през 1650 г. от шест жени единомишленички, които просто искали да служат на бедните в тяхната общност. Постепенно броят на членовете му бе нараснал до хиляди в цяла Франция, докато религиозните общности не били забранени от държавата по време на Френската революция. Някои от сестрите били признати за мъченици, след като умрели на гилотината заради вярата си.

Виан приближи до входа на абатството, вдигна тежкото желязно чукало и го остави да падне върху дъбовата врата със силно дрънчене.

— Защо сме тук? — изхленчи Жан Жорж. — Маман тук ли е?

— Шшт.

Отвори една монахиня, милото и пълничко лице бе обрамчено от бялата забрадка и черната качулка на расото.

— А, Виан — усмихна се тя.

— Сестро Агата, бих искала да говоря с майката игуменка, ако е възможно.

Монахинята отстъпи назад, полите на дрехата ѝ прошумоляха върху каменния под.

— Ще отида да проверя. Вие двамата защо не седнете в градината?

Виан кимна.

— Merci.

Двамата с Жан Жорж закрачиха през студените сводове на галерията. В края на коридора завиха наляво и излязоха в градината. Тя беше просторна и квадратна, със заскрежена покафеняла трева. В средата имаше фонтан с мраморна лъвска глава и няколко каменни пейки, пръснати наоколо. Виан седна на една от студените скамейки, отвън на дъжда, и придърпа момчето към себе си.

Не се наложи да чакат дълго.

— Виан — рече майката игуменка, пристъпвайки към нея. Расото ѝ се влачеше в тревата, а пръстите ѝ бяха сключени около големия кръст, висящ на веригата около врата ѝ. — Радвам се да те видя. Мина доста време. А кой е този млад мъж?

Момчето вдигна глава.

— Маман тук ли е?

Очите на Виан срещнаха спокойния поглед на майката игуменка.

— Казва се Жан Жорж Рюел, майко. Бих искала да говоря с вас насаме, ако е възможно.

Майката игуменка плесна с ръце, появи се една млада монахиня и отведе момчето. Когато останаха сами, майката игуменка седна до Виан.

Виан не можеше да подреди мислите си и мълчанието помежду им се проточи.

— Съжалявам за приятелката ти Рашел.

— Както и за още толкова много други — отвърна Виан.

Майката игуменка кимна.

— Чухме ужасяващи слухове по Радио „Лондон“ за това, което се случва в лагерите.

— Може би нашият Свети Отец…

— Той мълчи по въпроса — прекъсна я майката игуменка с глас, натежал от разочарование.

Виан пое дълбоко дъх.

— Елен Рюел и по-големият ѝ син днес бяха депортирани. Жан Жорж е сам. Неговата майка… го остави на мен.

— Оставила го е на теб? — Майката игуменка замълча. — Опасно е да държиш в дома си еврейско дете, Виан.

— Искам да го защитя — рече тя тихо.

Майката игуменка я погледна. Тя не проговори толкова дълго, че страхът на Виан пусна корени, избуя.

— И как възнамеряваш да го сториш? — попита накрая монахинята.

— Ще го скрия.

— Къде?

Виан погледна майката игуменка и нищо не отвърна.

Лицето на монахинята изгуби цвета си.

— Тук?

— В сиропиталището. Какво по-добро място?

Майката игуменка стана, сетне отново седна. После пак се изправи, пръстите ѝ се протегнаха към кръста, стиснаха го. Тя бавно се отпусна на пейката. Раменете ѝ увиснаха, сетне се изправиха, беше взела решение.

— Дете, което е поверено на грижите ни, има нужда от документи. Кръщелно свидетелство… аз мога… разбира се, да го набавя, но документи за самоличност…

— Аз ще се погрижа за тях — заяви Виан, макар да нямаше представа дали е възможно.

— Знаеш, че сега е незаконно да се укриват евреи. Ако имаш късмет, наказанието е депортиране, а мисля, че напоследък никой във Франция няма късмет.

Виан кимна.

— Аз ще вземе момчето — каза майката игуменка. — И… мога да осигуря подслон за повече от едно еврейско дете.

— Повече?

— Разбира се, че има още, Виан. Ще говоря с един мъж, когото познавам, в Жиро. Той работи за Фонда за подпомагане на деца. Предполагам, че познава много семейства и деца, които се укриват. Ще му кажа, че ще го посетиш.

— А-аз?

— Сега ти си водачът на тази мисия, щом рискуваме живота си за едно дете, може да се опитаме да спасим повече. — Майката игуменка рязко се изправи на крака. Улови ръката на Виан и двете жени закрачиха из малката градина. — Никой тук не бива да знае истината. Децата трябва да бъдат подготвени и снабдени с документи, които да издържат проверка. И ти трябва да заемаш някакъв пост тук — може би като учителка, oui, на половин работен ден. Това ще ни даде възможност да ти плащаме малка стипендия и ще бъде обяснение защо си тук с децата.

— Oui — промълви Виан, цялата трепереща.

— Не се страхувай, Виан. Ние постъпваме правилно.

Тя не се съмняваше, че това е така, но въпреки това беше ужасена.

— Това ни причиниха те. Ние се страхуваме от собствените сенки. — Погледна майката игуменка. — Как ще го осъществя? Ще отида при изплашените гладуващи жени и ще ги помоля да ми дадат децата си?

— Ще ги попиташ дали са видели как товарят приятелите им като добитък във влаковете и ги отвеждат. Ще ги попиташ дали са готови на риск, за да не допуснат децата им да попаднат в такъв влак. После ще оставиш всяка майка сама да реши.

— Трудно е да си представиш подобен избор. Не съм сигурна, че аз бих могла да го направя. Просто да поверя Софи и Даниел на някой непознат.

Майката игуменка се наклони към нея.

— Чух, че един от техните ужасни есесовци е разквартируван в твоя дом. Надявам се, осъзнаваш, че това излага теб и Софи на страшен риск.

— Разбира се. Но как мога да я оставя да вярва, че е правилно да се бездейства в такива времена?

Майката игуменка спря. Пусна ръката на Виан, сложи меката си длан върху бузата ѝ и нежно се усмихна.

— Бъди предпазлива, Виан. Вече присъствах на погребението на майка ти. Не искам да присъствам и на твоето.

Глава 30

В един леденостуден ден в средата на ноември Изабел и Гаетан напуснаха къщата в Брантом и се качиха на влака за Байон. Вагонът бе претъпкан с германски войници със сериозни лица — повече от обикновено — и когато слязоха, видяха, че още много се тълпят на перона на гарата.

Изабел държеше ръката на Гаетан, докато си проправяха път през морето от сиво-зелени униформи. Двама млади влюбени, запътили се към градския плаж.

— Маман обичаше да ходи на плажа. Казвала ли съм ти това? — попита Изабел, докато минаваха покрай двама офицери от СС.

— Вие, богатите деца, сте ползвали доста благини.

Тя се усмихна.

— Едва ли може да се каже, че сме били богати, Гаетан — рече тя, когато излязоха от гарата.

— Е, не сте били и бедни — възрази той. — Аз познавам бедността. — Замълча, оставяйки думите да увиснат помежду им, после додаде: — Някой ден ще бъда богат. Някой ден — повтори той с въздишка и тя знаеше какво си мисли. Това, за което всички постоянно мислеха: ще я има ли Франция в нашето бъдеще? Гаетан забави крачка.

Изабел видя какво бе привлякло вниманието му.

— Продължавай да вървиш — процеди той.

Барикада препречваше пътя им. Навсякъде имаше войници с пушки в ръце.

— Какво става? — попита Изабел.

— Те ни видяха — отвърна Гаетан и стисна по-силно ръката ѝ. Двамата се отправиха към множеството от германски войници.

Едър и плещест часовой с квадратна глава препречи пътя им и поиска да види пропуските и документите им.

Изабел подаде документите на Жулиет. Гаетан му връчи своите фалшиви документи, но войникът се интересуваше повече от това, което става зад него. Хвърли бегъл поглед върху документите и им ги върна.

Изабел му отправи най-невинната си усмивка.

— Какво става днес?

— Вече няма Свободна зона — отвърна войникът и им махна да минават.

— Няма Свободна зона? Но…

— Окупираме цяла Франция — заяви той грубо. — Повече никакви преструвки, че абсурдното ви правителство във Виши управлява. Вървете.

Гаетан я повлече напред през стълпотворението от войници.

Цели часове, докато вървяха, те бяха заобиколени от германски камиони и автомобили, които профучаваха покрай тях.

Успяха да избягат от нацистката тълпа чак когато стигнаха до старинния крайбрежен град Сен-Жан де Люз. Двамата вървяха по пустата дига, издигаща се над бушуващите вълни на Атлантическия океан. Извитата жълта ивица пясък под тях ги отделяше от могъщия, сърдит океан. В далечината тучният зеленеещ се полуостров бе осеян с къщи, построени в традиционен за баските стил, с бели стени, червени врати и яркочервени керемидени покриви. Небето над главите им беше избледняло, като изпрано синьо, с облаци, разпрострели се като опънати въжета за пране. Днес нямаше други хора, нито на брега, нито край древната дига.

За пръв път от часове Изабел можеше да диша свободно.

— Какво означава, че повече няма Свободна зона?

— Не е добре, това е сигурно. Ще направи работата ти още по-опасна.

— И преди съм прекосявала Окупираната зона.

Тя стисна ръката му и го поведе към неравните каменни стъпала, слизащи до шосето.

— Когато бях малка, често сме идвали тук на почивка — каза тя. — Преди маман да умре. Или поне така съм чувала. Аз почти не си спомням.

Тя искаше това да бъде начало на разговор, но думите ѝ потънаха във възцарилото се мълчание помежду им и останаха без отговор. В тишината Изабел почувства задушаващата тежест на отсъствието му, макар че той продължаваше да държи ръката ѝ. Защо не му бе задала повече въпроси през дните, докато бяха заедно, защо не бе узнала всичко за него? Сега не им бе останало много време, и двамата го знаеха. Продължиха да вървят в потискащо мълчание.

В дрезгавината на настъпващата вечер Гаетан за пръв път зърна Пиренеите.

Изсечените заснежени склонове се издигаха към оловносивото небе, побелелите им върхове пронизваха облаците.

— Merde. И колко пъти си прекосявала тези планини?

— Двайсет и седем.

— Ти си чудо — рече той.

— Такава съм — усмихна се тя.

Те продължиха по тъмните празни улици на Урюн, изкачвайки се с всяка стъпка, отминавайки затворените магазини и кафенетата, пълни със старци. Под града се виеше черен път, водещ към подножието на планините. Най-после стигнаха до хижата, скътана между тъмните възвишения, от чийто комин се издигаше дим.

— Добре ли си? — попита той, забелязал, че тя забавя крачка.

— Ще ми липсваш — пророни Изабел тихо. — Колко дълго можеш да останеш?

— Трябва да тръгна на сутринта.

Искаше да пусне ръката му, но ѝ бе трудно. Изпитваше този ужасяващ, безразсъден страх, че ако се отдели от него, никога повече няма да го докосне отново, и мисълта за това я парализираше. Въпреки това я чакаше работа. Освободи ръката му и рязко и бързо почука три пъти.

Мадам Бабино отвори вратата, облечена в мъжки дрехи, с димяща цигара „Галоаз“ в устата.

— Жулиет! Влизай, влизай — подкани я тя. Отстъпи назад, за да пропусне Изабел и Гаетан в голямата стая, където четирима пилоти се бяха събрали около масата за хранене. В огнището гореше огън, черната чугунена тенджера, висяща над пламъците, бълбукаше и съскаше, докато капакът ѝ подскачаше. Изабел усети миризмите на отделните съставки на яхнията — козе месо; вино; бекон; гъст, мазен бульон; гъби и градински чай. Ароматът беше божествен и ѝ напомни, че не бе яла през целия ден.

Мадам събра мъжете и ги представи — бяха трима от Кралските военновъздушни сили и един американски летец. Англичаните били тук от дни, в очакване на американеца, който пристигнал вчера. Едуардо щеше да ги поведе на сутринта към планините.

— Радвам се да се запозная с теб — каза един от пилотите, разтърсвайки ръката на Изабел, сякаш беше водна помпа. — Ти си толкова красива, колкото се разправя.

Мъжете заговориха в един глас. Изабел застана до мадам Бабино и ѝ подаде плика с парите, който трябваше да донесе преди две седмици.

— Извинявам се за закъснението.

— Имала си основателна причина. Как се чувстваш?

Изабел размърда рамото си, за да провери.

— По-добре. След седмица отново ще бъда готова за преход през планините.

Мадам подаде на Изабел цигарата си „Галоаз“. Изабел я взе, всмукна дълбоко и издиша дима, изучавайки мъжете, които сега бяха под нейна опека.

— Как са те?

— Виждаш ли онзи високия и слабия, с нос като на римски император?

Изабел не можа да сдържи усмивката си.

— Виждам го.

— Той твърди, че бил лорд, херцог или нещо подобно. Сара от По каза, че бил истинска напаст. Не желаел да изпълнява женски заповеди.

Изабел си отбеляза мислено информацията. Разбира се, не беше рядкост да среща пилоти, които не искаха да приемат заповеди от жени — момичета или изобщо всякакви представителки на женския пол — но това винаги беше изпитание.

Мадам подаде на Изабел смачкан и изцапан лист.

— Един от тях ми даде това за теб.

Тя го отвори бързо и прегледа съдържанието. Позна наклонения почерк на Анри.

Ж., твоята приятелка е добре след германската си ваканция, но има гости.

Не идвай насам. Ние я наблюдаваме.

Виан беше добре — била е освободена след разпита — но друг военен или войници бяха разквартирувани в дома ѝ. Тя смачка листа и го хвърли в огъня. Не знаеше дали изпитва облекчение, или тревога. Инстинктивно погледът ѝ потърси Гаетан, който я наблюдаваше, докато разговаряше с летците.

— Знаеш ли, виждам начина, по който го гледаш.

— Лорда с големия нос?

Мадам Бабино се изсмя гръмко.

— Аз съм стара, но не съм сляпа. Говоря за младия красавец с пълните с копнеж очи. Той също не спира да те гледа.

— Той заминава утре сутринта.

— Ах.

Изабел се извърна към жената, която през последните две години бе станала нейна приятелка.

— Страхувам се да го пусна да замине, което е откачено, имайки предвид всички опасни неща, които правя.

Погледът в тъмните очи на мадам беше едновременно разбиращ и съчувстващ.

— Ако бяха нормални времена, щях да ти кажа да бъдеш предпазлива. Щях да изтъкна, че той е млад и се занимава с опасна работа, а младите мъже в опасност могат да бъдат непостоянни. — Тя въздъхна. — Но напоследък сме предпазливи за толкова много неща, защо да прибавяме и любовта в списъка?

— Любов — рече Изабел тихо.

— Но бих добавила следното, тъй като съм майка, а ние, майките, не можем да се сдържаме: разбитото сърце боли еднакво силно и във военно, и в мирно време. Затова се сбогувай подобаващо с твоя млад мъж.

* * *

Изабел изчака къщата да утихне — или поне дотолкова, доколкото можеше да бъде една стая, пълна с мъже, които спяха на пода, хъркаха и се въртяха. Като се движеше предпазливо, тя се измъкна изпод одеялата, прекоси безшумно стаята и излезе навън.

Над главата ѝ звездите блещукаха в необятното небе, простиращо се в безкрая. Лунната светлина осветяваше козите, превръщайки ги в сребристобели точки, ръснати по планинския склон.

Младата жена стоеше до дървената ограда и се взираше навън. Не се наложи да чака дълго.

Гаетан се приближи зад нея и я обви с ръце. Тя се облегна на него.

— Чувствам се защитена в прегръдката ти.

Той не отвърна и тя разбра, че нещо не е наред. Сърцето ѝ се сви. Извърна се бавно и го погледна.

— Какво има?

— Изабел.

Начинът, по който го каза, я изплаши. Не, не ми го казвай — помисли си тя. — Каквото и да е, не ми го казвай. В тишината шумовете ставаха по-отчетливи — врещенето на козите, ударите на сърцето ѝ, търкалянето на камъни по планинския склон в далечината.

— Онази среща. Онази, на която отивахме в Кариво, когато си намерила летеца.

— Oui? — попита тя. През последните няколко дни го бе изучавала толкова внимателно, бе наблюдавала всяка емоция, прекосяваща лицето му, затова сега знаеше, че това, което ще каже, няма да е добро.

— Напускам групата на Пол. Ще се боря… по различен начин.

— В какъв смисъл различен?

— С оръжие — отвърна той тихо. — И бомби. С всичко, което можем. Ще се присъединя към партизанска група, която живее в горите. Моята работа ще бъдат експлозивите. — Той се усмихна. — И кражбата на части за бомби.

— Миналото би трябвало да ти е от полза. — Шегата ѝ не се получи.

Усмивката му помръкна.

— Вече не мога само да разнасям позиви, Из. Имам нужда да върша нещо повече. И… мисля, че известно време няма да мога да те виждам.

Тя кимна, но докато главата ѝ се движеше в знак на съгласие, една мисъл изгаряше ума ѝ: Как? Как ще си тръгна сега и ще го оставя? И тя разбра от какво се бе страхувал той от самото начало.

Погледът, който ѝ отправи, беше интимен като целувка. В него тя видя отразен собствения си страх. Те можеше никога повече да не се видят.

— Люби ме, Гаетан — прошепна Изабел.

Като за последен път.

* * *

Виан стоеше пред хотел „Белвю“ в проливния дъжд. Прозорците на хотела бяха замъглени, но през стъклата се виждаха сиво-зелените полеви униформи.

Хайде, Виан, вече си в играта.

Тя изпъна рамене и отвори вратата. Звънчето жизнерадостно издрънча над главата ѝ и мъжете във фоайето зарязаха заниманията си и се извърнаха, за да я изгледат. Вермахт, СС, Гестапо. Чувстваше се като агне на заколение.

Зад бюрото на рецепцията Анри вдигна глава. Щом я видя, той стана, заобиколи бюрото и си проби пъргаво път през тълпата към нея.

Улови ръката ѝ и изсъска:

— Усмихни се. — Тя се опита да се подчини. Не беше сигурна дали е успяла.

Той я поведе към рецепцията и пусна ръката ѝ. Говореше ѝ нещо — смееше се, като че ли на някаква шега — докато заемаше мястото си зад касата и големия черен телефон.

— За баща ви, нали? — попита той високо. — Стая за две вечери?

Тя кимна сковано.

— Ето, нека ви покажа стаята, с която разполагаме — каза мъжът накрая.

Тя го последва през фоайето в тесния коридор. Двамата минаха покрай малка маса, върху която имаше купа с пресни плодове (само германците можеха да си позволят подобна екстравагантност), и тоалетната, която беше празна. Той продължи нагоре по тясната извита стълба в дъното на коридора и я въведе в толкова малка стая, че вътре можеше да се смести само едно легло. Единственият прозорец бе затъмнен.

Анри затвори вратата зад тях.

— Не биваше да идвате тук. Изпратих ви съобщение, че Изабел е добре.

— Oui, merci. — Тя пое дълбоко дъх. — Трябват ми документи за самоличност. Вие сте единственият човек, за когото се сетих, че може да ми помогне.

Той се намръщи.

— Молбата ви е опасна, мадам. За кого?

— За едно еврейско дете, което се укрива.

— Къде се укрива?

— Не мисля, че искате да знаете, нали?

— Не. Не. Мястото безопасно ли е?

Тя сви рамене, мълчанието ѝ бе достатъчно красноречив отговор. Знаеше ли някой сега кое е безопасно?

— Чух, че щурмбанфюрер Фон Рихтер е разквартируван в дома ви. Той доскоро живееше тук. Много е опасен. Отмъстителен и жесток. Ако ви залови…

— Какво да правим, Анри, да стоим със скръстени ръце и да наблюдаваме безучастно?

— Напомняте ми за сестра ви — рече той.

— Повярвайте ми, аз не съм смела жена.

Анри задълго остана смълчан. После каза:

— Ще се погрижа да ви намеря непопълнени документи. Ще трябва да се научите сама да ги фалшифицирате. Аз съм прекалено зает, за да се ангажирам и с това. Упражнявайте се, като се опитвате да копирате вашите.

— Благодаря ви. — Тя замълча и го погледна, спомняйки си бележката, която ѝ бе донесъл преди месеци — и това, което тогава си бе помислила за сестра си. Сега знаеше, че Изабел е вършила опасна работа от самото начало. Важна работа. Изабел бе скрила от Виан, за да я предпази, макар че това я бе накарало да изглежда като глупачка. Разчитала е на факта, че за Виан не е трудно да си помисли най-лошото за нея.

Виан се срамуваше от себе си, задето толкова лесно бе повярвала на лъжата.

— Не казвайте на Изабел, че съм се заела с това. Искам да я защитя.

Анри кимна.

— Au revoir — сбогува се Виан.

— Сестра ви ще се гордее с вас — чу го да казва, докато излизаше. Виан не се спря, нито отвърна. Без да обръща внимание на подсвиркванията на германските войници, тя излезе от хотела и се отправи към вкъщи.

* * *

Сега цяла Франция бе окупирана от германците, но това не се отрази върху ежедневието на Виан. Тя прекарваше целия ден да се реди от една опашка на друга. Най-големият ѝ проблем беше Даниел. Все още ѝ се струваше по-разумно да го крие от местните хора, въпреки че никой не се усъмни в лъжата ѝ за осиновяването му, когато я разказа (а тя я разказа на всички, за които се сети, но хората бяха твърде заети с оцеляването си, за да ги е грижа, или може би се бяха досетили за истината и ѝ се възхищаваха, кой можеше да каже).

Сега оставяше децата сами у дома, скрити и заключени зад вратите. А това означаваше, че докато беше в града, винаги бе неспокойна и нервна. Днес, след като купи всичко, което ѝ се полагаше с купоните за храна, тя уви отново вълнения си шал около гърлото и излезе от месарницата.

Докато крачеше по „Виктор Юго“, понасяйки стоически студа, тя беше толкова нещастна и улисана в тревогите си, че не осъзна веднага, че Анри върви до нея.

Той се озърна нагоре-надолу по улицата, но в този вятър и студ наоколо нямаше жива душа. Капаците на прозорците тракаха, тентите плющяха. Масичките пред кафенетата бяха празни.

Той ѝ подаде една франзела.

— Пълнежът е необичаен. По специална рецепта на майка ми.

Тя разбра. Вътре бяха документите. Виан кимна.

— В тези дни е много трудно да се намери хляб със специален пълнеж. Ползвай го разумно.

— Ами ако имам нужда от още… хляб?

— Още?

— Има толкова много гладни деца.

Той се спря, обърна се към нея и я целуна нехайно по бузата.

— Елате да ме посетите отново, мадам.

— Кажете на сестра ми, че съм питала за нея — прошепна тя в ухото му. — Разделихме се лошо.

Той се усмихна.

— Аз постоянно се карам с брат ми, дори и по време на война. В крайна сметка ние сме братя.

Виан кимна, надявайки се това да е истина. Сложи франзелата в кошницата, покри я с ленената кърпа, пъхайки я между пликчето нишесте и пакета с овесено брашно, които единствено успя да купи днес. Докато го гледаше как се отдалечава, кошницата сякаш натежа в ръката ѝ. Тя стисна по-здраво дръжката и закрачи надолу по улицата.

Почти бе стигнала до градския площад, когато го чу.

— Мадам Мориак. Каква изненада.

Гласът му беше като олио, разляло се в краката ѝ, хлъзгав и лепкав. Тя навлажни устните си и изпъна рамене назад, опитвайки се да изглежда едновременно уверена и спокойна. Той се бе върнал миналата вечер, триумфиращ, перчейки се колко лесно се оказало да окупират цяла Франция. Тя бе поднесла вечеря на него и колегите му, наливайки им безкрайни чаши вино — и в края на вечерта той бе изхвърлил остатъците от вечерята на пилетата. Виан и децата си бяха легнали гладни.

Есесовецът беше с униформата си, обсипана със свастики и железни кръстове, пушеше цигара и издухваше дима леко наляво от лицето ѝ.

— Свършили сте с покупките си за деня?

— Ако може така да се каже, хер щурмбанфюрер. Днес успях да купя много малко, дори с купоните за храна.

— Може би ако вашите мъже не бяха такива страхливци, вие, жените, нямаше да гладувате толкова.

Тя стисна зъби, опитвайки се да изобрази усмивка.

Той се взираше изучаващо в лицето ѝ, което Виан усещаше, че е пребледняло като тебешир.

— Добре ли сте, мадам?

— Добре съм, хер щурмбанфюрер.

— Позволете ми да нося кошницата ви. Ще ви придружа до вкъщи.

Тя стисна дръжката.

— Не, наистина не е необходимо.

Той протегна ръката си в черна ръкавица към нея. Не ѝ оставаше нищо друго, освен да сложи усуканата плетена дръжка в ръката му.

Фон Рихтер взе кошницата от нея и пое по улицата. Тя закрачи редом с него, чувствайки се като дамгосана да върви с офицер от СС по улиците на Кариво.

По пътя щурмбанфюрерът подхвана разговор. Говореше за сигурното поражение на съюзниците в Северна Африка, за страхливостта на французите и за алчността на евреите, за Окончателното решение[79], сякаш беше готварска рецепта, разменяна между приятели.

Виан едва различаваше думите му заради бученето в главата си. Когато се осмели да погледне към кошницата, видя, че франзелата се подава изпод червено-бялата ленена карирана кърпа, която я покриваше.

— Дишате като състезателен кон, мадам. Да не би да ви е зле?

Да. Това беше решението.

Тя се закашля престорено и сложи ръка върху устата си.

— Съжалявам, хер щурмбанфюрер. Надявах се да не ви притеснявам с това, но за съжаление, се страхувам, че онзи ден съм се заразила с грип от момчето.

Той спря.

— Не ви ли помолих да държите по-надалеч бацилите си от мен? — Той толкова силно тикна кошницата към нея, че тя я удари в гърдите. Виан сграбчи отчаяно дръжката, изтръпнала от страх, че кошницата ще падне, франзелата ще се разчупи и фалшивите документи ще се разпилеят в краката му.

— А-аз толкова съжалявам. Проявих небрежност.

— Няма да се прибера за вечеря — заяви той и се завъртя на пети.

Виан остана неподвижна няколко минути — проявявайки любезност, в случай че той се обърне — после забърза към дома.

* * *

След полунощ, същата вечер, когато Фон Рихтер беше в леглото от часове, Виан се прокрадна от спалнята си и влезе в празната кухня. Взе един стол, отнесе го в спалнята и затвори тихо вратата зад себе си. Остави стола до нощното шкафче, нагласи го по-близо и седна. На светлината на единствената свещ измъкна от корсажа непопълнените формуляри.

Извади своите документи и внимателно ги разучи. После взе семейната Библия и я отвори. Върху празните полета се зае да упражнява подправянето на подписи. Отначало беше толкова нервна, че писалката трепереше, но колкото повече се упражняваше, толкова по-уверена се чувстваше. Когато ръцете и дишането ѝ се успокоиха, тя подправи акта за раждане на Жан Жорж, давайки му името Емил Дювал.

Но новите документи не бяха достатъчни. Какво щеше да стане, когато войната свърши и Елен Рюел се върне? Ако Виан не беше тук (с риска, който поемаше, беше длъжна да вземе предвид и тази ужасяваща възможност), Елен нямаше да има представа къде да търси сина си, нито какво име му е било дадено.

Трябваше да направи fiche, картонче, съдържащо цялата информация, която имаше за него — кой беше всъщност, кои са родителите му и известните роднини. Всичко, за което можеше да се сети.

Тя откъсна три страници от Библията и върху всяка състави списък.

На първата страница изписа с черно мастило върху молитвите:

Ари дьо Шамплен 1

Жан Жорж Рюел 2

Върху втората страница написа:

1. Даниел Мориак

2. Емил Дювал

А върху третата:

1. Кариво. Мориак

2. Абатство Дьо ла Трините

Нави внимателно всяка страница на тънко руло. Утре щеше да ги скрие на три различни места. Едното руло в мръсен буркан върху полицата, който щеше да напълни с пирони; другото в стара кутия от боя в хамбара; а третото щеше да сложи в кутия и да я зарови в кокошарника. Картончетата с информацията щеше да остави на майката игуменка в абатството.

Картончетата и списъците, щяха да идентифицират децата след войната и щеше да е възможно да върнат децата на семействата им. Разбира се, записването на тази информация беше опасно, но ако не съхраняваше данните — и най-лошото се случеше с нея — как щяха някога укритите деца да се съберат с родителите си?

Виан толкова дълго се взира в навитите рула и картончетата, че децата, спящи в леглото ѝ, започнаха да се размърдват и да мърморят в съня си, а пламъкът на свещта започна да пращи. Тя се наведе и сложи ръка върху гръбчето на Даниел, за да го успокои. После се сгуши в леглото до децата си. Измина още дълго време, преди да заспи.

Глава 31

6 май 1995

Портланд, Орегон

— Аз бягам от дома си — казвам на младата жена, седяща до мен.

Тя имаше коса с цвета на захарен памук и повече татуировки, отколкото рокер от „Ангелите на ада“, но е сама като мен на това летище, пълно със заети хора. Името ѝ, както научих, беше Фелисия. През изминалите два часа — след като обявиха, че полетът ми закъснява — ние се сприятелихме, както често се случва с хората, когато пътуват. Стана съвсем непринудено. Тя ме видя да си хапвам от ужасните пържени картофки, които американците обичат, а аз я забелязах, че ме наблюдава. Очевидно беше гладна. Естествено, аз я повиках и ѝ предложих да ѝ купя нещо за ядене. Една майка винаги остава майка.

— Или може би най-после се завръщам у дома след всички години на бягство. Понякога е трудно да определиш кое е истината.

— Аз също бягам — отвръща тя, сърбайки сока от картонена чаша с големината на кутия за обувки, който ѝ бях купила. — Ако Париж не е достатъчно далеч, следващата ми спирка е Антарктида.

Въпреки безбройните халки по лицето ѝ и предизвикателните татуировки аз чувствам странна връзка с нея, като към събрат по съдба. И двете сме бегълки.

— Аз съм болна — заявявам, изненадвайки себе си с признанието.

— От нещо като херпес зостер? Леля имаше. Беше отвратително.

— Не, от нещо като рак.

— О. — Гъл. Гъл. — Тогава защо отиваш в Париж? Не трябва ли да ти правят нещо, като например химиотерапия?

Понечвам да ѝ отговоря (не, за мен няма лечение, приключих с това), когато осъзнавам въпроса ѝ. Защо отиваш в Париж? И замълчавам.

— Разбирам. Ти умираш. — Тя разклаща голямата чаша, така че ледените кубчета издрънчават. — Приключила си с опитите. Изгубила си надежда и всичко останало.

— Какво, по дяволите?

Аз съм толкова потънала в мисли — заради неочакваната безцеремонност на заявлението ѝ (ти умираш), че ми е нужна минута, за да осъзная, че гласът принадлежи на Жулиен. Вдигам глава към сина си. Той е облечен в тъмносиньо копринено спортно сако, което му подарих тази година за Коледа, и модерни тъмни, протъркани дънки. Косата му е разрошена и през рамо е преметнал малък черен кожен сак. Не изглежда щастлив.

— Париж ли, мамо?

„Качването на пътниците за полет номер 605 на „Еър Франс“ ще започне след пет минути.“

— Това сме ние — казва Фелисия.

Знам какво си мисли синът ми. Като момче все ме молеше да го заведа в Париж. Искаше да види местата, за които му разказвах, докато го приспивах — искаше да знае какво изпитва човек, когато се разхожда покрай Сена през нощта или купува предмети на изкуството на площад „Де Вож“, или седи на пейката в градините на „Тюйлери“ и похапва хрупкав, топящ се в устата френски макарон от „Ладюре“. Аз отказвах на всяка молба с простия отговор: Сега съм американка и мястото ми е тук.

„Молим всички, които пътуват с деца под две години или тези, които се нуждаят от повече време, и пътниците от първа класа…“

Ставам и вдигам дръжката на куфара на колелца.

— Това се отнася за мен.

Жулиен застава директно пред мен, блокирайки достъпа ми към изхода.

— Отиваш в Париж толкова внезапно, при това сама?

— Беше решение в последната минута. Какво пък, по дяволите, и тям подобни. — Дарявам го с най-милата си усмивка, която успявам да докарам при тези обстоятелства. Наранявам чувствата му, което никога не съм искала.

— Заради онази покана — казва той. — И истината, която никога не ми каза.

Защо казах това по телефона?

— В твоите уста всичко звучи толкова драматично — махвам с кокалестата си ръка. — А всъщност не е. А сега трябва да се качвам на борда. Ще ти се обадя…

— Няма нужда. Идвам с теб.

Внезапно съзирам в него хирурга, мъжа, който е свикнал да вижда през кръвта и костите, за да открие счупеното.

Фелисия мята през рамо камуфлажната си раница, хвърля празната чаша в кошчето, тя се удря в отвора и тупва вътре.

— Дотук е бягството, пич.

Не знам кое чувство надделява — облекчението или разочарованието.

— До мен ли ще седиш?

— Когато купувам билет в последната минута? Не.

Стисвам дръжката на куфара на колелца и се отправям към привлекателната млада жена в униформа в синьо и бяло. Тя взема бордната ми карта, пожелава ми приятен полет, а аз кимам разсеяно и продължавам да вървя.

Ескалаторът в коридора от летището до самолета ме повлича напред. Внезапно изпитвам лека клаустрофобия. Не мога да си поема дъх, не мога да издърпам черните колеца на куфара през металния праг на самолета.

— Тук съм, мамо — изрича тихо Жулиен, взема куфара ми и го пренася с лекота през препятствието. Звукът на гласа му ми напомня, че аз съм майка, а майките не могат да си позволят лукса да се сринат пред децата си, дори когато се страхуват, дори когато децата им вече са възрастни хора.

Стюардесата ме поглежда и прави красноречива физиономия от типа: ето една старица, която се нуждае от помощ. Там, където живея сега, в онази кутия за обувки, пълна с клечки за уши, в каквито старите хора се превръщат, се научих да ги разпознавам. Обикновено това ми е неприятно, кара ме да изправя гръб и да бутна настрани младока, който е сигурен, че не мога да се оправя сама в този свят, но в момента съм уморена и изплашена и малко помощ не ми се струва чак толкова лошо нещо. Позволявам ѝ да ми помогне да се настаня на моята седалка до прозореца във втората редица на борда. Проявих разточителство и си купих билет в първа класа. Защо не? Вече не виждам основателна причина да пестя парите.

— Благодаря ви — казвам на стюардесата и се отпускам на седалката. Синът ми е следващият пътник, който се качва в самолета. Когато се усмихва на стюардесата, чувам лека въздишка и си казвам: разбира се. Жените се прехласват по Жулиен, откакто гласът му започна да мутира.

— Двамата заедно ли пътувате? — пита тя и аз знам, че му пише отличен, задето е толкова добър син.

Жулиен я дарява с още една от усмивките си, които могат да разтопят и лед.

— Да, но не можахме да намерим места едно до друго. Аз съм на три редици зад нея. — Той ѝ подава бордната си карта.

— О, сигурна съм, че мога да реша този проблем — заявява тя, докато Жулиен подрежда куфара и сака си в багажника над моята седалка.

Аз се втренчвам през прозореца, очаквайки да видя върху пистата суетящи се мъже и жени в оранжеви жилетки, размахващи ръце и разтоварващи куфари, но виждам само ручейчетата вода, които се стичат по плексигласовия илюминатор и преплитат сребристи нишки в отражението ми; собствените ми очи се взират в мен.

— Благодаря ви много — чувам Жулиен да казва, после той сяда до мен и закопчава предпазния колан през кръста си.

— И така — подема той след дълга пауза, през която пътниците се нижат покрай нас в строен поток и привлекателната стюардеса (която е вчесала косата си и е освежила грима си) ни предлага шампанско. — Поканата.

Въздъхвам.

— Поканата. — Да. Това е началото на всичко. Или краят, зависи от гледната точка. — Това е среща. В Париж.

— Не разбирам — казва той.

— Не биваше да разбираш.

Той се пресяга за ръката ми. Толкова е естествено и успокояващо това негово лековито докосване.

В лицето му виждам целия си живот. Виждам бебето, което се появи на бял свят дълго след като вече се бях отказала… и частица от онази красота, която някога притежавах. Виждам… моя живот в очите му.

— Знам, че има нещо, което искаш да ми кажеш, и каквото и да е то, е трудно за теб. Просто започни от началото.

При тези негови думи не мога да сдържа усмивката си. Той е истински американец, този мой син. Мисли, че животът може да бъде сведен до приказка, която има начало и край. Той не знае нищо за тази саможертва, която веднъж направена, не може да бъде нито изцяло забравена, нито напълно превъзмогната. И как би могъл? Аз го предпазвах от всичко това.

Въпреки това. Аз съм тук, на този самолет, отнасящ ме към дома, и имам възможността да направя различен избор от онзи, който направих, когато болката беше прясна, а бъдещето, основано на миналото, изглеждаше невъзможно.

— По-късно — казвам и този път наистина го мисля. Ще му разкажа историята на моята война и историята на моята сестра. Разбира се, не цялата, ще спестя най-лошото, но ще споделя основното. Достатъчно, за да опознае синът ми една по-вярна моя версия. — Макар и не тук. Изтощена съм. — Облягам се на широката седалка на креслото в първа класа и затварям очи.

Как мога да започна от началото, когато мога да мисля единствено за края?

Глава 32

Ако преминавате през ад, продължавайте да вървите.

УИНСТЪН ЧЪРЧИЛ

Май 1944

Франция

През осемнайсетте месеца, откакто нацистите окупираха цяла Франция, животът бе станал още по-опасен, ако изобщо това бе възможно. Френските политически затворници бяха интернирани в „Дранси“[80] и затворени във „Френ“ — стотици хиляди френски евреи бяха депортирани в концентрационните лагери в Германия. Сиропиталищата в Ньой сюр Сен и Монтрьо бяха изпразнени и децата бяха изпратени в лагери, а децата, които бяха държани в колодрума „Д’Ивер“ — повече от четири хиляди — бяха разделени от родителите им и депортирани сами в концентрационни лагери. Силите на съюзниците бомбардираха денонощно. Постоянно имаше арести; хора бяха извличани от домовете им и магазините им за най-незначителното провинение, заради слух, че симпатизират на силите на Съпротивата, и изпращани в затвора или депортирани. Невинни заложници бяха разстрелвани заради неща, за които не знаеха нищо, и всеки мъж между осемнайсет и петдесет и пет години трябваше да бъде въдворен в принудителните трудови лагери в Германия. Никой не се чувстваше в безопасност. Вече нямаше жълти звезди върху дрехите. Никой не поглеждаше, нито разговаряше с непознати. Електричеството беше спряно.

Изабел стоеше на оживения ъгъл на парижка улица, готова да пресече, но преди дървената подметка на вехтата ѝ обувка да докосне калдъръма, пронизително изсвири свирка. Тя отстъпи назад в сянката на разцъфналия кестен.

През тези дни Париж се бе превърнал в арена, кънтяща от женски писъци. Шум, шум, шум. Свирки свиреха, оръжия гърмяха, камиони трополяха, войници крещяха. Във войната бе настъпил прелом. Силите на съюзниците бяха навлезли в Италия и фашистите не можаха да ги отблъснат. Загубите озлобяваха нацистите, тласкаха ги към все по-голяма агресия. През март те избиха повече от триста италианци в Рим като отмъщение заради партизанските бомбардировки, убили двайсет и осем германци. И последно, генерал Дьо Гол бе поел контрола над „Сражаваща се Франция“[81], тъй като нещо много голямо се планираше за тази седмица[82].

Колона германски войници маршируваха по булевард „Сен Жермен“, на път към „Шанз-Елизе“, предвождани от офицер на бял кон.

Веднага щом отминаха, Изабел прекоси улицата и се смеси с тълпата германски войници, струпана на отсрещния тротоар. Вървеше свела глава, облечените ѝ в ръкавици ръце стискаха дръжката на чантата. Дрехите ѝ бяха износени и окъсани, като на повечето парижани, а дървените подметки на обувките ѝ отекваха по каменната настилка. Никой вече нямаше кожени обувки. Тя мина покрай дълги опашки от домакини и деца с изпити лица, застанали пред boulangeries[83]и boucheries[84]. През последните две години отново и отново намаляваха дажбите; жителите на Париж оцеляваха с по 800 калории на ден. По улиците не се виждаха кучета, котки и плъхове. Тази седмица човек можеше да си купи тапиока и консервиран зелен боб. Нищо друго. На булевард „Дьо ла Гар“ бяха струпани купчини от мебели, произведения на изкуството и бижута — всички ценности, иззети от хората, които бяха депортирани. Вещите им се сортираха, подреждаха в кашони и изпращаха в Германия.

Тя влезе в „Ле дьо Маго“[85] на булевард „Сен Жермен“ и седна в дъното; върху скамейката, покрита с червен молескин, тя чакаше търпеливо, под погледите на статуетките на двамата китайски мандарини. Една жена, която може би беше Симон дьо Бовоар[86], седеше на масата близо до витрината на кафенето. Беше се навела над един лист и трескаво пишеше. Изабел се отпусна върху удобната пейка; чувстваше се уморена до смърт. Само през изминалия месец тя бе прекосила три пъти Пиренеите и бе посетила всяка от обезопасените къщи, за да плати на passeurs. Всяка стъпка бе опасна сега, когато нямаше Свободна зона.

— Жулиет.

Тя вдигна глава и видя баща си. Той се бе състарил през последните години — всички те се бяха състарили. Лишенията, гладът, отчаянието и страхът бяха оставили белезите си върху него — кожата му беше груба, бледожълтеникава като пясък, набраздена с дълбоки бръчки.

Той беше толкова слаб, че сега главата му изглеждаше прекалено голяма за тялото.

Седна в сепарето срещу нея и сложи сбръчканите си ръце върху махагоновата маса с неравна повърхност.

Тя се пресегна напред, сключи пръсти около китките му. Когато отдръпна ръцете си, една от дланите ѝ стискаше фалшивите документи, навити на тънко руло с големината на молив, които той бе скрил в ръкава си. Тя ги пъхна ловко в корсажа си и се усмихна на сервитьора, който току-що се бе появил.

— Кафе — поръча баща ѝ с уморен глас.

Изабел поклати глава.

Сервитьорът се върна, сложи пред него чаша с ечемичено кафе и отново изчезна.

— Те имаха среща днес — каза баща ѝ. — Високопоставени нацисти. СС бяха там. Чух думата „Славея“.

— Ние сме много внимателни — рече тя тихо. — А ти поемаш по-голям риск от мен, като крадеш непопълнени документи за самоличност.

— Аз съм стар човек. Те дори не ме забелязват. Може би трябва за известно време да спреш. Да оставиш на някой друг да поеме вместо теб преходите през планините.

Тя го изгледа многозначително. Казваха ли хората подобни неща на мъжете? Жените бяха неотделима част от Съпротивата. Защо мъжете не можеха да го проумеят?

Той въздъхна, прочел отговора в оскърбения ѝ поглед.

— Имаш ли нужда от място, където да отседнеш?

Предложението му я трогна. То ѝ напомни колко далеч бяха стигнали в отношенията си. Все още не бяха близки, но работеха заедно и това беше нещо. Той вече не я отблъскваше, а сега… ето, тази покана. Всичко това ѝ даваше надежда, че един ден, когато войната свърши, те биха могли наистина да поговорят.

— Не мога. Не бих те изложила на риск. — Тя не беше ходила в апартамента повече от осемнайсет месеца. Нито беше стъпвала в Кариво, не бе виждала и Виан през цялото това време. Изабел рядко прекарваше три нощи подред на едно и също място. Животът ѝ се бе превърнал във върволица от тайни стаи, прашни матраци и подозрителни непознати.

— Знаеш ли нещо за сестра си?

— Имам приятели, които я наглеждат. Чувам, че тя не рискува, не привлича вниманието и се грижи за безопасността на дъщеря си. Тя ще е добре — отвърна тя и долови нотката на надежда, която смекчи думите.

— Тя ти липсва — отбеляза баща ѝ.

Изабел изведнъж се улови, че мисли за миналото, изпълнена със съжаление, че не може да го забрави. Да, сестра ѝ ѝ липсваше, но Виан ѝ бе липсвала от години, през целия ѝ живот.

— Е. — Той рязко се изправи.

Тя забеляза ръцете му.

— Ръцете ти треперят.

— Спрях да пия. Сега не е време да си пияница.

— Не съм много сигурна — усмихна му се тя. — Напоследък пиенето ми се струва добра идея.

— Бъди внимателна, Жулиет.

Усмивката ѝ помръкна. Всеки път когато напоследък се срещнеше с някого, ѝ беше трудно да се сбогува. Никога не знаеше дали щеше отново да го види.

— Ти също.

* * *

Полунощ.

Изабел се скри в тъмнината зад порутената каменна стена. Намираше се навътре в гората, облечена в селски дрехи — дочен гащеризон, видял и по-добри дни, ботуши с дървени подметки и тънка блуза, ушита от стара завеса за душ. Вятърът носеше миризмата на пушек от близките огньове, но тя не съзираше дори проблясък на светлина.

Зад нея изпука клонка.

Тя се сви още по-ниско, затаи дъх.

Разнесе се изсвирване. Беше жизнерадостната песен на славей. Или нещо подобно. Изабел подсвирна в отговор.

Чу стъпки; дишане. И после:

— Из?

Младата жена се изправи и се обърна. Тънък лъч светлина се плъзна покрай нея, сетне рязко угасна. Тя прекрачи падналия дънер и се озова в обятията на Гаетан.

— Липсваше ми — промълви той след целувката и се отдръпна с неохота, която не ѝ убягна. Двамата не се бяха виждали повече от осем месеца. Всеки път когато Изабел чуеше за дерайлирал влак, за взривен хотел, пълен с германци, или за сражение с партизаните, сърцето ѝ се свиваше от тревога.

Той я хвана за ръката и я поведе през гората, толкова тъмна, че тя не можеше да види мъжа до себе си, нито пътеката под краката си. Гаетан повече не включи фенерчето. Познаваше тези места като петте пръста на ръката си, живееше тук вече повече от година.

В края на гората излязоха на голяма тучна поляна, където хора се бяха подредили в редици. Държаха фенерчета, които движеха плавно напред и назад като фарове, осветявайки равната площ между дърветата.

Тя чу над главата си бученето на самолетните двигатели, усети полъха на въздуха върху бузите си, миризмата на изтощение. Те се спускаха ниско, летяха толкова близко над тях, че клоните на дърветата потреперваха. Изабел чу остро стържене, удар на метал в метал и тогава се появи парашутът, падащ надолу, с голяма кутия, люлееща се под него.

— Хвърлиха оръжията — каза Гаетан. Дръпна ръката ѝ и отново я поведе към дърветата, нагоре по хълма, към скрития дълбоко в гората лагер. В средата му големият лагерен огън пламтеше в яркооранжева светлина, скрита от гъстия листак. Неколцина мъже стояха край него, пушеха цигари и разговаряха. Повечето от тях бяха дошли тук, за да се спасят от принудителното депортиране в трудовите лагери в Германия. Щом се озоваваха тук, те се въоръжаваха и ставаха участници в партизанската война срещу Германия; нелегални бойци, действащи под закрилата на нощта. Наричаха ги макѝ. Те бомбардираха влаковете, взривяваха складовете с муниции, наводняваха каналите и правеха всичко, което можеха, за да прекъснат потоците от суровини и хора от Франция към Германия. Получаваха оръжие и екипировка — и информация — от съюзниците. Живееха винаги рисковано; когато врагът ги откриваше, наказанията бяха бързи и много често брутални. Изгаряне, изтезания с електрически ток, ослепяване. Всеки макѝ носеше хапче цианкалий в джоба си.

Мъжете бяха небръснати, измършавели, с изпити лица. Повечето носеха кафяви панталони от рипсено кадифе и черни барети — оръфани, изкърпени, избелели.

Макар че Изабел вярваше в каузата им, не би искала да се озове сама тук.

— Ела — подкани я Гаетан. Поведе я покрай огъня към малка мръсна палатка с отметнато брезентово платнище. Вътре се виждаха един спален чувал, купчина дрехи и чифт кални ботуши. Както обикновено, миришеше на мръсни чорапи и пот.

Изабел сведе глава и се прегърби ниско, за да влезе.

Гаетан седна до нея и пусна брезентовото платнище. Не запали фенерчето (мъжете можеха да видят силуетите им и да започнат да подсвиркват).

— Изабел — промълви той. — Липсваше ми.

Тя се наклони напред и се остави да я вземе в прегръдките си и да я целуне. Когато целувката свърши — прекалено скоро — тя пое дълбоко дъх.

— Нося съобщение за вашата група от Лондон. Пол го получи днес в пет следобед: „Дълги ридания от есенни цигулки“.

Тя го чу как поема дълбоко дъх. Очевидно съобщението, получено по Би Би Си, беше шифровано.

— Важно ли е? — попита тя.

Ръцете му се протегнаха към лицето ѝ, обхванаха го нежно, привлякоха го за нова целувка. Тази беше изпълнена с тъга. Още едно сбогуване.

— Толкова важно, че трябва веднага да тръгвам.

Тя можа само да кимне.

— Никога няма време — прошепна. Всеки миг, който имаха заедно, беше откраднат или изтръгнат насила. Те се срещаха, спотаяваха се в тъмни ъгли, мръсни палатки или задни стаички, любеха се в мрака, но никога след това нямаха възможност да лежат спокойно в леглото като любовници и да разговарят. Той винаги я напускаше или тя си тръгваше. Всеки път когато я прегърнеше, тя си мислеше — това е последният път, когато го виждам. И чакаше той да ѝ каже, че я обича.

Казваше си, че се води война. Че той я обича, но се страхува от тази любов, че се бои, че може да я изгуби, и това някак си ще го боли повече, отколкото ако признае чувствата си. През добрите дни тя дори вярваше в това.

— Колко е опасно това, заради което заминаваш?

Отново мълчание.

— Ще те намеря — рече той тихо. — Може би ще дойда в Париж за една нощ и двамата ще се промъкнем в някое кино и ще освиркваме кинопрегледите, после ще се разходим из градините около музея „Роден“.

— Като любовници — додаде тя, опитвайки се да се усмихне. Това беше нещо, което винаги си казваха, тази споделена мечта за живот, която изглеждаше недостижима и почти невъзможна.

Той докосна лицето ѝ с нежност, която извика сълзи в очите ѝ.

— Като любовници.

* * *

През последните осемнайсет месеца, докато войната ескалираше и нацистката агресия растеше, Виан откри и скри три деца в сиропиталището. Отначало обикаляше близките села, следвайки указанията, дадени ѝ от ОСЕ. След време майката игуменка се свърза с Американския еврейски комитет за взаимно подпомагане — координационна група, контролираща еврейските благотворителни организации в САЩ, финансираща борбата за спасяването на еврейските деца — и те насочиха Виан към още нуждаещи се деца. Майките понякога се появяваха на прага ѝ, облени в сълзи, отчаяни, умоляващи я за помощ. Виан никога не върна някоя от тях, но винаги изтръпваше от ужас.

Сега, през топлия юнски ден на 1944-та, седмица след като повече от сто и петдесет хиляди войници на съюзниците дебаркираха в Нормандия, Виан стоеше в класната стая в сиропиталището и се взираше в децата, които седяха отпуснати и уморени на чиновете. Разбира се, че бяха уморени.

През изминалата година бомбардировките почти не спряха. Въздушните нападения бяха толкова постоянни, че Виан вече не си даваше труд да отвежда децата си в мазето, когато завиеше сирената за въздушна тревога. Тя просто лежеше в леглото с тях, притиснала ги здраво в прегръдките си, докато се чуеше сигналът за край на тревогата или бомбардировката спреше.

Никога не спираше за дълго.

Виан плесна с ръце и призова за вниманието им. Може би една игра щеше да повдигне духа им.

— Пак ли ще има въздушно нападение, мадам? — попита Емил. Сега той беше на шест години и вече никога не споменаваше майка си. Когато го попитаха, отговаряше: „Умря, защото се разболя“, и това беше всичко. Не помнеше, че някога е бил Жан Жорж Рюел.

Както Даниел нямаше спомен за този, който някога е бил.

— Не. Няма да има въздушно нападение — отвърна тя. — Всъщност си мислех колко задушно е в стаята. — Тя разхлаби яката на блузата си.

— Това е заради затъмнените прозорци, мадам — обади се Клодин (някогашна Бернадет). — Майката игуменка каза, че се чувства като пушен бут във вълненото си расо.

Децата се разсмяха.

— По-добре е, отколкото студа през зимата — заяви Софи и всички закимаха в знак на съгласие.

— Мислех си — поде Виан, — че днес е подходящ ден да…

Преди да довърши мисълта си, отвън се чу ръмжене на мотоциклет; миг по-късно стъпки — подковани ботуши — затрополиха по каменния коридор.

Всички застинаха.

Вратата на класната стая се отвори.

Фон Рихтер влезе. Докато приближаваше към Виан, свали фуражката си и я пъхна под мишница.

— Мадам, бихте ли излезли в коридора с мен?

Виан кимна.

— Един момент, деца — каза тя. — Докато ме няма, четете тихо.

Фон Рихтер я хвана под ръка — болезнена, груба хватка — и я изведе в постлания с каменни плочи двор пред класната стая. Наблизо се чуваше звукът на водата, бълбукаща в покрития с мъх фонтан.

— Тук съм, за да попитам за един ваш познат. Анри Навар.

Виан мислено се помоли да не трепне.

— Кой, хер щурмбанфюрер?

— Анри Навар.

— A. Oui. Хотелиерът. — Тя стисна ръце, за да спре треперенето им.

— Той приятел ли ви е?

Виан поклати глава.

— Не, хер щурмбанфюрер. Познавам го бегло. Градът е малък.

Фон Рихтер я изгледа преценяващо.

— Щом ме лъжете за нещо толкова незначително, навярно трябва да се запитам за какво още ме лъжете.

— Хер щурмбанфюрер, не…

— Видели са ви с него. — Дъхът му миришеше на бира и бекон, а очите му бяха присвити.

Той ще ме убие, помисли си тя за пръв път. Толкова дълго беше внимателна, никога не го предизвикваше, нито му противоречеше, винаги — когато можеше — избягваше погледа му. Но през последните седмици той бе станал избухлив, напълно непредвидим.

— Градът е малък, но….

— Той беше арестуван за подпомагане на врага, мадам.

— О — промълви тя.

— Ще поговорим повече за това, мадам. В малка стая без прозорци. И повярвайте ми, ще изкопна истината от вас. Ще разбера, ако работите с него.

— Аз?

Той я стисна толкова силно, че тя си помисли, че костта ѝ ще се счупи.

— Ако открия, че знаете нещо за това, ще разпитам децата ви… настоятелно… и тогава ще ви изпратя в затвора във Френ.

— Не ги наранявайте, умолявам ви.

За пръв път тя го молеше за нещо и отчаянието в гласа ѝ го накара напълно да застине. Дишането му се учести. И тогава тя видя ясно, като синьото в очите му: възбуда. Повече от година и половина тя се бе държала изключително предпазливо в негово присъствие, обличаше се и се държеше като малко мушитрънче, никога не привличаше вниманието му, никога не казваше нещо повече от „да“ или „не, хер щурмбанфюрер“. Сега, само за миг, всичко бе съсипано. Тя бе издала слабото си място и той го бе видял. Сега вече знаеше как да я нарани.

* * *

Часове по-късно Виан седеше в стая без прозорци, в подземието на кметството. Седеше сковано на стола, ръцете ѝ толкова силно стискаха подлакътниците, че кокалчетата ѝ бяха побелели.

Беше тук от дълго време, сама, опитвайки се да измисли най-подходящите отговори. Колко знаеха те? Щяха ли да ѝ повярват? Дали Анри я беше издал?

Не. Ако знаеха, че е подправяла документи и е укривала еврейски деца, вече щеше да бъде арестувана.

Вратата зад нея се отвори със скърцане, после се чу щракване и се затвори.

— Мадам Мориак.

Тя се изправи.

Фон Рихтер я обиколи бавно, без да сваля опипващия си поглед от тялото ѝ. Тя беше с избеляла, изкърпена рокля, без чорапи, с груби обувки с дървени подметки. Косата ѝ не беше мита от два дни, покрита с памучен тюрбан, завързан на челото. Червилото ѝ отдавна бе свършило, така че устните ѝ бяха бледи.

Той спря пред нея, прекалено близо, скръстил ръце на гърба.

Беше ѝ нужна цялата смелост, за да вдигне брадичка, и когато го стори — когато погледна в ледено сините му очи — разбра, че е загазила.

— Видели са ви с Анри Навар да се разхождате на площада. Той е заподозрян, че сътрудничи на маки, онези страхливци, които живеят като животни в горите и помагат на врага в Нормандия.

Едновременно с десанта на съюзниците в Нормандия френските партизани предизвикваха хаос в цялата страна — разрушаваха железопътни линии, взривяваха обекти, наводняваха канали. Нацистите отчаяно се опитваха да ги открият и да ги накажат.

— Аз почти не го познавам, хер щурмбанфюрер; не знам нищо за мъжете, които помагат на врага.

— На глупак ли ме правите, мадам?

Тя поклати глава.

Той искаше да я удари. Тя го виждаше в сините му очи: гнусно, противно желание. То бе посято, когато го помоли да не наранява децата, и сега Виан нямаше представа как да го изкорени.

Той се пресегна и плъзна пръст по брадичката ѝ. Жената потръпна.

— Наистина ли сте толкова невинна?

— Хер щурмбанфюрер, живеете в дома ми повече от година и половина. Виждате ме всеки ден. Храня децата, работя в градината и преподавам в сиропиталището. Едва ли имам време да помагам на съюзниците.

Върховете на пръстите му погалиха устата ѝ, разтвориха леко устните ѝ.

— Ако открия, че ме лъжете, ще ви причиня болка, мадам. И ще се наслаждавам на това. — Ръката му се отдръпна. — Но ако кажете истината сега, ще ви пощадя. Както и вашите деца.

Тя потрепери при мисълта какво ще стане, ако той открие, че през цялото време е живял с еврейско дете. Това щеше да го направи да изглежда като глупак.

— Никога не бих ви излъгала, хер щурмбанфюрер. Трябва да го знаете.

— Ето какво знам — рече той, наведе се по-близо и прошепна в ухото ѝ: — Надявам се, че ме лъжете, мадам.

После се отдръпна.

— Изплашена сте — заяви с усмивка.

— Няма от какво да се страхувам — каза тя, неспособна да го произнесе по-силно.

— Ще видим дали е вярно. Засега, мадам, можете да си вървите у дома. И се молете да не открия, че сте ме излъгали.

* * *

Същия ден Изабел вървеше нагоре по стръмната калдъръмена улица в Урюн. Чуваше отекването на стъпки зад себе си. В това пътуване до тук от Париж последните ѝ „питомци“ — майор Фоули и сержант Смит — спазваха стриктно инструкциите ѝ и бяха преминали безпроблемно през няколко контролно-пропускателни пункта. От доста време не се бе озъртала назад, но не се съмняваше, че двамата се движат точно според указанията — най-малко на стотина метра един от друг.

Като изкачи възвишението, тя видя един мъж, седнал на пейка пред затворената поща. Държеше табела, на която пишеше: ГЛУХ И НЯМ. ЧАКАМ МАМАН ДА МЕ ВЗЕМЕ. Удивително, но тази проста хитрост успяваше да заблуди нацистите.

Изабел отиде при него.

— Имам чадър — изрече тя на английски с ясно доловим чужд акцент.

— Май ще вали — отвърна той.

Тя кимна и добави:

— Вървете на петдесетина метра след мен.

Сетне продължи сама да се изкачва нагоре по хълма, сама.

Когато стигна до имота на мадам Бабино, наближаваше привечер. Спря се на завоя на пътя, за да изчака пилотите да я настигнат.

Пръв пристигна мъжът, когото беше видяла на пейката.

— Здравейте, мадам — рече той и смъкна баретата, взета назаем. — Майор Том Дауд, мадам. Трябва да ви предам най-добри пожелания от Сара в По, мадам. Тя е превъзходна хазайка.

Изабел се усмихна уморено. Те бяха толкова… необикновени, тези янки, с непринудени усмивки и силни гласове. И толкова благодарни. Не приличаха на англичаните, които ѝ благодаряха кратко, с хладен тон и твърдо ръкостискане. Вече бе изгубила бройката на американците, които я бяха прегръщали с толкова силен устрем, че я бяха повдигали във въздуха.

— Аз съм Жулиет — представи се тя на майора.

Следващият, който пристигна, беше майор Фоули.

— Ама и тези планини си ги бива — рече той с широка усмивка.

— Много точно казано — присъедини се Дауд и протегна ръка. — Дауд. Чикаго.

— Фоули. Бостън. Приятно ми е да се запознаем.

Сержант Смит беше последен от групата. Появи се няколко минути по-късно.

— Здравейте, господа — изрече сковано. — Това се казва разходка.

— Още нищо не сте видели — засмя се Изабел.

Тя ги поведе към къщата и чукна три пъти на вратата.

Мадам Бабино открехна вратата, видя Изабел през пролуката и се усмихна, отстъпвайки назад, за да влязат. Както винаги, чугунената тенджера висеше над пламъците в почернялото от сажди огнище. Масата бе подредена за пристигането им с чаши с топло мляко и празни купи за супа.

Изабел се огледа.

— Къде е Едуардо?

— В хамбара, с още двама летци. Имаме затруднения с доставката на провизии. Заради проклетите бомбардировки. Половината град е в развалини. — Тя сложи длан върху бузата на Изабел. — Изглеждаш уморена, Изабел. Добре ли си?

Докосването бе толкова успокояващо, че младата жена си позволи само за миг да се облегне на ръката ѝ. Искаше да разкаже на приятелката си за своите грижи, да се разтовари за кратко, но това беше още един лукс, който им бе отнет в тази война. Всеки сам си носеше теглото. Изабел не разказа на мадам Бабино, че Гестапо бе разширило периметъра на търсене на Славея или че се притесняваше за баща си, сестра си и племенницата си. Какъв беше смисълът? Всички имаха семейства, за които да се тревожат. Това бяха обикновените безпокойства, белязаните точки върху картата на тази война.

Изабел се пресегна към ръцете на възрастната жена. Сега животът им бе изпълнен с толкова много ужаси, но съществуваше и това: приятелство, изковано в огън, което бе доказало, че е по-здраво от стоманата. След толкова години на самота, прекарани в манастири и пансиони, Изабел никога не приемаше за даденост факта, че сега има приятели, хора, за които да се грижи и които са загрижени за нея.

— Добре съм, приятелко.

— А онзи твой хубавец?

— Продължава да взривява гари и влакове. Видях го малко преди десанта в Нормандия. Тогава усетих, че се готви нещо голямо. Знам, че той активно участва. Тревожа се…

Изабел чу далечното ръмжене на двигател. Обърна се към мадам.

— Очакваш ли някого?

— Никой не идва до тук с кола.

Летците също бяха чули шума. Прекратиха разговорите. Смит вдигна глава. Фоули извади ножа от колана.

Козите отвън заврещяха. Една сянка се мярна покрай прозореца.

Преди Изабел да успее да изкрещи предупредително, вратата се разтвори с трясък и в стаята нахлуха неколцина есесовци.

— Вдигнете ръце над главите!

Някой удари силно Изабел по тила с приклада на пушката. Тя изохка и политна напред.

Краката ѝ се подкосиха и тя се свлече, удряйки глава в каменния под.

— Арестувани сте! — беше последното, което чу, преди да изгуби съзнание.

Глава 33

Когато Изабел се свести, китките и глезените ѝ бяха завързани за дървен стол; въжетата се впиваха в плътта ѝ толкова стегнато, че не можеше да помръдне. Пръстите ѝ бяха вкочанени. От тавана над нея висеше гола крушка, хвърляйки конусовиден сноп светлина в тъмнината. В стаята миришеше на плесен, урина и влага от водата, процеждаща се между пукнатините в каменните стени.

Някъде пред нея пламна кибритена клечка.

Тя чу драсването, усети миризмата на сяра и се опита да повдигне глава, но от движението я прониза толкова остра болка, че неволно изохка.

— Gut[87] — рече някой. — Боли.

Гестапо.

Той издърпа стола от мрака и седна с лице към нея.

— Болка — просто каза. — Или без болка. Изборът е твой.

— В такъв случай без болка.

Той я удари силно. Устата ѝ се напълни с кръв, с остър и метален вкус. Усети как потича по брадичката ѝ.

Два дни — помисли си тя. — Само два дни.

Трябваше да издържи четиресет и осем часа, без да издаде имена. Ако успее, ако не се пречупи, баща ѝ, Гаетан, Анри, Дидие, Пол и Анук щяха да имат време да се спасят. Те скоро щяха да узнаят, че е била арестувана, ако вече не го знаеха. Едуардо щеше да изпрати вест, а след това щеше да се укрие. Такъв беше планът им.

— Име? — излая мъжът и извади малко тефтерче и молив от малкото джобче на куртката.

Тя усети как кръвта капе от брадичката ѝ в скута.

— Жулиет Жервез. Но вие го знаете. Видяхте документите ми.

— Имаме документи, които те идентифицират като Жулиет Жервез, вярно е.

— Тогава защо ме питате?

— Коя си ти наистина?

— Наистина съм Жулиет.

— Къде си родена? — попита той лениво, изучвайки безупречно поддържаните си нокти.

— В Ница.

— И какво правиш в Урюн?

— Била съм в Урюн? — учуди се тя.

При тези думи той вдигна глава и погледът му се върна с интерес към нея.

— На колко си години?

— Двайсет и две или приблизително толкова, така мисля. Рождените дни вече нямат голямо значение.

— Изглеждаш по-млада.

— Чувствам се по-стара.

Той бавно стана от стола, надвеси се над нея.

— Ти работиш за Славея. Искам името му.

Те не знаеха коя е тя.

— Не знам нищо за птиците.

Ударът дойде изневиделица, зашеметяващ с жестокостта, с която се стовари отгоре ѝ. Главата ѝ се отметна настрани, удари се силно в облегалката на стола.

— Разкажи ми за Славея.

— Казах ви…

Този път той я удари с металната линийка по бузата, толкова силно, че тя усети как кожата ѝ се сцепи и кръвта бликна.

Той се усмихна и повтори.

— Славея.

Тя се изплю с все сила, но от устата ѝ изскочи само малка храчка кръв, която падна в скута ѝ. Изабел разтърси глава, за да проясни погледа си, и тутакси съжали.

Той отново запристъпва към нея, равномерно пляскайки с окървавената линийка по дланта си.

— Аз съм ротмистър Шмид, комендант от Гестапо в Амбоаз. А ти си?

Той ще ме убие, помисли си Изабел. Напрегна се, опъвайки въжетата, като дишаше тежко. Усещаше вкуса на собствената си кръв.

— Жулиет — прошепна, отчаяна, че той няма да ѝ повярва.

Не можеше да издържи два дни.

Това беше рискът, за който всички я предупреждаваха, ужасната истина за това, което правеше. Как може да ѝ се е струвало като приключение? Можеше да загине не само тя, но и всички, които обичаше.

— Ние арестувахме повечето от твоите съучастници. Няма смисъл да умреш, за да защитиш мъртъвци.

Вярно ли беше?

Не. Ако беше вярно, тя също щеше да бъде мъртва.

— Жулиет Жервез — рече отново.

Гестаповецът я зашлеви толкова свирепо с линийката, че столът политна настрани и се стовари на пода. Главата ѝ се удари в камъка и в същия миг той я изрита в корема с върха на ботуша си. Никога не бе изпитвала подобна болка. Чу го да казва:

— А сега, мадмоазел, кажи кой е Славея.

Но тя не би могла да отговори, дори и да искаше.

Той отново я изрита с все сили.

* * *

Свестяването възкреси болката.

Всичко я болеше. Главата, лицето, тялото. Нужни бяха непосилни усилия — и смелост — за да повдигне глава. Все още бе вързана за глезените и китките. Въжетата се впиваха в разкъсаната, окървавена кожа, режеха насинената ѝ плът.

Къде съм?

Мракът я заобикаляше, но не беше обикновената тъмнина на неосветена стая. Това беше нещо друго; непрогледна, мастилена чернота, притиснала израненото ѝ лице. Тя усещаше стена на сантиметри от лицето си. Опита се да придвижи съвсем леко крака си напред и болката отново избухна, забивайки зъби в дълбоките раните на глезените ѝ.

Тя беше в кутия.

Скована от студ. Усещаше дъха си и знаеше, че на светло щеше да го види. Космите на ноздрите ѝ бяха вледенени. Разтърсиха я силни неконтролируеми тръпки.

Изкрещя от ужас; ехото от вика ѝ отекна обратно към нея и тя изгуби съзнание.

Вледеняване.

Изабел потрепери от студ, изскимтя немощно. Сега усещаше дъха си — облак пара пред лицето ѝ, превръщащ се в скреж върху устните. Миглите ѝ бяха замръзнали.

Мисли, Изабел. Не се предавай.

Пленницата раздвижи тялото си, съвсем малко, борейки се със студа и болката.

Беше седнала, глезените и китките ѝ все още бяха завързани.

Гола.

Затвори очи, погнусена от представата как той я съблича, докосва я, докато е била в безсъзнание.

Изведнъж в зловонния мрак дочу удари на барабан. Отначало помисли, че е кръвта ѝ, болезнено пулсираща, или сърцето ѝ, туптящо отчаяно, за да остане живо, но не беше това.

Беше мотор, наблизо, бръмчеше. Разпозна звука, но какво беше?

Отново потръпна, опитвайки се да размърда пръстите на ръцете и краката, да се пребори със зловещото усещане, че крайниците ѝ са парализирани. Преди беше болката в краката ѝ, после изтръпване, а сега… нищо. Раздвижи единственото, което можеше — главата си — и се удари с тъп звук в нещо твърдо. Беше гола, завързана за стол вътре в…

Студено. Тъмно. Бръмчене. Малко…

Хладилник.

Тя се паникьоса и се изви, опитвайки се трескаво да се освободи, да прекатури тази ледена клетка, но напразните усилия само изцедиха силите ѝ. Сломиха я. Тя не можеше да се движи. Не можеше да помръдне нищо освен пръстите на ръцете и краката, които бяха прекалено измръзнали, за да се подчиняват. Не така, моля те.

Щеше да измръзне до смърт. Или да се задуши.

Собственото ѝ дишане отекваше обратно към нея, обкръжаваше я, трептящ обръч от въздух, стягащ се около нея. Тя заплака и сълзите ѝ замръзнаха, превръщайки се в ледени висулки върху бузите. Помисли си за всички хора, които обичаше — Виан, Софи, Гаетан, баща ѝ. Защо не им бе казвала, че ги обича, всеки ден, когато можеше? А сега щеше да умре, без да каже нито дума на Виан.

Виан, помисли си тя. Само това. Името. Отчасти молитва, отчасти съжаление, отчасти сбогуване.

* * *

От всеки уличен стълб на градския площад висеше по един труп.

Виан застина на място, неспособна да повярва на очите си. Отсреща възрастна жена стоеше под един от обесените. Въздухът бе изпълнен с проскърцващите стенания на опънатите въжета. Виан запристъпва предпазливо през площада, опитвайки се да стои по-надалеч от уличните стълбове…

Посинели лица, подути, отпуснати тела.

Трябваше да има поне десетина мъртви мъже тук — французи, определи тя. Маки, съдейки по вида им — суровите партизани от горите. Носеха кафяви панталони, черни барети и ленти с френския трикольор около ръцете.

Виан се приближи до старицата, прегърна я през раменете.

— Не бива да сте тук — рече тя.

— Синът ми — промълви жената прегракнало. — Той не може да остане тук.

— Елате — подкани я Виан, този път малко по-грубо. Поведе я през площада. На улица „Льо Гранд“ жената се отскубна от прегръдката ѝ и се отдалечи, хлипайки и мърморейки под нос.

На път към boucherie Виан мина покрай още три мъртви тела. Кариво сякаш бе затаил дъх. През последните месеци съюзниците непрекъснато бомбардираха района и няколко от сградите в града бяха в развалини. Изглежда, винаги нещо се срутваше или рушеше.

Въздухът миришеше на смърт и градът бе притихнал; опасността се спотайваше във всяка сянка, надничаше иззад всеки ъгъл.

На опашката пред месарницата Виан чу жените да разговарят със снижени гласове.

— Отмъщение…

— В Тул е още по-лошо…

— Чухте ли за Орадур сюр Глан?

Въпреки случващото се, с всичките арести, депортации и екзекуции, Виан не можеше да повярва на последните слухове. Вчера сутринта нацистите навлезли с маршова стъпка в малкото селце Орадур сюр Глан — недалеч от Кариво — и под дулата на пушките подкарали всички към църквата, под предлог за проверка на документите.

— Всички в селото — прошепна жената, която Виан бе заговорила. — Мъже. Жени. Деца. Нацистите са застреляли всички, после залостили вратите и изгорили църквата до основи. — Очите ѝ се наляха със сълзи. — Истина е.

— Не може да бъде — промълви Виан.

— Моята Диди ги е видяла да застрелват бременна жена в корема.

— Тя е видяла това? — изуми се Виан.

Възрастната жена кимна.

— Диди се крила с часове зад една заешка клетка и видяла цялото село в пламъци. Каза, че никога няма да забрави писъците. Не всички са били мъртви, когато са ги подпалили.

Това навярно беше отмъщението за щурмбанфюрера, заловен от френските партизани.

Дали същото щеше да се случи и тук? Дали следващия път, когато претърпят поражение във войната, Гестапо или СС ще съберат жителите на Кариво, ще ги заключат в кметството и ще открият огън?

Тя взе малката кутия с олио, която тази седмица можеше да купи с купоните за храна, и излезе от магазина, като спусна качулката, за да предпази лицето си.

Някой я сграбчи за ръката и я дръпна грубо настрани. Тя се препъна, изгуби равновесие и едва не падна.

Той я дръпна в тъмната уличка и откри лицето си.

— Папа! — пророни Виан, прекалено смаяна от появата му, за да каже нещо повече.

Видя белезите на войната по лицето му — дълбоките бръчки, набраздили челото му, торбичките под уморените очи, лишената от цвят кожа и побелялата коса. Той беше ужасяващо слаб; старчески петна бяха осеяли хлътналите му бузи. Тя си спомняше завръщането му от Голямата война, когато изглеждаше също толкова зле.

— Има ли някое спокойно място, където можем да поговорим? — попита той. — Предпочитам да не се срещам с твоя германец.

— Той не е моят германец, но oui.

Тя едва ли би могла да го обвинява, че не желае да се среща с Фон Рихтер.

— Къщата до моята е празна. От източната страна. Германците я смятат прекалено малка, за да ѝ обърнат внимание. Можем да се срещнем там.

— След двайсет минути — каза той.

Виан придърпа качулката над шала, покриващ главата ѝ, и излезе от уличката. Когато напусна града и закрачи по калното шосе към дома, тя се опита да намери отговор на въпроса защо баща ѝ бе дошъл тук. Знаеше — или предполагаше — че Изабел живее с него в Париж, въпреки че това бе само догадка. Доколкото знаеше, сестра ѝ и баща ѝ водеха отделен живот в един и същи град. Виан не бе чувала нищо за Изабел от онази ужасна нощ в хамбара, макар че Анри ѝ бе казал, че сестра ѝ е добре.

Тя забърза покрай летището, без да поглежда разбитите и все още димящи самолети след последното въздушно нападение.

Спря пред портата на Рашел и огледа пътя нагоре и надолу. Никой не я бе проследил, нито я наблюдаваше. Тя се промъкна в двора и забърза към изоставената къща. Входната врата отдавна бе разбита и висеше леко накриво. Жената пристъпи прага.

Вътре цареше мрак, дебел слой прах покриваше всичко. По-голяма част от мебелите бяха реквизирани или разграбени от крадци, липсващите картини бяха оставили тъмни правоъгълници по стените; във всекидневната бе останало само старото малко канапе с мръсни възглавници и счупен крак. Виан приседна неспокойно на ръба, потропвайки с крак по прашния под.

Гризеше нокътя на палеца си, неспособна да стои неподвижно, когато чу стъпките. Приближи до прозореца и повдигна затъмняващата завеса.

Баща ѝ беше пред вратата. Но това не беше баща ѝ, не и този прегърбен старец.

Тя го пусна в къщата. Когато той я погледна, бръчките по лицето му сякаш се задълбочиха; гънките по страните му приличаха на торбички с разтопен восък. Той прокара ръка през оредяващата си коса. Дългите бели кичури щръкнаха като остриета, придавайки му странния вид на човек, ударен от електрически ток.

Пристъпи бавно към нея, леко накуцвайки. За миг целият ѝ живот се възкреси, това тътрене, непохватният начин, по който се движеше. Думите на маман: Прости му, Виан, той вече не е на себе си и не може да си прости… ние трябва да го сторим.

— Виан. — Той изрече името ѝ тихо, дрезгавият му глас пресекна. Това отново ѝ напомни за „преди“, когато баща ѝ беше на себе си. Отдавна забравен спомен. В годините „след“ тя бе заключила всички тези спомени като в шкаф; с времето бе забравила. Сега си спомни. Пробудените чувства я изплашиха. Той толкова много пъти я бе наранявал.

— Папа.

Той отиде до канапето и седна. Възглавниците хлътнаха уморено под немощното му тяло.

— Бях ужасен баща за вас, момичета.

Това беше толкова изненадващо — и вярно — че Виан не знаеше какво да каже.

Баща ѝ въздъхна.

— Вече е прекалено късно да се поправи каквото и да било.

Тя се отпусна на канапето до него.

— Никога не е прекалено късно — изрече предпазливо. Дали беше вярно? Дали можеше да му прости?

Да. Отговорът дойде мигновено, неочаквано, като появата му тук.

Баща ѝ се извърна към нея.

— Имам да кажа толкова много, но не разполагам с време.

— Остани тук — отвърна тя. — Аз ще се грижа за теб и…

— Изабел е била арестувана и обвинена в сътрудничество с врага. Затворена е в Жиро.

Виан си пое рязко дъх. Съжалението, което я връхлетя, бе безмерно, както и вината. Какви бяха последните думи към сестра ѝ? И повече не се връщай.

— Какво можем да направим?

— Ние? — попита той. — Добър въпрос, но не е този, който трябва да бъде зададен. Ти не бива да правиш нищо. Ще останеш тук, в Кариво, и ще стоиш по-далеч от всякакви опасности, както досега. Ще се грижиш за сигурността на дъщеря си. Ще чакаш съпруга си.

Беше ѝ нужна цялата воля, за да не каже: Сега съм различна, папа. Помагам да се укриват еврейски деца. Искаше да се види отразена в погледа му, поне веднъж да го накара да се гордее с нея.

Направи го. Кажи му.

Как би могла? Той изглеждаше толкова стар, седнал на това канапе. Стар, прекършен и изгубен. Бледа сянка на някогашния мъж. Нямаше нужда да знае, че Виан също рискува живота си, не биваше да се тревожи, че може да изгуби и двете си дъщери. По-добре да го остави да си мисли, че тя е в безопасност, доколкото изобщо някой можеше да бъде. Страхливка.

— Изабел ще има нужда от дом, където да се върне, когато всичко това свърши. Ти ще ѝ кажеш, че е постъпила правилно. Един ден ще се терзае за това. Ще си мисли, че е трябвало да остане с теб, да те защити. Ще си спомни, че е заминала, зарязвайки те с нациста, рискувайки живота ви, и ще се измъчва заради своя избор.

Виан долови недоизказаното признание в думите му. Той ѝ разказваше собствената си история по единствения начин, по който можеше, прикривайки се зад Изабел. Казваше, че се е упреквал за решението си да постъпи в армията по време на Голямата война, че е агонизирал при мисълта какво е причинило участието му на неговото семейство. Той знаеше колко променен се е върнал от фронта, как вместо болката да го сближи със съпругата и децата му, го е отчуждила от тях. Съжаляваше, че ги е отпратил, оставяйки ги да живеят с мадам Дюма преди толкова много години.

Какво огромно бреме трябва да е бил подобен избор. За пръв път тя видя детството си през очите на възрастен, от дистанция, с мъдростта, почерпана от тази война. Сраженията бяха пречупили баща ѝ; винаги го бе знаела. Маман непрекъснато го повтаряше, но Виан чак сега го разбираше.

Войната го бе прекършила.

— Вие, момичета, ще бъдете поколението, което ще продължи напред, ще си спомня — рече той. — Спомените за случилото се… трудно ще се забравят. Вие трябва да останете заедно. Покажи на Изабел, че е обичана. Печално, но аз никога не го направих. Сега е твърде късно.

— Говориш така, сякаш се сбогуваш.

Виан видя тъжния, безнадежден поглед в очите му и разбра защо беше тук, какво беше дошъл да ѝ каже. Щеше да се пожертва заради Изабел. Тя не знаеше как, но бе убедена в това. Това бе неговият начин да се реабилитира за всичките онези случаи, когато ги бе разочаровал.

— Папа — промълви тя. — Какво си решил да направиш?

Той сложи ръка на бузата ѝ. Докосването му бе топло, вдъхващо вяра, успокояващо, това бе бащинско докосване. Тя не го бе осъзнавала — или не го бе признавала пред себе си — колко много ѝ е липсвал. И сега, точно когато бе зърнала едно различно бъдеще, едно изкупление, то се бе разсеяло като дим около нея.

— На какво си готова, за да спасиш Софи?

— На всичко.

Виан се взираше в този мъж, който, преди войната да го промени, я бе научил да обича книгите, писането и да забелязва залеза. Отдавна не си бе спомняла за онзи мъж.

— Трябва да вървя — рече той и ѝ подаде един плик. Върху него с треперещия му почерк бе написано Изабел и Виан. — Прочетете го заедно.

Изправи се и се обърна, за да си тръгне.

Тя не беше готова да го изгуби. Вкопчи се в него. Парче от маншета му се откъсна, когато сграбчи ръката му. Тя се втренчи в него: ивица памучен плат на кафяво-бяло каре лежеше в дланта ѝ. Парче плат, като останалите, завързани на трите клона. Спомени за изгубените и отсъстващи обични хора.

— Обичам те, папа — отрони тихо Виан, осъзнавайки истинността на думите си, колко вярно е било винаги. Любовта се бе превърнала в загуба и тя я бе пропъдила, ала някак си, невероятно, но частица от тази любов бе останала. Любовта на една дъщеря към баща ѝ. Неизменна. Непоносима, но несъкрушима.

— Как можеш да ме обичаш?

Тя преглътна мъчително, видя сълзите в очите му.

— Как мога да не те обичам?

Той я дари с един последен, продължителен поглед — целуна я по двете бузи — и сетне се отдръпна.

— Аз също те обичам — промълви толкова тихо, че тя едва го чу, и после си тръгна.

Виан го наблюдаваше как се отдалечава. Когато изчезна, тя се върна у дома. Там се спря под ябълковото дърво, окичено с парчета плат. През годините, когато ги бе завързвала на клоните, дървото бе залиняло и плодовете му бяха станали горчиви.

Другите ябълкови дървета бяха здрави и силни, но това — дървото на спомените ѝ — беше почерняло и изсъхнало, като бомбардирания град отвъд него.

Тя завърза карирания плат до ивицата дантела на Рашел.

После влезе в къщата.

В камината във всекидневната гореше огън; цялата къща беше топла и задимена. Какво прахосничество. Тя затвори вратата зад себе си и се намръщи.

— Деца? — извика.

— Те са горе, в моята стая. Дадох им малко шоколад и игра да си играят.

Фон Рихтер. Какво правеше тук посред бял ден?

Дали я бе видял с баща ѝ?

Знаеше ли за Изабел?

— Дъщеря ти ми благодари за шоколада. Тя е такава сладурана.

Виан вече бе научила урока си и не показа страха си. Остана неподвижна и мълчалива, опитвайки се да успокои препускащото си сърце.

— Но твоят син. — Той леко натърти на думата. — Не прилича на теб.

— С-съпругът ми, Ан…

Той я зашлеви толкова бързо, че тя дори не видя движението. Сграбчи ръката ѝ и я стисна силно, извивайки меката плът. Тя извика тихо, когато есесовецът я блъсна към стената.

— Пак ли смяташ да ме лъжеш?

Той взе двете ѝ ръце, изви ги над главата ѝ и ги притисна към стената с ръката си в черна ръкавица.

— Моля ви… — пророни тя, — недейте…

Мигом осъзна, че беше грешка да го моли.

— Проверих списъците. Двамата с Антоан имате само едно дете. Момиче, Софи. Другите си погребала. Кое е това момче?

Виан беше толкова изплашена, че не можеше да разсъждава трезво. Знаеше единствено, че не може да каже истината, защото Даниел щеше да бъде депортиран. И само един бог знаеше какво щяха да сторят те на Виан… на Софи.

— Братовчедката на Антоан умря при раждането на Даниел. Ние осиновихме бебето малко преди избухването на войната. Знаете колко трудно е напоследък да се издадат официални документи, но аз имам акт за раждане и свидетелство за кръщене. Сега той е наш син.

— Значи, е твой племенник. Роднина, но не кръвен. Кой може да е сигурен, че баща му не е комунист? Или евреин?

Виан преглътна с усилие. Той не подозираше истината.

— Ние сме католици. Знаете го.

— Какво би направила, за да го задържиш при себе си?

— Всичко — отвърна тя.

Той разкопча блузата ѝ, бавно, играейки си с всяко копче. Когато платът се разтвори, пъхна ръката си вътре, плъзна я по гърдите ѝ и толкова силно стисна зърното ѝ, че тя извика от болка.

— Всичко? — попита Фон Рихтер.

Устата и бе пресъхнала и тя преглътна мъчително.

— В спалнята, моля — едва продума. — Децата ми.

Той отстъпи назад.

— След вас, мадам.

— Ще ми позволите ли да задържа Даниел тук?

— Пазарите ли се с мен?

— Да.

Той я сграбчи за косата, дръпна я силно и я повлече към спалнята. Затвори с ритник вратата и я блъсна към стената. Тя издаде сподавен вик, когато се удари. Той я притисна грубо, вдигна полата ѝ и разкъса плетените ѝ гащи.

Виан извърна глава и затвори очи. Чу потракването на разкопчаващата се катарама и копчета.

— Погледни ме — заповяда той.

Тя не помръдна, едва дишаше. Не отвори очи.

Той отново я удари. Тя остана неподвижна, със здраво стиснати очи.

— Ако ме погледнеш, Даниел остава.

Виан извърна глава и бавно отвори очи.

— Така е по-добре.

Тя стисна зъби, докато той смъкваше панталона си. Разтвори грубо краката ѝ и насили тялото и душата ѝ. Виан не издаде нито звук.

Нито отвърна поглед.

Глава 34

Изабел се опита да пропълзи по-надалеч от… какво?

Дали я бяха ритали, или горили? Или заключили в хладилник? Не можеше да си спомни. Тя влачеше изтръпналите си от болка, окървавени крака по пода, всеки изминат сантиметър бе придружен от мъчителна агония. Всичко я болеше. Главата, бузата, челюстта, китките и глезените.

Някой я сграбчи за косата, дръпна главата ѝ назад. Груби, мръсни пръсти насилиха устата ѝ да се отвори; върху отворените ѝ устни плисна коняк, задави я. Тя го изплю.

Пуснаха косата ѝ. Ледена вода потече по лицето ѝ.

Тя отвори бавно очи.

Един мъж стоеше пред нея и пушеше цигара. От миризмата ѝ прилоша.

Колко дълго беше тук?

Мисли, Изабел.

Бяха я преместили в тази усойна, задушаваща килия. Две сутрини поред бе видяла изгрева на слънцето, нали?

Две или само една?

Дали беше осигурила достатъчно време на другарите от нелегалната група да се скрият? Не можеше да мисли.

Мъжът говореше, задаваше ѝ въпроси. Устата му се отваряше, затваряше, издухваше дим.

Тя потръпна инстинктивно, сви се на топка. Мъжът зад нея я изрита в гърба силно и тя застина.

И така. Двама мъже. Един пред нея и един отзад. Обърни внимание на този, който говори.

Какво казваше?

— Седни.

Тя искаше да се възпротиви, но нямаше сили. Изкатери се на стола. Кожата на китките ѝ бе разкъсана и окървавена, течеше гной. Опита се да прикрие с ръце голотата си, но знаеше, че е безполезно. Той щеше да разтвори краката ѝ, за да завърже глезените ѝ за краката на стола.

Когато седна, нещо меко удари лицето ѝ и падна в скута ѝ. Тя бавно сведе поглед.

Рокля. Не беше нейната.

Жената я притисна към голите си гърди и вдигна глава.

— Облечи я — нареди мъжът.

Ръцете ѝ трепереха, когато се изправи и нахлузи непохватно смачканата, безформена синя ленена рокля, която ѝ беше поне с три размера по-голяма.

— Славея? — каза мъжът и всмукна дълбоко от цигарата. Огънчето ѝ припламна в червено-оранжево и Изабел инстинктивно се сви в стола.

Шмид. Това беше името му.

— Не знам нищо за птиците — промълви тя.

— Ти си Жулиет Жервез — заяви той.

— Казах ви го стотици пъти.

— И не знаеш нищо за Славея.

— Точно това ви казах.

Той кимна рязко и Изабел тутакси чу стъпки, после вратата зад нея се отвори.

Тя си помисли: Не боли, това е само моето тяло. Те не могат да докоснат душата ми. Това се бе превърнало в нейна мантра.

— Приключихме с теб.

Усмивката му накара кожата ѝ да настръхне.

— Доведете го.

Един мъж, окован във вериги, влезе, препъвайки се в стаята.

Папа.

Тя видя ужаса в очите му и си представи как изглежда: сцепена устна, насинено око, разкъсана буза… следи от изгаряния с цигара по ръцете, сплъстена от кръв коса. Трябваше да остане неподвижна, да не помръдва, но не можеше. Закуцука напред, стиснала зъби от болка.

По лицето му нямаше синини, устата му не беше сцепена, не държеше от болка ръката си близо до тялото.

Те не го бяха изтезавали, което означаваше, че не са го разпитвали.

— Аз съм Славея — каза баща ѝ на мъжа, който я измъчваше. — Това ли искахте да чуете?

Тя поклати глава, изрече „не“ с толкова тих глас, че никой не чу.

— Аз съм Славея — пророни, изправена на изгорените си и окървавени крака. Обърна се към германеца, който я бе изтезавал.

Шмид се засмя.

— Ти, едно момиче? Прочутият Славей?

Баща ѝ каза нещо на английски на германеца, който очевидно не го разбра.

Изабел разбра: те можеха да говорят на английски.

Изабел беше достатъчно близо, за да докосне баща си. Ала не го стори.

— Не го прави — помоли се тя.

— Вече е направено — отвърна той. Устните му се разтеглиха в бавна усмивка и когато Изабел я видя, гърдите ѝ се стегнаха от болка. Спомените нахлуха на вълни, плискаха се във вълнолома, който бе издигнала през самотните си години. Как я взема в прегръдките си, върти я във въздуха; вдига я, когато е паднала на земята, изтръсква прахта, нашепвайки: Не толкова високо, моя малка лудетино, ще събудиш маман…

Тя си пое накъсано дъх и изтри очи. Той се опитваше да компенсира годините на пренебрежение, молейки за прошката ѝ и едновременно търсейки изкупление, жертвайки се заради нея. Това беше отглас от някогашния мъж — поета, в когото се бе влюбила нейната маман. Онзи мъж, този отпреди войната, може би щеше намери друг начин, може би щеше да открие идеалните думи, с които да излекува прекършеното им минало. Но папа вече не беше онзи мъж. Той бе изгубил прекалено много и заради тази загуба бе пропилял още повече. Това беше единственият начин, по който можеше да ѝ каже, че я е обичал.

— Не по този начин — прошепна тя.

— Няма друг. Прости ми — промълви той тихо.

Гестаповецът пристъпи между тях. Сграбчи баща ѝ за ръката и го повлече към вратата.

Изабел закуцука след тях.

— Аз съм Славея! — изкрещя тя.

Вратата се затръшна в лицето ѝ. Тя се дотътри до прозореца на килията, вкопчи се в грубите ръждясали пръти на решетката.

— Аз съм Славея! — извика отново.

Отвън, под жълтото утринно слънце, извлякоха баща ѝ на площада, където взводът за разстрел бе строен, с вдигнати пушки.

Баща ѝ политна напред и олюлявайки се, запристъпя през калдъръмения площад, покрай фонтана. Утринното слънце обливаше всичко в красиво златисто сияние.

— Трябваше да имаме време — прошепна тя, усещайки как сълзите бликват от очите ѝ. Колко често си бе представяла ново начало за нея и папа, за всички тях. Щяха да се съберат след войната, Изабел, Виан и папа, щяха да се научат да се смеят, да разговарят, отново да бъдат семейство.

Сега това никога нямаше да се случи; тя никога нямаше да опознае баща си, никога нямаше да почувства топлината на ръката му върху нейната, никога нямаше да заспи на дивана до него, никога нямаше да каже това, което трябваше да бъде изречено помежду им. Онези думи бяха изгубени, превърнати в призраци, които ще изчезнат неизказани. Те никога нямаше да бъдат семейството, което маман бе обещала.

— Папа — промълви тя. Думата внезапно ѝ се стори огромна, една непостижима мечта.

Той се обърна с лице към наказателния взвод. Тя го видя как се изправи и изпъна рамене. Отметна белите кичури коса от сухите си очи. През площада погледите им се преплетоха. Изабел се вкопчи по-силно в прътите, търсейки опора.

— Обичам те — промълвиха безмълвно устните му.

Прокънтяха изстрели.

* * *

Цялото тяло на Виан я болеше.

Тя лежеше в леглото, заобиколена от двете страни от спящите деца, опитвайки се да не си припомня всяка мъчителна подробност от снощното изнасилване.

С бавни стъпки отиде до помпата и се изми със студена вода, потръпвайки всеки път когато докосеше някое насинено място.

Нахлузи това, което се обличаше лесно — смачкана ленена рокля с копчета отпред, с прилягащ по тялото корсаж и клоширана пола.

През цялата нощ бе лежала будна в леглото, притиснала децата до себе си, като ту плачеше заради това, което ѝ бе сторил — което ѝ бе отнел — ту се изпълваше с гняв, задето не бе могла да го спре.

Искаше да го убие.

Искаше да убие себе си.

Какво щеше да си помисли сега Антоан за нея?

Наистина, една огромна част от нея искаше да се свие на топка в някой тъмен ъгъл и никога повече да не покаже лицето си.

Но дори това — срамът — беше лукс в тези дни. Как можеше да се тревожи за себе си, когато Изабел бе в затвора, а баща им смяташе да се опита да я спаси?

— Софи — каза тя, когато изядоха закуската от суха препечена филийка и твърдо сварено яйце. — Днес имам да свърша малко работа. Ти ще останеш у дома с Даниел. Заключи вратата.

— Фон Рихтер…

— Той замина и ще се върне утре. — Тя усети как лицето ѝ се сгорещява. Това бе нещо, което не би трябвало да ѝ е известно. — Той ми го каза миналата… нощ. — Гласът ѝ се пречупи при последната дума.

Софи се изправи.

— Маман?

Виан избърса сълзите си.

— Добре съм. Но трябва да вървя. Бъди послушна. — Целуна двете деца за довиждане и хукна навън, преди да започне да измисля причини, за да остане.

Като например Софи и Даниел.

И Фон Рихтер. Той бе казал, че тази нощ няма да се върне, но кой знае? Винаги можеше да нареди да я следят. Но ако се притесняваше прекалено много за всички „ако“, никога нямаше да свърши нищо. Когато започна да укрива еврейски деца, тя се бе научила да продължава, въпреки страха.

Трябваше да помогне на Изабел…

(Повече не се връщай.)

(Ако се върнеш, аз лично ще те издам.)

…и на папа, ако можеше.

Качи се във влака и седна на дървената скамейка във вагона трета класа. Неколцина от другите пътници — повечето жени — седяха със сведени глави и сключени в скута ръце. Висок хауптщурмфюрер стоеше на пост до вратата, с извадено оръжие. Отряд от милиционери с присвити очи — безмилостната полиция на Виши — се бе разположил в другия край на вагона.

Виан не погледна никоя от жените около себе си. Една от тях вонеше на чесън и лук. На Виан леко ѝ прилоша от тази миризма в горещия спарен вагон. За щастие, не пътуваше надалеч и малко след десет часа сутринта тя слезе на малка гара в покрайнините на Жиро.

Сега какво?

Слънцето се бе изкачило високо на небето, припичайки безмилостно. Малкият град бе замрял от жегата. Виан стискаше здраво ръчната чанта, усещайки как потта се стича надолу по гърба ѝ, капе от слепоочията ѝ. Повечето от светложълтите сгради бяха разрушени от бомбардировките; навсякъде се виждаха купчини отломки. Синият кръст на Лотарингия бе изрисуван върху една от каменните стени на изоставеното училище.

Тя срещна малко хора по извитите калдъръмени улички. От време на време момиче на велосипед или момче, бутащо ръчна количка, изтрополяваха покрай нея, но през по-голямата част от времето наоколо цареше тишина и лъхаше на запуснатост.

Тогава се чу женски вик.

Виан зави иззад последния ъгъл и видя градския площад. Труп на мъж бе завързан във фонтана в средата на площада. Водата, плискаща се около глезените му, бе почервеняла от кръвта. Главата му бе пристегната назад с войнишки колан и изглеждаше, сякаш бе полегнал, с леко отпусната уста и отворени, невиждащи очи. Гърдите му бяха на решето от куршумите, пуловерът му висеше разкъсан на парцали; гърдите и панталонът тъмнееха, прогизнали от кръвта.

Баща ѝ.

* * *

Изабел бе прекарала предишната нощ, свита във влажния, тъмен ъгъл на килията. Отново и отново преживяваше ужаса от смъртта на баща си.

Скоро щяха да я убият. Не се съмняваше в това.

Докато часовете се нижеха — отмервани от вдишванията, издишванията и ударите на сърцето — тя мислено съчиняваше писма за сбогом до баща си, Гаетан и Виан. Навързваше спомените в изречения, които запомняше, или поне се опитваше, но всички завършваха със „съжалявам“. Когато войниците дойдоха да я отведат, дрънкайки със старите ключове, а проядените от червеите врати изскърцаха върху неравния под, тя искаше да изкрещи, да протестира, да извика НЕ, но не ѝ бе останал глас.

Изправиха я на крака. Една жена с телосложението на брониран танк ѝ тикна обувки и чорапи и каза нещо на немски. Очевидно не говореше френски.

Подаде ѝ документите за самоличност на Жулиет. Бяха изцапани и смачкани.

Обувките ѝ бяха твърде малки и я убиваха на пръстите, но Изабел беше благодарна за тях. Жената я извлече от килията и я задърпа нагоре по неравните каменни стъпала, навън от сградата, към заслепяващата слънчева светлина на площада. Неколцина войници стояха до отсрещните сгради с пушки на гърбовете, заети със задълженията си. Тя видя тялото на баща си, разкъсано от куршумите и завързано във фонтана, и изкрещя.

Всички на площада вдигнаха глави. Войниците ѝ се присмяха, сочейки я с пръсти.

— Тихо — изсъска германското женище.

Изабел отвори уста да отвърне, когато съзря Виан да върви към нея.

Сестра ѝ пристъпваше тромаво напред, сякаш не можеше да контролира тялото си. Беше облечена с дрипава рокля, която Изабел помнеше, че някога бе красива. Червено-златистата ѝ коса беше увиснала и изгубила блясък, затъкната зад ушите. Лицето ѝ бе слабо и изпито, крехко като фина порцеланова чашка за кафе.

— Дойдох да ти помогна — пророни Виан тихо.

Изабел едва се сдържа да не избухне в сълзи. Повече от всичко на света копнееше да изтича при голямата си сестра, да падне на колене и да я моли за прошка, а сетне да я прегърне от благодарност. Да каже „съжалявам“ и „обичам те“, и всички неизречени помежду им думи. Ала не можеше да го стори. Трябваше да защити Виан.

— Както и той — рече тя и наклони глава към баща си, — върви си. Моля те. Забрави ме.

Германката дръпна Изабел напред. Тя се запрепъва, краката ѝ крещяха от болка, но не си позволи да се обърне. Мислеше, че я водят към взвода за разстрел, но тя продължи покрай отпуснатото тяло на баща ѝ, през площада, към улицата, където чакаше камион.

Жената натика Изабел в каросерията на камиона. Тя пролази в ъгъла и се сви там, сама. Платнището се спусна и се възцари мрак. Щом двигателят заръмжа и камионът потегли, Изабел отпусна брадичка между костеливите си колене и затвори очи.

Когато се събуди, камионът бе спрял. Някъде изсвири свирка.

Брезентовото платнище се отметна настрани и в каросерията нахлу сноп светлина, толкова ярка, че Изабел не можа да види нищо, освен сянката на мъжа, идващ към нея.

— Schnell, schnell[88]! — изкрещя германецът.

Издърпаха я от камиона и я хвърлиха върху калдъръмената улица като торба с боклук. На перона имаше четири празни товарни вагона за превозване на животни. Първите три бяха залостени. Четвъртият беше отворен — и наблъскан с жени и деца. Шумът беше оглушителен — крясъци, плач, кучешки лай, викове на войници, свирене на свирки, пухтенето на локомотива на чакащия влак.

Нацистът набута Изабел в тълпата, блъскаше я всеки път щом тя спреше, докато не стигнаха до последния вагон.

Там я вдигна и я запрати вътре; тя политна сред множеството, едва не падна. Само другите тела я задържаха на крака. Продължаваха да прииждат още жени, препъваха се напред, плачеха, стиснали ръцете на децата си, опитвайки се да намерят малко местенце между телата, където да се сместят.

Железни пръти препречваха прозорците. В ъгъла Изабел видя един варел.

Тяхната тоалетна.

Върху купчина от бали сено в другия ъгъл бяха струпани куфари.

Куцукайки, на всяка крачка пронизвана от остра болка в краката, Изабел си проправяше път през множеството от стенещи, ридаещи жени, покрай пищящите им деца, към дъното на вагона. В ъгъла видя една жена, застанала сама, скръстила предизвикателно ръце пред гърдите. Разрошената ѝ сива коса бе покрита с черен шал.

Насиненото лице на мадам Бабино се разтегли в широка усмивка, разкривайки зъбите ѝ, покафенели от тютюна. Изабел изпита толкова огромно облекчение, като видя приятелката си, че едва не се разплака.

— Мадам Бабино — прошепна Изабел, прегръщайки здраво по-възрастната жена.

— Мисля, че е време да ме наричаш Мишлин — отвърна приятелката ѝ. Беше облечена в мъжки панталон, който беше твърде дълъг за нея, и карирана бархетна риза. Докосна израненото, насинено, оплескано с кръв лице на Изабел. — Какво са ти сторили?

— Най-лошото, на което са способни — отвърна Изабел, опитвайки да овладее треперенето в гласа си.

— Не мисля. — Мишлин изчака думите да достигнат до съзнанието на Изабел, сетне кимна към кофата до обутите ѝ в ботуши крака. Беше пълна със сива вода, която се плискаше над ръбовете върху дървения под, дрънчащ под толкова много движещи се тела. До нея сцепен дървен черпак се бе прекатурил настрани. — Пий. Докато все още има — рече тя.

Изабел напълни черпака със застоялата вода. Вкусът ѝ я задави и тя се насили да я преглътне. Изправи се и подаде черпака на Мишлин, която го пресуши и изтри мокрите си устни с опакото на ръката.

— Нищо добро не ни очаква — каза Мишлин.

— Съжалявам, че те забърках в това — отвърна Изабел.

— В нищо не си ме забъркала, Жулиет — възрази Мишлин. — Аз исках да бъда част от това.

Свирката отново изсвири и вратите на вагона се затръшнаха, оставяйки ги в непрогледен мрак. Резетата издрънчаха, заключвайки ги от външния свят. Влакът се люшна напред. Хората изпопадаха един върху друг, върху пода. Бебетата запищяха, децата захленчиха. Някой пикаеше във варела и миризмата надделя над вонята на пот и страх.

Мишлин прегърна Изабел, двете жени се покатериха върху балите сено и седнаха една до друга.

— Аз съм Изабел Росиньол — промълви тя тихо и тъмнината погълна името ѝ. Ако съдбата ѝ бе отредила да умре в този влак, искаше някой да знае коя е била.

Мишлин въздъхна.

— Ти си дъщерята на Жулиен и Мадлен.

— От самото начало ли знаеше?

— Oui. Имаш очите на майка си и темперамента на баща си.

— Той беше екзекутиран — промълви Изабел. — Призна, че е Славея.

Мадлен улови ръката ѝ.

— Разбира се, че го е направил. Някой ден, когато станеш майка, ще разбереш. Някога смятах, че родителите ти не си подхождат — тихият интелектуалец Жулиен и твоята бликаща от енергия, силна духом майка. Мислех, че двамата нямат нищо общо, но в любовта често става така. Беше заради войната, нали разбираш; тя го пречупи като кибритена клечка. Непоправимо. Майка ти се опита да го спаси. С всички сили.

— Когато тя умря…

— Oui. Вместо да се съвземе, той се пропи и стана по-зле, но мъжът, в който се превърна, нямаше нищо общо с някогашния Жулиен — продължи Мишлин. — Някои истории нямат щастлив край. Дори любовните. Може би особено любовните.

Часовете бавно се нижеха. Влакът често спираше, за да се качат още жени и деца или за да избягнат бомбардировките. Жените се редуваха да седят на пода и да стоят прави, помагаха си една на друга, доколкото можеха. Водата свърши, а варелът с урината се препълни, разплисквайки я наоколо. Когато влакът намаляваше ход, Изабел се притискаше до стените на вагона и се взираше през пролуките, опитвайки се да види къде се намират, но виждаше единствено много войници, с кучета и камшици… и още жени, подкарани като добитък към товарните вагони. Жените пишеха имената си върху късчета хартия или парчета плат и ги пъхаха в цепнатините на вагона, надявайки се на чудо, че по някакъв начин ще бъдат запомнени.

На втория ден всички бяха изтощени и гладни и толкова жадни, че мълчаха, за да пестят слюнката си. Горещината и вонята във вагона бяха нетърпими.

Страхувай се.

Не беше ли ѝ казал това Гаетан? Беше ѝ предал заръката на Виан, изречена през онази нощ в хамбара.

Тогава Изабел не бе разбрала напълно посланието ѝ. Сега вече разбираше. Беше се смятала за недосегаема.

Но какво би променила?

— Нищо — прошепна тя в тъмнината.

Отново щеше да направи същото.

И това не беше краят. Не биваше да го забравя. Всеки ден, през който беше жива, имаше надежда за спасение. Не биваше да се отказва. Никога нямаше да се откаже.

* * *

Влакът спря. Изабел седна, със замътен поглед. Цялото тяло я болеше от побоя при разпита. Чу груби гласове, кучешки лай. Изсвири свирка.

— Събуди се, Мишлин. — Изабел нежно разтърси жената до нея.

Мишлин се сепна и се изправи.

Седемдесетината други хора във вагона — жени и деца — бавно се отърсиха от унеса на пътуването. Седналите се изправиха. Жените инстинктивно се събраха една до друга.

Изабел потръпна от болка, когато стъпи върху разранените си крака, обути в прекалено тесни обувки. Държеше студената ръка на Мишлин.

Големите врати на вагона се отвориха с глух тътен. Слънцето нахлу вътре, заслепи ги. Изабел видя офицери от СС, облечени в черно, стиснали каишките на озъбените си лаещи кучета. Крещяха заповеди на жените и децата, неразбираеми думи, чието значение бе очевидно. Слизайте долу, движете се, стройте се в редици.

Жените си помагаха една на друга, за да слязат. Стиснала ръката на Мишлин, Изабел стъпи на перона.

Палката се стовари толкова силно върху главата ѝ, че тя политна настрани и се свлече на колене.

— Стани — каза ѝ една жена. — Трябва да станеш.

Изабел се остави да ѝ помогнат да се изправи на крака. Замаяна, се облегна на жената. Мишлин застана от другата ѝ страна и я прегърна през кръста, за да я крепи.

Вляво от Изабел камшикът се изви във въздуха, изсвистя и се стовари върху лицето на една жена. Тя изкрещя и притисна с длан разцепената кожа на бузата си. Кръвта се стичаше между пръстите ѝ, но тя продължи да се движи.

Жените оформиха нестройни редици и преминаха по неравния участък през отворените порти, от двете страни на които се простираше ограда от бодлива тел, а над тях се извисяваше караулка.

Зад портите Изабел видя стотици — хиляди — жени, които приличаха на призраци, движещи се през сюрреалистичен пейзаж от сивота, с измършавели съсухрени тела, с хлътнали очи и мъртвешки изражения върху посивелите лица, с остригани коси. Бяха облечени в торбести, мръсни раирани дрехи; някои бяха боси. Само жени и деца. Никакви мъже.

Отвъд портите, под караулката, тя видя бараките, подредени в редици.

Труп на жена лежеше в калта пред тях. Изабел прекрачи мъртвата жена, прекалено вцепенена, за да мисли за нещо друго, освен: продължавай да вървиш. Последната жена, която спря, бе ударена толкова жестоко, че повече не стана.

Войниците издърпаха куфарите от ръцете им, откъснаха колиетата от шиите им, изскубнаха обиците и пръстените им. Когато взеха всичките им ценности, ги отведоха в едно помещение, където застанаха натъпкани една до друга, потейки се от горещината, замаяни от жажда. Една жена сграбчи ръката на Изабел и я издърпа настрани. Преди да се опомни, я съблякоха гола — всички бяха съблечени. Груби ръце драскаха кожата ѝ с мръсни нокти. Обръснаха я навсякъде — под мишниците, главата и срамните части — с такава злост, че я оставиха кървяща.

— Schnell!

Изабел застана до останалите избръснати, голи жени. Краката я боляха, ушите ѝ още пищяха от ударите. И тогава отново ги подбраха, като стадо, към друга сграда.

Тя внезапно си спомни историите, които бе чувала в МИ9 и по Би Би Си, новите ужасяващи разкази за евреи, умъртвявани с газ в концентрационните лагери.

Прониза я лек пристъп на паника, докато се тътреше със стадото към огромната зала, пълна с душове.

Изабел застана под един от душовете, гола и трепереща. Над шума от виковете на пазачите, затворниците и лая на кучетата тя чу дрънкането на износената вентилационна система. Нещо идваше, шумолеше по тръбите.

Това е.

Вратите на сградата се затвориха с трясък.

Леденостудена вода плисна от душовете, разтърси Изабел, смрази я до кости. Всичко свърши много бързо и отново ги подбраха. Тръпнеща, опитваща се напразно да прикрие голотата с треперещите си ръце, тя се движеше в тълпата, препъвайки се напред ведно с другите жени. Една по една бяха обезвъшлени. След това дадоха на Изабел безформена раирана дреха, чифт мръсни мъжки долни гащи и две леви обувки, без връзки.

Притиснала новите притежания към влажните си студени гърди, тя бе набутана в подобно на хамбар помещение, с дървени легла на два етажа. Седна върху едно от леглата и се отпусна за миг до останалите девет жени. Сетне с бавни движения се облече, легна и се втренчи в сивото дъно на леглото над главата ѝ.

— Мишлин? — прошепна.

— Тук съм, Изабел — отвърна приятелката ѝ от горното легло.

Изабел беше прекалено уморена, за да каже нещо повече. Чу отвън плющенето на кожени колани, свистенето на камшици и писъците на жените, които се движеха твърде бавно.

— Добре дошла в „Равенсбрюк“ — обади се жената до нея.

Изабел усети костеливото ѝ бедро до крака си.

Тя затвори очи, опитвайки се да блокира звуците, миризмата, страха, болката.

Остани жива, помисли си.

Остани. Жива.

Глава 35

Август. Виан дишаше колкото може по-тихо. В горещия, задушен мрак на спалнята на горния етаж — нейната спалня, тази, която бе споделяла с Антоан — всеки звук се усилваше. Тя чу как пружините на леглото изскърцаха в знак на протест, когато Фон Рихтер се претъркули настрани. Слушаше вдишванията и издишванията му, преценявайки всяко едно. Когато започна да хърка, се отдръпна внимателно и отметна влажния чаршаф от голото си тяло.

През последните няколко месеца, Виан бе познала болката, срама и унижението. Но бе научила и много за оцеляването — как да отгатва настроенията на Фон Рихтер, как да не му се пречка и кога да мълчи. Понякога, ако правеше всичко съвсем точно, той почти не я забелязваше. Само когато имаше лош ден, когато се прибереше ядосан, тогава тя беше в беда. Както предишната вечер.

Той се бе върнал в ужасно настроение, мърморейки нещо за сраженията в Париж. Маките бяха започнали улични боеве. Виан инстинктивно разбра какво искаше германецът тази нощ.

Да причинява болка.

Тя подбра набързо децата от всекидневната и ги сложи да си легнат в спалнята на долния етаж. После се качи горе.

Това беше най-лошото от всичко; че я бе накарал да отива при него, и тя го правеше. Свали дрехите си, за да не ги разкъса той.

Сега, докато се обличаше, забеляза колко я болеше, когато вдигаше ръце. Застана пред затъмнения прозорец. Отвъд се простираха полетата, изровени от запалителните бомби; дърветата бяха пречупени надве, много от тях още пушеха, вратите и комините бяха потрошени. Пейзаж на опустошението. Летището представляваше купчина камъни и дървени отломки, заобиколени от останките на самолети и камиони. Откакто генерал Дьо Гол бе оглавил армията на Френския комитет за национално освобождение и след десанта на съюзниците в Нормандия, бомбардировките над Европа не секваха.

Дали Антоан все още беше там? Дали се намираше в някой военнопленнически лагер, дали се взираше през процепите на стените на бараката, или през закования прозорец към луната, обливала с мекото си сияние къщата, някога изпълнена с любов? И Изабел. Беше заминала преди два месеца, но ѝ се струваха като цяла вечност. Виан не спираше да се измъчва за нея, но нищо не можеше да се направи за тази постоянна тревога; просто трябваше да се понесе.

Слезе долу и запали свещ. Електричеството отдавна бе спряно. В банята я остави на полицата до умивалника и се вгледа в отражението си в овалното огледало. Дори на меката светлина на свещта изглеждаше бледа и изпита. Лишената ѝ от блясък червеникавозлатиста коса висеше на сплъстени кичури от двете страни на лицето. През годините на лишения носът ѝ сякаш се бе удължил, а скулите ѝ бяха станали по-изпъкнали. Знаеше, без да поглежда, че върху ръцете ѝ имаше червени отпечатъци от пръсти и грозна синина върху лявата ѝ гърда.

Той ставаше по-злобен. По-гневен. Войските на съюзниците бяха навлезли в Южна Франция и бяха започнали да освобождават градовете. Германците губеха войната и явно Фон Рихтер настървено се опитваше да накара Виан да плати за това.

Тя се съблече и се изми с хладка вода. Търка кожата си, докато не се зачерви и не се покри с петна, но въпреки това не се чувстваше чиста. Никога не се чувстваше чиста.

Когато повече не можеше да издържа, се подсуши и нахлузи отново нощницата, като облече и пеньоара. Завърза го на кръста и излезе от банята със свещта в ръка.

Софи я чакаше във всекидневната. Седеше върху последната останала прилична мебел в стаята — дивана — с вдигнати колене, обвила ръце около тях. Всички други мебели бяха реквизирани или изгорени.

— Какво правиш тук толкова късно?

— Мога да ти задам същия въпрос, но всъщност не е нужно да го правя, нали?

Виан пристегна колана на пеньоара. Беше нервен навик, за да прави нещо с ръцете си.

— Да си лягаме.

Софи вдигна глава към майка си. Почти на четиринайсет, лицето на дъщеря ѝ бе започнало да съзрява. Черните ѝ очи се открояваха на фона на бледата кожа, миглите ѝ бяха гъсти и дълги. От оскъдната храна косата ѝ бе изтъняла, но все още падаше на вълни. Момичето стисна пълните си устни.

— Наистина, маман? Още колко дълго ще се преструваме? — Тъгата — и гневът — в тези красиви очи бяха съкрушителни. Очевидно Виан не бе успяла да скрие нищо от това дете, изгубило детството си във войната.

Кои бяха правилните думи, с които една майка трябваше да разкаже на почти порасналата си дъщеря за грозотата в този свят? Как можеше да бъде честна? Нима можеше Виан да очаква, че дъщеря ѝ ще я съди по-малко строго, отколкото самата тя се осъждаше?

Виан седна до Софи. Замисли се за предишния им живот — смеха, целувките, семейните вечери, коледните сутрини, падналите млечни зъбки, първите думички.

— Аз не съм глупава — рече Софи.

— Никога не съм те смятала за такава. Нито за миг. — Тя пое дълбоко дъх и го издиша. — Исках само да те защитя.

— От истината?

— От всичко.

— Това е невъзможно — отвърна Софи горчиво. — Още ли не си го разбрала? Рашел замина. Сара е мъртва. Grandpère е мъртъв. Танте Изабел е… — Очите ѝ се наляха със сълзи. — И папа… кога за последен път си чувала нещо за него? Преди година? Осем месеца? Той също навярно е мъртъв.

— Баща ти е жив. Както и твоята леля. Щях да почувствам, ако си бяха отишли. — Виан сложи ръка върху сърцето си. — Знам го тук.

— Със сърцето си? Щеше да го почувстваш със сърцето си?

Виан знаеше, че тази война бе формирала Софи, че страхът и отчаянието я бяха превърнали в по-цинична и по-сурова версия на някогашното момиче, но ѝ беше тежко да вижда истината в толкова отчетливи подробности.

— Как можеш просто… да отиваш при него? Виждам синините.

— Това е моята война — отвърна Виан тихо, засрамена повече, отколкото можеше да понесе.

— Танте Изабел щеше да го удуши в съня му.

— Oui — съгласи се тя. — Изабел е силна жена. Аз не съм. Аз съм просто… майка, опитваща се да опази децата си.

— И мислиш, че по този начин можеш да ни спасиш?

— Ти си млада — отвърна Виан и раменете ѝ се отпуснаха пораженски. — Когато станеш майка…

— Няма да бъда майка — прекъсна я Софи.

— Съжалявам, че те разочаровах, Софи.

— Искам да го убия — обади се след миг Софи.

— Аз също.

— Можем да го задушим с възглавница, докато спи.

— Мислиш ли, че не съм бленувала за това? Но е прекалено опасно. Бек вече изчезна, докато живееше в тази къща. Ако това се случи и с втори офицер? Те ще насочат вниманието си към нас, което ние не желаем.

Софи кимна мрачно.

— Мога да понеса това, което Фон Рихтер ми причинява, Софи. Но не бих могла да понеса да загубя теб или Даниел, или да бъда изпратена далеч от вас. Или да ви видя наранени.

Софи не отвърна поглед.

— Ненавиждам го.

— Аз също — промълви Виан тихо. — Аз също.

* * *

— Днес е горещо. Мисля, че е идеален ден да поплуваме — заяви Виан с усмивка.

Гръмогласното одобрение беше незабавно и единодушно.

Виан поведе децата навън от класната стая в сиропиталището, като гледаше да не се разпръснат, докато вървяха по сводестия манастирски коридор. Минаваха покрай кабинета на майката игуменка, когато вратата се отвори.

— Мадам Мориак — рече с усмивка майката игуменка. — Вашите малки питомци изглеждат толкова щастливи, че май са готови да запеят.

— Не и в толкова жарък ден, майко. — Тя я хвана под ръка. — Елате до езерото с нас.

— Прекрасна идея в този септемврийски ден.

— Подредете се в колона, един зад друг — каза Виан на децата, когато излязоха на главното шосе. Те тутакси се строиха. Виан им даде тон за песен и питомците ѝ мигом я подеха, пеейки с цяло гърло, докато пляскаха с ръце и подскачаха.

Дали забелязваха бомбардираните сгради, покрай които преминаваха? Пушещите купчини от отломки, които някога са били къщи? Или разрушението бе станало част от обичайния пейзаж на детството им, незабележително и незабележимо?

Даниел — както винаги — остана при Виан, вкопчен в ръката ѝ. Напоследък беше такъв, страхуваше се да се отдели от нея задълго. Тя се питаше дали съществува една част от него, скрита дълбоко, която помнеше всичко, което бе изгубил — майката, бащата, сестрата. Тревожеше се, че когато спеше, свит до нея, той беше Ари, момчето, което беше изоставено.

Виан плесна с ръце.

— Деца, трябва да пресечете улицата в стройна редица. Софи, ти си водачът.

Децата прекосиха внимателно улицата и се заизкачваха нагоре по хълма към широкото езеро, което беше едно от любимите места на Виан. Антоан я бе целунал за първи път на същото това място.

Учениците се скупчиха на брега на езерото и започнаха да се събличат. Не след дълго вече бяха във водата.

Тя погледна към Даниел.

— Искаш ли да си поиграеш във водата със сестра си?

Даниел задъвка долната си устна, наблюдавайки как другарчетата му се плискат в спокойната синя вода.

— Не знам…

— Не си длъжен да плуваш, ако не искаш. Можеш само да си намокриш краката.

Той се намръщи, кръглите му бузки се сбръчкаха, докато размишляваше. Сетне пусна ръката ѝ и пристъпи предпазливо към Софи.

— Той все още не се отделя от теб — отбеляза майката игуменка.

— Има и кошмари. — Виан се канеше да добави: Бог е свидетел, че и аз също, когато ѝ се догади. Смотолеви: — Извинете ме — и хукна през високата трева към малката горичка, където се наведе и повърна. Стомахът ѝ беше почти празен, но сухите напъни продължиха отново и отново, оставяйки я слаба и изтощена.

Тя усети на гърба си ръката на майката игуменка, която я галеше успокоително.

Виан се изправи. Опита се да се усмихне.

— Извинете. Аз не… — Млъкна. Истината я връхлетя като мощна вълна. Жената се извърна към майката игуменка. — Вчера сутринта повърнах.

— О, не, Виан. Бебе?

Виан не знаеше дали да се смее, да плаче или да крещи на Господ. Тя толкова дълго се бе молила друго дете да порасне в утробата ѝ.

Но не сега.

Не и неговото.

* * *

Виан не бе спала цяла седмица. Чувстваше се разнебитена, изморена и ужасена. Сутрешното гадене бе станало още по-мъчително.

Сега тя седеше на ръба на леглото и гледаше Даниел. Вече на пет, пижамите отново му бяха омалели; слабичките китки и глезени стърчаха от избелелите ръкави и крачолите на панталонките. За разлика от Софи, той никога не се оплакваше, че е гладен, че тя чете на светлината на свещта или от ужасния сив хляб, който можеха да си купят с купоните за храна.

— Хей, капитан Дан — заговори тя, отмятайки влажните черни къдрици от очите му. Той се претъркули по гръб и ѝ се ухили, разкривайки липсващите предни зъби.

— Маман, сънувах, че имам бонбони.

Вратата на спалнята рязко се отвори. На прага се появи Софи, дишайки тежко.

— Ела бързо, маман.

— О, Софи, аз съм…

— Веднага.

— Хайде, Даниел. Тя изглежда сериозна.

Той жизнерадостно протегна ръце към нея. Вече беше твърде голям, за да го носи, затова тя го прегърна и после се отдръпна. Извади единствените дрехи, които му ставаха — чифт дочени панталони, ушити от платно за рисуване, което бе открила в хамбара, и пуловер, който му бе изплела от скъпоценна синя вълна. Когато беше облечен, тя го улови за ръката и го поведе към всекидневната. Входната врата беше отворена.

Камбани биеха. Църковните камбани. Някъде отдалеч се носеше музика. „La Marseillaise“[89]? Във вторник, в девет сутринта?

Отвън Софи стоеше под ябълковото дърво. Колона от нацисти мина с маршова крачка покрай къщата. Миг по-късно се появиха машините. Танкове, камиони и автомобили затрополиха покрай „Льо Жарден“ един след друг, сред облаци от прах.

Черен ситроен отби и спря край пътя. Фон Рихтер изскочи от колата и приближи към нея — ботушите му бяха мръсни, очите скрити зад черни очила, а устните свити в тънка, гневна линия.

— Мадам Мориак.

— Хер щурмбанфюрер.

— Ние напускаме вашия жалък, отвратителен, малък град.

Тя не отговори. Ако го беше сторила, щеше да каже нещо, което можеше да ѝ струва живота.

— Тази война не е свършила — заяви той. Виан не бе сигурна дали го каза, за да увери нея, или себе си.

Погледът му се стрелна покрай Софи и се спря на Даниел.

Виан стоеше напълно неподвижна, с безизразно лице.

Той се извърна към нея. Новата синина върху бузата ѝ го накара да се усмихне.

— Фон Рихтер! — изкрещя някой от свитата му. — Оставете най-после френската си курва.

— Това си ти, знаеш го — процеди той.

Тя стисна устни, за да не отговори.

— Аз ще те забравя. — Той се наклони напред. — Чудя се дали ти можеш да кажеш същото.

Той нахълта в къщата и излезе отново, понесъл коженото си куфарче. Без да я погледне, се отправи към колата си. Вратата се затръшна зад него.

Виан протегна ръка към портата, за да не падне.

— Те заминават — рече Софи.

Краката на Виан отмаляха и тя се свлече на колене.

— Той замина.

Софи коленичи до майка си и силно я прегърна.

Даниел притича през прашната пътека помежду им.

— И мен също! — изкрещя той. — И аз искам прегръдка! — Хвърли се към тях толкова буйно, че тримата се прекатуриха един върху друг върху сухата трева.

* * *

През месеца след заминаването на германците от Кариво отвсякъде идваха добри новини за победите на съюзниците, но войната не беше свършила. Германия не се бе предала. Затъмненията бяха сведени до частични, така че прозорците отново пропускаха светлина — изненадващ подарък. Но Виан все още не можеше да се успокои. Без постоянното присъствие на Фон Рихтер (нито веднъж повече нямаше да изрече името му на глас, до края на живота си, но не можеше да спре да мисли за него), тя бе обсебена от тревога за Изабел, Рашел и Антоан. Почти всеки ден пишеше писмо на Антоан и чакаше на опашка пред пощата, за да го изпрати, макар че от Червения кръст съобщаваха, че пощенските услуги не действат. Повече от година нямаше никаква вест от него.

— Отново не можеш да си намериш място, маман — обади се Софи. Тя седеше на дивана, сгушена до Даниел, разтворената книга лежеше помежду им. Върху полицата над камината бяха подредени няколко снимки, които Виан бе донесла от мазето в хамбара. Те бяха едно от малкото неща, с които се опитваше отново да превърне „Льо Жарден“ в уютен дом.

— Маман?

Гласът на Софи я изтръгна от мислите ѝ.

— Той ще си дойде у дома — заяви Софи. — Както и танте Изабел.

— Mais oui.

— Какво ще кажем на папа? — попита Софи и по погледа ѝ Виан разбра, че дъщеря ѝ от доста време е искала да ѝ зададе този въпрос.

Виан сложи ръка върху все още плоския си корем. Засега не ѝ личеше, но тя добре познаваше тялото си; в утробата ѝ растеше нов живот. Излезе от всекидневната, отиде до входната врата и я отвори. Слезе боса по напуканите каменни стъпала, усещайки мекия мъх под петите си. Като внимаваше да не стъпва по острите камъни, тя излезе на шосето и се обърна с лице към града. Продължи да върви.

Гробището се появи от дясната ѝ страна. Беше разрушено от бомбардировките преди два месеца. Старите каменни надгробни плочи бяха повалени и изпочупени. Земята беше пресъхнала и напукана, със зеещи дупки тук-там; скелети висяха от клоните на дърветата, костите им дрънчаха от вятъра.

В далечината видя някакъв мъж да приближава откъм завоя на пътя.

През следващите години тя неведнъж щеше да се пита какво я бе привлякло тук точно в този зноен есенен ден, точно в този час, но знаеше отговора.

Антоан.

Затича се, нехаеща за босите си крака. Почти бе стигнала до него, достатъчно близо, за да го докосне, когато внезапно се закова на място. Той щеше да я погледне и щеше да разбере, че е била опозорена от друг мъж.

— Виан — промълви той с глас, който тя едва позна. — Аз избягах.

Той беше толкова променен; чертите на лицето му се бяха изострили, а косата му бе посивяла. По хлътналите бузи и брадичката беше набола бяла брада и беше ужасяващо слаб. Лявата му ръка висеше под странен ъгъл, сякаш е била счупена и лошо зараснала.

Той мислеше същото за нея. Тя го прочете в очите му.

Името му излезе като дихание от устните ѝ.

— Антоан. — Виан усети парещите сълзи и видя, че и той плаче. Пристъпи към него, целуна го, ала когато той се отдръпна, приличаше на мъж, когото никога преди не бе виждала.

— Мога и по-добре — каза той.

Тя улови ръката му. Повече от всичко на света искаше да го почувства близък, двама души, свързани в едно, ала срамът, който бе понесла, бе изградил стена между тях.

— Всяка нощ мислех за теб — заговори той, докато вървяха към „Льо Жарден“. — Представях си те в нашето легло, как изглеждаш в онази бяла нощница… знаех, че и ти си самотна като мен.

Виан сякаш бе изгубила дар слово.

— Твоите писма и колети ми помогнаха да продължа да живея — продължи той.

Антоан се спря пред счупената порта на „Льо Жарден“.

Тя видя къщата през очите му. Увисналата врата, падналата ограда, мъртвото ябълково дърво, по чиито клони се виждаха мръсни парцалчета вместо яркочервени плодове.

Той бутна портата. Тя издрънча, все още свързана с изкривения стълб с един разхлабен болт и гайка. Изскърца в знак на протест, че я докосват.

— Почакай — възпря го тя.

Искаше да му каже сега, преди да е станало твърде късно. Целият град знаеше, че в дома на Виан са били разквартирувани нацисти. Той със сигурност щеше да чуе слуха. Ако бебето се родеше след осем месеца, те щяха да заподозрат.

— Беше тежко без теб — подхвана тя, опитвайки се да намери подходящите думи. — „Льо Жарден“ е толкова близо до летището. Германците са забелязали къщата на път към града. Двама офицери бяха разквартирувани тук…

Входната врата се разтвори широко, Софи изкрещя: Папа! — и хукна през двора.

Антоан се отпусна тромаво на едно коляно, разтвори ръце и Софи се хвърли в обятията му.

Виан усети как в сърцето ѝ покълва болка и разцъфтява. Той беше у дома, точно както се бе молила, но сега тя знаеше, че няма да е същото; не би могло. Той се бе променил. Тя се бе променила. Сложи ръка върху плоския си корем.

— Толкова си пораснала — каза Антоан на дъщеря си. — Оставих малко момиче, а заварвам у дома млада жена. Ще трябва да ми разкажеш за всичко, което съм пропуснал.

Погледът на Софи се плъзна покрай него към Виан.

— Не мисля, че трябва да говорим за войната. За каквото и да било от нея. Никога. Всичко свърши.

Софи искаше Виан да излъже.

Даниел се появи на прага, облечен в къси панталонки, плетен червен пуловер с поло, загубил формата си, и чорапи, свлекли се над обувките втора ръка, които му бяха твърде големи. Притиснал книжка с картинки към слабичките си гърди, той подскачаше от стъпало на стъпало и се приближи към тях, смръщил чело.

— А кой е този красив млад мъж? — попита Антоан.

— Аз съм Даниел — отвърна момчето. — А ти кой си?

— Аз съм бащата на Софи.

Очите на Даниел се разшириха. Той изпусна книжката и се хвърли към Антоан с викове:

— Папа! Ти се върна у дома!

Антоан взе момчето в прегръдките си и го вдигна високо във въздуха.

— Ще ти обясня — рече Виан, — но сега нека да влезем вътре и да празнуваме.

*  *  *

Виан хиляди пъти си бе фантазирала за завръщането на съпруга си. В началото си представяше как той изпуска куфара си, когато я вижда, и я прегръща с големите си силни ръце.

После Бек се нанесе в дома ѝ и я накара да изпитва към друг мъж — при това враг — чувства, които дори сега тя отказваше да назове. Когато ѝ каза за военнопленничеството на Антоан, очакванията ѝ се смалиха. Представяше си, че след завръщането си съпругът ѝ ще е по-слаб, по-измъчен и запуснат, но все пак ще е нейният Антоан.

Мъжът, седящ край масата, ѝ беше непознат. Той се прегърби над храната, обви ръце около чинията и започна да гребе бързо от костния бульон, сякаш времето за вечеря е ограничено и всеки момент щеше да изтече. Когато осъзна какво прави, той се изчерви виновно и промърмори някакво извинение.

Даниел бърбореше неспирно, докато Софи и Виан изучаваха бледата сянка на Антоан. Той подскачаше при всеки шум и потрепваше, когато го докоснеха, а болката в очите му не можеше да остане незабелязана.

След вечерята той сложи децата в леглото, докато Виан изми сама чиниите. Тя почувства облекчение, когато Антоан излезе, което само засили вината ѝ. Той беше нейният съпруг, любовта на живота ѝ, а въпреки това, когато я докосваше, тя едва се сдържаше да не се отвърне. Сега, докато го чакаше, застанала до прозореца на спалнята им, тя цялата бе изтръпнала от притеснение.

Съпругът ѝ се приближи зад нея. Тя копнееше да се облегне назад, да отпусне тяло до неговото с интимност, породена от съвместно преживените години, но не можеше. Пръстите му погалиха раменете ѝ, спуснаха се надолу по ръцете, сетне се спряха на бедрата. Той нежно я обърна с лице към себе си.

Разтвори яката на пеньоара и целуна рамото ѝ.

— Толкова си слаба — промълви с глас, пресипнал от желание и още нещо, което беше ново между тях, може би загуба или признание за промяната, настъпила, докато са били разделени.

— Аз напълнях от зимата — каза тя.

— Да — кимна той. — Аз също.

— Как избяга?

— Щом те започнаха да губят войната, стана… зле. Биха ме толкова жестоко, че лявата ми ръка осакатя. Тогава реших, че е по-добре да ме разстрелят, докато бягам към теб, отколкото да ме изтезават до смърт. Когато си готов да умреш, не е трудно да планираш бягство.

Сега беше моментът да му каже истината. Той може би щеше да разбере, че изнасилването е било мъчение, че тя също е била затворничка. Тя не беше виновна за това, което ѝ се бе случило. Виан го вярваше, но не мислеше, че вината има значение в подобни случаи.

Той взе лицето ѝ в шепи и я застави да вдигне брадичка.

Целувката им беше тъжна, почти като извинение, напомняне за това, което някога бяха споделяли. Тя трепереше, докато той я събличаше. Видя червените белези по гърба и гърдите му и дълбоките, грапави и набръчкани белези по продължение на лявата му ръка.

Виан знаеше, че Антоан никога няма да я удари или нарани. При все това се страхуваше.

— Какво има, Виан? — попита той, отдръпвайки се назад.

Тя погледна към леглото, тяхното легло, но единствените ѝ мисли бяха за него. Фон Рихтер.

— Д-докато те нямаше…

— Трябва ли да говорим за това?

Тя искаше да му признае всичко, да поплаче в ръцете му, той да я утеши и да я увери, че всичко ще бъде наред. Ами самият Антоан? Той също бе преминал през ада. Виждаше свидетелствата за това навсякъде по него. Гърдите му бяха нашарени с големи червени белези като от удари с камшик.

Той я обичаше. Тя го виждаше, усещаше го.

Но той беше мъж. Ако му каже, че е била изнасилена — и детето на друг мъж расте в утробата ѝ — това щеше да го съсипе. След време навярно щеше да започне да се пита дали не е могла да спре Фон Рихтер. А може би някой ден щеше да се чуди дали не ѝ е било приятно.

Ето, това беше. Можеше да му разкаже за Бек, дори, че го е убила, но никога не можеше да признае на Антоан, че е била изнасилена. Детето в корема ѝ щеше да се роди преждевременно. Децата постоянно се раждат с месец по-рано.

Не можеше да не се запита дали тази тайна, така или иначе, нямаше да ги унищожи.

— Мога да ти разкажа всичко — промълви тя тихо. Сълзите ѝ бяха сълзи на срам, загуба и любов. Най-вече любов. — Мога да ти разкажа за германските офицери, които бяха разквартирувани тук, колко труден беше животът ни, как едва оцеляхме, как Сара умря пред очите ми и колко силна беше Рашел, когато я качиха в конския вагон, и как ѝ обещах да опазя Ари. Мога да ти разкажа как баща ми умря и Изабел бе арестувана и депортирана… но мисля, че ти вече го знаеш. — Господ да ми прости. — И може би няма смисъл да говорим повече за това. Може би… — Тя прокара пръст по ръба на червения белег, спускащ се като светкавица надолу по левия му бицепс. — Може би е по-добре просто да забравим миналото и да продължим напред.

Той я целуна. Когато се отдръпна, устните му не се отделиха от нейните.

— Обичам те, Виан.

Тя затвори очи и отвърна на целувката му, чакайки тялото ѝ да оживее под милувките му, но когато се плъзна под него и усети как телата им се сливат, както толкова много пъти преди, не почувства нищо.

— Аз също те обичам, Антоан. — Опита се да не се разплаче, докато го изричаше.

* * *

Студена ноемврийска вечер. Антоан си беше у дома вече от два месеца. Нямаше никаква вест от Изабел.

Виан не можеше да спи, лежеше в леглото до съпруга си, заслушана в тихото му похъркване. Никога преди не я бе притеснявало, не я бе държало будна, но сега я смущаваше.

Не.

Не беше истина.

Тя се обърна, легна настрани и се взря в съпруга си. В полумрака на стаята, осветявана от лъчите на кръглата луна, проникващи през прозореца, той беше един непознат: слаб, с остро лице, с посивяла коса на трийсет и пет. Виан стана предпазливо от леглото и го зави с тежкия юрган, принадлежал някога на grandmère.

Облече пеньоара. На долния етаж заснова от стая в стая, търсейки… какво? Може би някогашния си живот или любовта към един мъж, когото бе изгубила.

Вече нищо не ѝ се струваше както трябва. Те бяха като непознати. Той също го усещаше. Тя знаеше, че е така. През нощта войната лежеше помежду им.

Тя извади един юрган от сандъка във всекидневната, уви го около себе си и излезе навън.

Пълната луна висеше над унищожените полета. Светлината проникваше в пукнатините на твърдата земя под ябълковите дървета. Тя отиде до средното дърво и застана под него. Изсъхналият черен клон се извиваше над главата ѝ, мъртъв и чепат. Върху него висяха валмото прежда, дантелата и парчетата плат.

Когато бе завързвала символите върху този клон, Виан наивно бе мислила, че най-важното беше да оживеят. Вратата зад нея се отвори и затвори тихо. Както винаги, тя усети присъствието на съпруга си.

— Виан — рече той, пристъпвайки зад нея. Ръцете му я обгърнаха. Тя искаше да се облегне на гърдите му, но не можеше да го направи. Втренчи се в снопчето червена прежда, което първо бе завързала на клона. На Антоан. Цветът се бе променил, помръкнал и изхабен, като всички тях.

Време беше. Повече не можеше да чака. Коремът ѝ растеше.

Тя се извърна и го погледна.

— Антоан — бе всичко, което можа да отрони.

— Обичам те, Виан.

Тя пое дълбоко дъх и рече:

— Ще имам бебе.

Той застина. Измина дълго време, преди да попита:

— Какво? Кога?

Тя се взря в него, припомняйки си миналите ѝ бременности, как двамата се сплотяваха в загубата и радостта.

— Мисля, че съм на почти два месеца. Трябва да е станало… през онази първа нощ, когато се върна у дома.

Тя видя в очите му калейдоскоп от емоции: изненада, тревога, загриженост, учудване и накрая радост. Той докосна брадичката ѝ, повдигна лицето ѝ.

— Знам защо си толкова изплашена, но не се тревожи, Ви. Няма да загубим това бебе — увери я той. — Не и след всичко преживяно. Това е чудо.

Сълзите запариха в очите ѝ. Тя се опита да се усмихне, но вината я задушаваше.

— Ти си изстрадала толкова много.

— Всички изстрадахме.

— Затова предпочитаме да виждаме чудесата.

Дали по този начин той ѝ казваше, че знае истината? Дали подозрението вече бе пуснало корени? Какво ще каже, когато бебето се роди по-рано?

— К-какво искаш да кажеш?

Тя видя сълзите в очите му.

— Искам да кажа, че трябва да забравим миналото, Ви. Само настоящето има значение. Ние винаги ще се обичаме. Това си обещахме, когато бяхме на четиринайсет. Край езерото, когато те целунах за пръв път, помниш ли?

— Помня. — Виан беше толкова щастлива, че съдбата я бе срещнала с този мъж. Нищо чудно, че се бе влюбила в него. И тя щеше да намери пътя обратно към него, както той бе намерил своя към нея.

— Това бебе ще бъде нашето ново начало.

— Целуни ме — прошепна тя. — Накарай ме да забравя.

— Не да забравим имаме нужда, Виан — рече той и се наведе, за да я целуне. — А да помним.

Глава 36

През февруари 1945 г. снегът покри труповете пред новопостроения крематориум на лагера. Зловонен черен дим се извиваше от комините.

Изабел стоеше, треперейки в строя на сутрешната appell — проверка. Беше такъв студ, че дробовете се стягаха от болка, миглите замръзваха, а пръстите на краката изгаряха.

Тя чакаше проверката да свърши, но не се чуваше изсвирване.

Снегът продължаваше да вали. В затворническите редици някои жени започнаха да кашлят. Друга жена падна и се свлече по лице в кишавия кален сняг и не можаха да я вдигнат. Студен хапещ вятър брулеше лагера.

Накрая един офицер от СС, възседнал кон, мина покрай жените, оглеждайки ги една по една. Пронизващият му поглед отбелязваше всичко — остриганите коси, ухапванията от бълхи, посинелите върхове на измръзналите пръсти, знаците, идентифициращи ги като еврейки, хомосексуални или политически затворнички. В далечината падаха бомби, експлозиите отекваха като далечни гръмотевици.

Когато офицерът посочеше някоя жена, незабавно я изваждаха от строя.

Той посочи Изабел и тя бе грубо издърпана от редицата.

Отрядът от есесовци заобиколи избраните жени и ги застави да се подредят в колона по двама. Изсвири свирка.

— Schnell! Eins! Zwei! Drei![90]

Изабел маршируваше напред, с отмалели от студ и болка крака, с изгарящи дробове. Мишлин крачеше до нея.

Бяха извървели километър и половина или приблизително толкова извън портите, когато един камион избоботи покрай тях с каросерия, накамарена с голи трупове.

Мишлин се препъна и политна напред. Изабел се протегна и задържа приятелката си да не падне.

Продължиха да маршируват.

Накрая стигнаха до заснежено поле, потънало в мъгла.

Германците отново разделиха жените. Изабел бе издърпана от Мишлин и набутана в група с други Nacht und Nebel[91] политически затворнички.

Германците ги блъскаха, крещяха и сочеха, докато Изабел накрая разбра.

Жената до нея изкрещя, когато видя за какво са били избрани. За човешки впряг.

— Недей — предупреди я Изабел точно когато палката удари жената толкова силно, че тя се просна на земята.

Изабел стоеше вцепенена като впрегатно муле, докато нацистите премятаха през раменете ѝ грубите кожени ремъци на впряга и ги пристягаха на кръста ѝ. Тя беше впрегната с единайсет други жени, лакът до лакът. Зад тях бе завързано стоманено колело с големината на автомобил.

Изабел се опита да направи крачка, но не можа.

Камшикът изплющя върху гърба ѝ и кожата ѝ пламна. Тя се вкопчи в ремъците и отново опита. Помръдна с една крачка. Те бяха изтощени. Нямаха сили и краката им замръзваха върху заснежената земя, но трябваше да се движат или камшиците щяха да заплющят. Изабел се наклони напред, напъна се да помръдне, за да накара колелото да се завърти. Ремъците се впиха в гърдите ѝ. Една от жените се препъна и падна; другите продължиха да теглят. Коженият впряг скърцаше и колелото се въртеше.

Те теглеха, теглеха, теглеха, отъпквайки път през покритата със сняг земя зад тях. Другите жени разчистваха пътя с лопати и ръчни колички.

През това време пазачите седяха на групи, събрани край огньовете, разговаряха и се смееха.

Крачка.

Крачка.

Крачка.

Изабел не можеше да мисли за нищо друго. Нито за студа, нито за глада или жаждата, нито за ухапванията от бълхите и въшките, покриващи тялото ѝ. Нито за истинския живот. Това беше най-лошото от всичко. То можеше да я накара да пропусне крачка, да привлече вниманието към себе си, да я ударят или набият с камшик, или по-лошо.

Крачка.

Мисли само за движението.

Кракът ѝ изневери. Рухна в снега. Жената до нея ѝ протегна ръка. Изабел сграбчи треперещата посиняла ръка, стисна я с вкочанените си пръсти и с мъка се изправи. Стисна зъби, сетне направи още една мъчителна крачка. После още една.

* * *

Както всяка сутрин, сирената зави за проверката в три и половина през нощта. Също като останалите девет жени в помещението, Изабел спеше с всички дрехи, които имаше — хлопащите обувки и бельо; торбестата раирана дреха, върху чийто ръкав бе пришито парче плат с нейния затворнически номер. Но нищо не можеше да я стопли. Опитваше се да окуражава останалите затворнички да бъдат силни, но самата тя беше слаба. Зимата беше ужасна; всички те измираха, някои бързо от тиф или от жестокостите на надзирателите, а други бавно от глад и студ, но всички умираха.

От няколко седмици Изабел имаше треска, но температурата ѝ не беше достатъчно висока, за да я изпратят в лечебницата, а през последната седмица я пребиха толкова зле, че загуби съзнание на работа — а след това я биха, докато не се строполи на земята. Тялото ѝ, което не тежеше повече от трийсет и шест килограма, гъмжеше от въшки и бе покрито с незараснали рани.

От самото си създаване „Равенсбрюк“ беше опасно и зловещо място, но сега, през март 1945-а, беше още по-зле. През последния месец стотици жени бяха убити, умъртвени в газовите камери или пребити до смърт. Единствените лагернички, оставени живи, бяха verfügbaren — наличните, които бяха болни, прекалено слаби или възрастни — и тези от Nacht und Nebel, „Нощ и мъгла“. Политически затворнички като Изабел и Мишлин. Жените от Съпротивата. Носеха се слухове, че нацистите се страхуват да ги умъртвят в газовите камери сега, когато ходът на войната се бе преобърнал.

— Ще издържиш.

Изабел осъзна, че е започнала да се олюлява на мястото си, и всеки миг можеше да падне.

Мишлин Бабино ѝ отправи уморена, окуражаваща усмивка.

— Не плачи.

— Не плача — отвърна Изабел. И двете знаеха, че жените, които плачеха през нощта, умираха на сутринта. Тъгата и загубата се просмукваха с всяко вдишване, но никога не изчезваха. Не биваше да се отпускат. Нито дори за секунда.

Изабел го знаеше. В лагера тя се бореше по единствения начин, който умееше — като се грижеше за другарките си по съдба и им помагаше да бъдат силни. В този ад имаха само себе си. Вечерите се свиваха на тъмните легла, шепнеха си една на друга, пееха тихо, опитвайки се да запазят жив спомена за тези, които някога са били. През деветте месеца, откакто Изабел беше тук, тя бе намерила — и изгубила — толкова много приятелки, че не им знаеше бройката.

Но сега беше уморена и болна.

Пневмония, беше съвсем сигурна. Или може би тиф. Кашляше тихо, вършеше работата си и се опитваше да не привлича внимание. Последното, което искаше, бе да свърши в „палатката“ — малка тухлена постройка с брезентови стени, в която нацистите въдворяваха неизлечимо болните жени. Мястото, където жените умираха.

— Остани жива — пророни Изабел тихо.

Мишлин кимна окуражаващо.

Трябваше да останат живи. Сега повече от всякога. Миналата седмица новите затворнички бяха донесли новината: руснаците напредваха в Източна Германия, смазвайки и побеждавайки нацистката армия. Аушвиц вече бил освободен. Говореше се, че на запад съюзниците печелят сражение след сражение.

Породи се надежда за оцеляване и всички го знаеха. Войната свършваше. Изабел трябваше да остане жива достатъчно дълго, за да види победата на съюзниците и свободна Франция.

От предната редица изсвири свирка.

Тълпата от затворнички — повечето жени и малко деца — притихна. Пред тях трима офицери от СС крачеха с кучетата си.

Появи се комендантът на лагера. Спря се и кръстоса ръце зад гърба. Извика нещо на немски и офицерите от СС продължиха. Изабел чу думите Nacht und Nebel.

Един офицер от СС посочи към нея, а другият се провря сред тълпата, събаряйки жените по земята, тъпчейки ги с ботуши.

Той сграбчи мършавата ръка на Изабел и силно я дръпна. Тя се запрепъва до него, молейки се обувките ѝ да не паднат — наказанието за изгубена обувка беше бой с камшици, а и ако останеше без обувки, щеше да прекара останалата част от тази зима боса, с измръзнали нозе.

Недалеч видя, че друг офицер извлече Мишлин от тълпата.

Единствената мисъл на Изабел бе, че не бива да губи обувките си.

Есесовецът изкрещя дума, която Изабел разбра.

Изпращаха ги в друг лагер.

Заля я вълна на безсилен гняв. Никога нямаше да преживее принудителния поход през снега към друг лагер.

— Не — промърмори тя. Да говори на себе си, се бе превърнало в начин на живот. От месеци, докато стоеше в редицата и работеше, правейки нещо, което я отвращаваше и ужасяваше, тя шепнеше на себе си. Докато клечеше над една от дупките в редицата от септични ями, заобиколена от жени с дизентерия, взряна в жените насреща ѝ, опитвайки се да не повърне от миризмата на изпражненията им, тя си шепнеше. В началото, това бяха истории, които си разказваше за бъдещето, спомени, които споделяше със себе си за миналото.

Сега бяха просто думи. Понякога глупави брътвежи, просто за да си напомни, че е човешко същество и е жива.

Пръстът ѝ се закачи на нещо и тя се просна на земята, заравяйки лице в мръсния сняг.

— На крака! — изкрещя някой. — Ходом, марш!

Изабел не можеше да помръдне, но ако останеше там, щяха отново да я бичуват. Или по-лошо.

— На крака — заповяда ѝ Мишлин.

— Не мога.

— Можеш. Сега. Преди да са видели, че си паднала. — Мишлин ѝ помогна да се изправи.

Изабел и Мишлин закрачиха в нестройната затворническа редица, тътрейки се уморено напред, покрай тухлената ограда на лагера под зоркия поглед на часовоя в караулката.

Вървяха два дни, изминаха повече от петдесет километра, свличаха се на студената земя през нощта, скупчени една до друга, за да се топлят, молейки се да видят зората, само за да бъдат събудени от свирки и заповеди отново да потеглят.

Колко от тях умряха по пътя? Тя искаше да запомни имената им, но беше прекалено премръзнала, гладна и изтощена и мозъкът ѝ едва функционираше.

Накрая пристигнаха на местоназначението — железопътна гара, където бяха набутани в конски вагони, вонящи на смърт и изпражнения. Черен дим се виеше към снежнобялото небе. Дърветата бяха голи. В небето вече нямаше птици, не се чуваше ведрото чуруликане, писукане или цвърчене на живите твари, населяващи гората.

Изабел се покатери на балите сено, струпани край стената на вагона, и се опита да се смали колкото може повече. Сви кървящите си колене към гърдите и обви ръце около глезените, за да съхрани малкото ѝ останала топлинка.

Мъчителната болка в гърдите беше почти непоносима. Тя закри устата си с ръка, когато кашлицата я разтърси, принуди я да се наведе напред.

— Ето те и теб — каза Мишлин в мрака, докато се катереше върху балата сено до нея.

Изабел въздъхна облекчено и тутакси отново се закашля. Притисна ръка върху устата си и усети как кръвта плисна върху дланта ѝ. От седмици кашляше кръв.

Изабел почувства една суха ръка да се отпуска върху челото ѝ и отново избухна в кашлица.

— Ти гориш.

Вратата на товарния вагон се затръшна с дрънчене. Вагонът се разтърси и големите железни колела започнаха да се въртят. Влакът се разлюля и затрака. Вътре жените се притиснаха една до друга, свлякоха се на пода. Поне в това време урината им щеше да замръзне във варела и нямаше да се плиска навън.

Изабел се отпусна до приятелката си и затвори очи.

Някъде отдалеч се чу пронизително свистене. Падаше бомба. Колелата издадоха остър, стържещ звук и влакът спря. Бомбата избухна толкова близо, че вагонът се разклати. Мирис на дим и огън изпълни въздуха. Следващата бомба можеше да падне върху влака и да ги избие всичките.

* * *

Четири дни по-късно, когато влакът окончателно спря (беше намалявал ход няколко пъти, за да избегне бомбардировките), вратите се разтвориха шумно и пред тях се разкри бял пейзаж, чиято цялост се нарушаваше единствено от черните шинели на офицерите от СС, които ги чакаха отвън.

Изабел се изправи, изненадана, че не изпитва студ. Беше ѝ горещо; толкова горещо, че се потеше.

През нощта бе видяла толкова много от приятелките ѝ да умират, но нямаше време да тъгува за тях, да се помоли за душите им, нито да им прошепне „сбогом“. Нацистите върху перона ги чакаха, надуваха свирките си, крещяха.

— Schnell! Schnell!

Изабел смушка Мишлин, за да я събуди.

— Улови ме за ръката — каза Изабел.

Двете жени се хванаха за ръцете и слязоха предпазливо от балите сено. Изабел прекрачи едно мъртво тяло, от което някой вече бе свалил обувките.

От другата страна на перона вече се бе строила редица от затворнички.

Изабел закуцука напред. Жената пред нея се спъна и падна на колене.

Един есесовец я изправи на крака и я застреля в лицето.

Изабел не намали ход. Мръзнеща от студ и изгаряща от огън, олюляваща се, тя се влачеше бавно през заснежената гора, докато пред нея не се показа другият лагер.

— Schnell!

Изабел следваше жените пред нея. Те минаха през отворените врати, край множество скелети — мъже и жени — в затворнически дрехи на сиви райета, които се взираха в тях през телената ограда.

— Жулиет!

Тя чу името си. Отначало то не означаваше нищо за нея, просто още един звук. После си спомни.

Тя беше Жулиет. И Изабел преди това. И Славея. А не просто F-5491.

Тя погледна към скелетите, наредени зад телената ограда.

Някой ѝ махаше. Една жена: сива кожа, гърбав нос и хлътнали очи.

Очи.

Изабел позна уморения проницателен поглед, впит в нея.

Анук.

Изабел се запрепъва към телената ограда.

Анук я посрещна. Пръстите им се сключиха през леденостудения метал.

— Анук — промълви тя, усещайки как гласът ѝ пресеква. Закашля се, закри устата си с ръка.

Тъгата в тъмните очи на Анук бе непоносима. Погледът на приятелката ѝ се отклони към сградата, чийто комин бълваше зловонен черен дим.

— Те ни избиват, за да прикрият деянията си.

— Анри? Пол?… Гаетан?

— Всички бяха арестувани, Жулиет. Анри бе обесен на градския площад. Останалите… — Тя сви рамене.

Изабел чу един есесовец да ѝ крещи. Отдръпна се от оградата. Искаше да каже нещо истинско на Анук, нещо, което да се запомни, но можа само да се закашля. Закри уста и залитайки, се върна в редицата.

Видя как устните на приятелката ѝ промълвиха безгласно „сбогом“, но Изабел не можа дори да отговори. Тя беше уморена, безкрайно уморена от сбогувания.

Глава 37

Дори през този ясен, безоблачен мартенски ден апартаментът на Авеню дьо ла Бурдоне приличаше на мавзолей.

Прахта покриваше всяка повърхност и се бе наслоила върху подовете. Виан отиде до прозорците, смъкна затъмняващите завеси и за пръв път от години пусна светлината в тази стая.

Явно от известно време никой не бе влизал в жилището. Навярно от онзи ден, когато папа бе излязъл, за да спаси Изабел.

Повечето от картините все още бяха по стените, а мебелите — по местата си, макар че някои бяха насечени на дърва за огрев и струпани в ъгъла. Върху масата за хранене имаше празна купа за супа и лъжица. Върху полицата над камината бяха подредени томчетата с поезията на баща ѝ, които той сам бе издал.

— Няма следи, че тя е била тук. Трябва да проверим в хотел „Лутеция“.

Виан знаеше, че трябва да опакова фамилните вещи, да прибере тези останки от един различен живот, но сега не можеше да го направи. Не искаше. По-късно.

Тя, Антоан и Софи напуснаха апартамента. На улицата отвън, навсякъде около тях се забелязваха признаци на възстановяване. Парижаните, като къртици, излизаха на слънце след години в тъмнина. Но все още имаше опашки за храна, купони и лишения. Войната може и да клонеше към своя край — германците отстъпваха по всички фронтове — но все още не бе свършила.

Те отидоха в хотел „Лутеция“, където по време на окупацията се помещаваше Абверът[92], а сега бе приемен център за хората, завръщащи се от лагерите.

Виан стоеше в елегантното претъпкано фоайе. Оглеждаше се наоколо и стомахът ѝ се свиваше от мъка. Слава богу, че бе оставила Даниел при майка Мари-Терез. Рецепцията беше пълна с мършави, остригани хора с празни очи, облечени в дрипи. Приличаха на ходещи трупове. Сред тях се движеха лекари, служители от Червения кръст и журналисти.

Един мъж приближи към Виан и тикна черно-бяла фотография в лицето ѝ.

— Виждали ли сте я? Последно чухме, че е била в „Аушвиц“.

Върху снимката се виждаше засмяно красиво момиче, застанало до велосипед. Не беше на повече от петнайсет години.

— Не — поклати глава Виан. — Съжалявам.

Мъжът вече се отдалечаваше, изглеждаше замаян, както и Виан се чувстваше.

Навсякъде, където и да погледнеше, виждаше разтревожени семейства, хората държаха снимки в треперещите си ръце, умолявайки за новини за обичните им хора. Стената отдясно беше покрита със снимки, бележки, имена и адреси. Живите търсеха изгубените. Антоан пристъпи до Виан и сложи ръка на рамото ѝ.

— Ще я намерим, Ви.

— Маман? — попита Софи. — Добре ли си?

Тя сведе поглед към дъщеря си.

— Може би трябваше да те оставим у дома.

— Вече е твърде късно, за да ме закриляш — отвърна Софи. — Трябваше да го знаеш.

Виан ненавиждаше тази истина, както и много други. Хвана ръката на дъщеря си и решително си запроправя път през тълпата, съпровождана от Антоан. Вляво видя група мъже в мръсни раирани затворнически дрехи, които приличаха на скелети. Как бе възможно още да са живи?

Тя дори не осъзна, че отново се е заковала на място, докато една жена не изникна пред нея.

— Мадам? — каза тихо жената, служителка на Червения кръст.

Виан откъсна поглед от живите скелети, покрити с парцали.

— Търся някои хора… моята сестра, Изабел Росиньол. Беше арестувана за сътрудничество с врага и депортирана. Както и най-добрата ми приятелка Рашел дьо Шамплен, която също бе депортирана. Съпругът ѝ Марк беше военнопленник. Аз… не знам какво се е случило с всекиго от тях, нито как да ги търся. И… аз имам списък с еврейски деца в Кариво. Трябва да ги събера с родителите им.

Служителката от Червения кръст, слаба сивокоса жена, извади един лист и записа имената, които Виан ѝ даде.

— Ще отида в стаята с архива и ще проверя тези имена. Що се отнася до децата, елате с мен.

Тя поведе тримата към една стая в дъното на коридора, където възрастен мъж с дълга брада седеше зад бюро, отрупано с документи.

— Мосю Монтан — каза служителката от Червения кръст, — тази жена има информация за няколко еврейски деца.

Възрастният мъж я погледна с кървясалите си очи и щракна с дългите космати пръсти.

— Влезте.

Жената от Червения кръст си тръгна. Внезапно настъпилата тишина беше смущаваща след шума и хаоса.

Виан приближи до бюрото. Ръцете ѝ бяха влажни от пот. Тя ги изтри в полата си.

— Аз съм Виан Мориак. От Кариво. — Отвори чантата си и извади списъка, който бе съставила миналата нощ от трите списъка, които бе съхранявала през войната. Остави го върху бюрото му. — Това са скрити еврейски деца, мосю. Намират се в сиропиталището в абатство „Дьо ла Трините“ под грижите на майката игуменка Мари-Терез. Не знам как да ги върна на родителите им. С изключение на първото име от списъка. Ари дьо Шамплен живее с мен. Аз търся родителите му.

— Деветнайсет деца — промълви той тихо.

— Не са много, знам, но…

Той я гледаше, сякаш бе героиня, а не една изплашена оцеляла.

— Това са деветнайсет деца, които са щели да умрат в лагерите заедно с родителите си, мадам.

— Можете ли да ги върнете на семействата им? — попита тя тихо.

— Ще се опитам, мадам. Но за съжаление, повечето от тези деца със сигурност вече са сираци. Списъците, които идват от лагерите, са едни и същи: майка мъртва, баща мъртъв, никакви живи роднини във Франция. И толкова малко деца са оцелели. — Той прокара ръка през оредяващата си сива коса. — Ще изпратя вашия списък в OCE в Ница. Те се опитват да съберат разделените семейства. Merci, мадам.

Виан изчака малко, но мъжът не каза нищо повече. Тя пристъпи към съпруга и дъщеря си и тримата напуснаха кабинета. Отвън отново се озоваха сред тълпата от бежанци, семейства и оцелели от концлагерите.

— Какво ще правим сега? — попита Софи.

— Ще почакаме за сведения от служителката на Червения кръст — отвърна Виан.

Антоан посочи към стената със снимки и имена на изчезнали хора.

— Трябва да я потърсим там.

Тримата се спогледаха разбиращо, осъзнаваха колко мъчително ще е да стоят там, търсейки сред снимките на изчезналите. Въпреки това приближиха към морето от фотографии и бележки и започнаха да ги разглеждат една по една.

Бяха стояли там почти два часа, когато жената от Червения кръст се върна.

— Мадам?

Виан се обърна.

— Съжалявам, мадам. Рашел и Марк дьо Шамплен фигурират сред починалите. Никъде няма сведения за Изабел Росиньол.

Виан чу починали и изпита почти непоносима мъка. Решително пропъди чувството. Щеше да мисли за Рашел по-късно, когато остане сама. Ще излезе с чаша шампанско навън, под тисовото дърво, и ще поговори с приятелката си.

— Какво означава това? Че няма данни за Изабел? Аз ги видях да я отвеждат.

— Върнете се у дома и чакайте завръщането на сестра си — посъветва я служителката. Докосна ръката на Виан. — Имайте надежда. Не всички лагери са били освободени.

Софи я погледна.

— Може би се е направила невидима.

Виан докосна лицето на дъщеря си и се усмихна тъжно.

— Ти си толкова пораснала. Това ме прави горда и в същото време ми къса сърцето.

— Хайде — подкани я Софи, дърпайки ръката ѝ. Виан позволи на дъщеря си да я отведе. Чувстваше се повече като дете, отколкото като родител, докато си проправяха път през навалицата във фоайето навън към огряната от слънцето улица.

Часове по-късно, когато бяха във влака, отвеждащ ги у дома, седнали на дървените скамейки във вагона трета класа, Виан се взираше през прозореца към опустошения от бомбардировките пейзаж. Антоан бе заспал до нея, облегнал глава на мръсния прозорец.

— Как се чувстваш? — попита Софи.

Виан сложи ръка върху издутия си корем. Усети под дланта си потрепване, леко подритване. Посегна към ръката на Софи.

Момичето се опита да я отдръпне; Виан нежно настоя. Постави ръката на дъщеря си върху корема си.

Софи усети лекото помръдване и очите ѝ се разшириха. Погледна майка си.

— Как можеш…

— Тази война промени всички нас, Соф. Сега Даниел е твой брат, след като Рашел… вече я няма. Наистина е твой брат. А това бебе, той или тя, не носи вина за зачатието си.

— Трудно е да се забрави — промълви момичето тихо. — И никога няма да простя.

— Но любовта е по-силна от омразата, иначе няма бъдеще за нас.

Софи въздъхна.

— Предполагам — рече тя с прекалено зрял тон за момиче на нейната възраст.

Виан сложи длан върху ръката на дъщеря си.

— Ще си го напомняме един на друг, oui. В мрачните дни. Ще бъдем силни и ще се подкрепяме взаимно.

* * *

Проверката продължаваше с часове. Изабел се свлече на колене. В мига, в който падна на земята, си заповяда: остани жива, и отново се изправи.

Пазачите обикаляха района с кучетата си, подбирайки жените за газовата камера. Носеха се слухове, че предстои ново преместване. Този път в „Маутхаузен“[93], където бяха умъртвени хиляди хора: съветски военнопленници, евреи, пилоти на съюзниците, политически затворници. Говореше се, че който е прекрачил вратите му, никога повече не е излязъл.

Изабел се закашля. Кръвта обагри дланта ѝ. Тя побърза да я изтрие в мръсната дреха, преди пазачите да я видят.

Гърлото ѝ изгаряше, главата ѝ пулсираше от болка. Беше толкова погълната от страданията си, че не забеляза веднага шума на моторите.

— Чу ли това? — попита Мишлин.

Изабел долови настаналия сред затворниците смут. Беше трудно да се съсредоточи, когато толкова силно я болеше. Дробовете ѝ изгаряха с всяко вдишване.

— Те заминават — чу тя.

— Изабел, погледни!

Тя видя първо яркосиньото небе, дърветата и концлагеристите. После забеляза.

— Пазачите ги няма — изхъхри с дрезгав, накъсан глас.

Вратите се отвориха с трясък и колона от американски камиони нахлу през тях; войниците седяха върху капаците на камионите, висяха от каросериите с преметнати през гърдите пушки.

Американци.

Коленете на Изабел се подкосиха.

— Миш…ли…н — прошепна тя с глас, прекършен като духа ѝ. — Ние… успяхме…

* * *

Тази пролет дойде краят на войната. В обръщение по радиото генерал Айзенхауер настоя за безусловна капитулация на Германия. Американците прекосиха Рейн и навлязоха в Германия; съюзниците печелеха битка след битка и освобождаваха концентрационните лагери. Хитлер се криеше в бункер.

А Изабел още не се бе върнала у дома.

За пореден път Виан затвори вратичката на пощенската кутия.

— Като че ли е безследно изчезнала.

Антоан нищо не отговори. Вече седмици търсеха Изабел. Виан се редеше с часове на опашки, звънеше по телефона и бе изпратила безброй писма до агенции и болници. Миналата седмица те посетиха още лагери за изселени лица, но без резултат. Никъде нямаше данни за Изабел Росиньол. Сякаш бе изчезнала от лицето на земята — ведно със стотици хиляди други затворници.

Може би Изабел бе оцеляла в лагерите само за да бъде застреляна ден преди пристигането на съюзническите войски. Навярно е била в един от лагерите, „Берген-Белзен“, при чието освобождение съюзниците бяха намерили камари от все още топли трупове.

Защо?

За да не проговорят.

— Ела с мен — подкани я съпругът ѝ и улови ръката ѝ. Тя вече не се вцепеняваше при докосването му, нито трепваше, но все още не можеше напълно да се отпусне. През месеците след завръщането на Антоан те се преструваха на влюбени, и двамата го знаеха. Той каза, че не я люби заради бебето, и тя се съгласи, че така е по-добре, но и двамата знаеха.

— Имам изненада за теб — заяви той, докато я водеше към задния двор.

Небето беше ослепително синьо, а под него тисовото дърво хвърляше прохладна сянка.

В беседката няколко кокошки кълвяха в прахоляка, кудкудякаха и пляскаха с крила.

Един стар чаршаф бе опънат между клона на дървото и желязната стойка за шапки, която Антоан бе открил в хамбара. Той я поведе към един от столовете върху каменните плочи. През годините на отсъствието му мъхът и тревата бяха превзели тази част от двора, затова столът стоеше нестабилно върху неравната повърхност. Тя седна предпазливо; напоследък се чувстваше тромава. Усмивката, с която я дари съпругът ѝ, беше едновременно заслепяваща с радостта и смайваща с интимността си.

— Децата и аз се трудихме през целия ден. Това е за теб.

Децата и аз.

Антоан застана пред спуснатия чаршаф и махна плавно със здравата си ръка.

— Госпожи и господа, деца, мършави зайци и кокошки, смърдящи като лай…

Зад импровизираната завеса Даниел се изкиска, а Софи му изшътка да мълчи.

— В тон с прекрасната традиция на Мадлен в Париж, която беше първата звездна роля на мадмоазел Мориак, аз ви представям певците от „Льо Жарден“. — С артистичен жест той отметна завесата, разкривайки дървена платформа, издигната върху тревата там, където теренът не беше толкова наклонен. Върху нея Софи стоеше до Даниел. Двамата се бяха увили с одеяла вместо пелерини, закичени отпред с разцъфнало ябълково клонче и корони на главите, изработени от някакъв блестящ метал, върху които бяха залепили красиви камъчета и парченца цветно стъкло.

— Здравей, маман! — замаха Даниел възторжено.

— Шшт! — смушка го Софи. — Помниш ли?

Даниел кимна сериозно.

Те се извърнаха внимателно — дървеният под се разклати под краката им — хванаха се за ръце и се обърнаха към Виан.

Антоан поднесе сребриста хармоника към устата си и изсвири тъжна нота. Тя увисна във въздуха задълго, трептяща като покана, после се разля мелодията.

Софи запя с високия си чист глас:

— Frère Jacques, Frère Jacques…

Софи приклекна, а Даниел изпъчи гърди и запя:

— Dormez-vous? Dormez-vous?[94]

Виан притисна ръка върху устата, но не успя напълно да заглуши смеха си.

Върху сцената песента продължаваше. Тя виждаше колко беше щастлива Софи да прави това някога съвсем обикновено нещо, това малко представление за родителите си и с какво усърдие се бе съсредоточил Даниел върху ролята си.

Сценката беше невероятно магична и красива в простотата си. Едно мигновение от предишния им живот.

Виан усети как радостта разцъфва в гърдите ѝ.

Всичко ще бъде наред, помисли си тя и погледна към Антоан. В сянката на дървото, посадено от прадядо ѝ, докато детските гласове изпълваха въздуха, тя видя своята половинка и отново си помисли: Всичко ще бъде наред.

— …дин… дан… дон…

Когато песента свърши, Виан бурно заръкопляска. Децата се поклониха царствено. Даниел се препъна в импровизираната си пелерина, претъркули се в тревата и избухна в смях. Виан се запъти към сцената, клатушкайки се с наедрелия си корем, и задуши децата в прегръдките си, обсипвайки ги с възторжени похвали.

— Каква прекрасна идея — обърна се тя към Софи с очи, сияещи от любов и гордост.

— Аз бях много съсредоточен, маман — обяви Даниел гордо.

Виан не можеше да ги пусне. Бъдещето, което бе зърнала, изпълваше душата и с безкрайна радост и щастие.

— Двамата с папа го планирахме — каза Софи. — Също както някога, маман.

— И аз участвах в плана — намеси се Даниел, издувайки малките си гърди.

Тя се засмя.

— Какви великолепни певци бяхте и двамата! И…

— Виан? — обади се Антоан зад нея.

Тя не можеше да откъсне взор от сияйната усмивка на Даниел.

— Колко време ти отне да научиш песента?

— Маман — заговори Софи. — Някой е дошъл.

Виан се обърна и погледна.

Антоан стоеше близо до задната врата с двама мъже; и двамата носеха протрити черни костюми и черни барети. Единият държеше очукан куфар.

— Софи, погрижи се за брат си — каза Антоан на децата. — Ние трябва да обсъдим нещо с тези хора. — Той се приближи до Виан, сложи ръка на кръста ѝ и ѝ помогна да се изправи, побутвайки я напред. Запътиха се в мълчалива редица към къщата.

Когато вратата се затвори зад тях, мъжете се извърнаха към Виан.

— Аз съм Натаниъл Лернер — представи се по-възрастният от двамата. Имаше сива коса и кожа с кафеникаво-жълтеникав цвят. Бузите му бяха покрити със старчески петна.

— Аз съм Филип Хоровиц — каза другият мъж. — Ние сме от OCE.

— Защо сте дошли? — попита Виан.

— Тук сме, за да вземем Ари дьо Шамплен — отвърна Филип тихо. — Той има роднини в Америка, всъщност в Бостън, и те се свързаха с нас.

Виан щеше да падне, ако Антоан не я държеше здраво.

— Разбрахме, че съвсем сама сте спасили деветнайсет еврейски деца. При това, докато в дома ви е живял германски офицер. Това е впечатляващо, мадам.

— Героично — додаде Натаниъл.

Антоан сложи ръка на рамото ѝ и когато усети докосването му, Виан осъзна колко дълго е останала мълчалива.

— Рашел беше моята най-добра приятелка — отрони тихо. — Опитах се да ѝ помогна да се добере до Свободната зона, преди да я депортират, но…

— Дъщеря ѝ е била убита — вметна Лернер.

— Откъде знаете?

— Нашата работа е да издирваме житейски истории и да събираме семейства — отвърна той. — Говорихме с няколко жени, които са били в „Аушвиц“ с Рашел. За съжаление, тя е живяла по-малко от месец там. Съпругът ѝ Марк е бил убит в Щамлаг[95]13А. Той не е имал късмет като съпруга ви.

Виан не каза нищо. Знаеше, че мъжете ѝ дават време, и оценяваше жеста им, но в същото време го ненавиждаше. Не искаше да приеме случващото се.

— Даниел, Ари, беше роден седмица преди Марк да замине на фронта. Той не помни никого от родителите си. Така беше най-безопасно, да го оставим да вярва, че е мой син.

— Но той не е ваш син, мадам. — Гласът на Лернер беше нежен, но думите му шибаха като камшик.

— Обещах на Рашел, че ще го пазя — каза тя.

— И сте изпълнили обещанието си. Но сега е време Ари да се върне при семейството си. При неговия народ.

— Той няма да разбере — настоя тя.

— Може би не — кимна Лернер, — но въпреки това.

Виан погледна за помощ към Антоан.

— Ние го обичаме. Той е част от нашето семейство. Той трябва да остане при нас. Ние искаме да остане, нали, Антоан?

Съпругът ѝ кимна със сериозно изражение.

Тя се обърна към мъжете.

— Ние можем да го осиновим, да го отгледаме като наше дете. Но разбира се, ще го възпитаме в еврейската вяра. Ще му кажем кой е той, ще го водим в синагогата и…

— Мадам — въздъхна Лернер.

Филип пристъпи до Виан и взе ръцете ѝ в своите.

— Знаем, че го обичате и той ви обича. Знаем, че Ари е твърде малък, за да разбира, че ще плаче за вас и вие ще му липсвате… може би с години.

— Но въпреки това искате да го отведете.

— Вие разсъждавате от гледна точка на разбитото сърце на едно момче. Аз съм тук заради разбитото сърце на моя народ. Разбирате ли? — Лицето му посърна, ъгълчетата на устата му увиснаха печално. — Милиони евреи бяха избити в тази война, мадам. Милиони. — Замълча, изчаквайки тя да осъзнае думите му. — Цяло едно поколение изчезна. Сега ние трябва да се сплотим, малцината от нас, които са останали; трябва да възстановим нашата общност. Едно момче без спомени кое е било, може да ви се струва малка загуба, но за нас той е бъдещето. Не можем да ви позволим да го възпитавате в религия, която не е вашата, и от време на време да го водите в синагогата. Ари трябва да знае кои са корените му, да бъде сред своя народ. Несъмнено майка му би искала това.

Виан си помисли за хората, които бе видяла във фоайето на хотел „Лутеция“, онези ходещи скелети с изтерзаните им очи, и безкрайната стена със снимки.

Милиони са били избити.

Цяло едно поколение бе изгубено.

Как би могла да откъсне Ари от народа му, от семейството му? Тя бе готова да се бори с нокти и зъби за всяко едно от децата си, но в случая нямаше противник, с когото да се бори, само загуба за двете страни.

— Кой ще го вземе? — попита тя, без да я е грижа, че гласът ѝ пресекна.

— Първа братовчедка на майка му. Тя има единайсетгодишно момиче и шестгодишен син. Те ще обичат Ари като свое дете.

Виан не можа да намери сили да кимне, нито да изтрие сълзите от очите си.

— Може би те все пак ще ми изпращат снимки?

Филип се взря в нея.

— Той трябва да ви забрави, мадам, да започне нов живот.

Въпреки огромната си болка Виан не можеше да не признае тази горчива истина.

— Кога ще го вземете?

— Сега — отвърна Лернер.

Сега.

— Не можем нищо да променим, нали? — попита Антоан.

— Не, мосю — отвърна Филип. — Правилното решение е Ари да се върне при своя народ. Той е един от щастливците, че все още има живи роднини.

Виан усети как Антоан стисна ръката ѝ в своята. Поведе я по стълбите, като неведнъж се наложи да я дърпа, за да я накара да върви. Тя изкачи дървените стъпала с натежали като олово крака, които отказваха да се движат.

В спалнята на сина си (не, вече не беше на нейния син) тя се движеше като сомнамбул, докато опаковаше малкото му дрехи и вещи. Протрита плюшена маймунка с очи, изтрити от много гушкане, парче вкаменено дърво, което той бе намерил край реката миналото лято, и палтенцето, което Виан му бе ушила от парчета от дрехите, които му бяха омалели. На гърба му бе извезала „На нашия Даниел с любов, маман, папа и Софи“.

Припомни си, когато той за пръв път го прочете и попита: „Папа ще си дойде ли?“, а тя бе кимнала и му бе казала, че близките ни хора винаги намират пътя към дома.

— Не искам да го изгубя. Не мога…

Антоан я притисна до гърдите си и я остави да се наплаче.

— Ти си силна — промърмори той в ухото ѝ, когато тя най-после се успокои. — Всички трябва да бъдем. Ние го обичаме, но той не е наш.

Тя толкова отчаяно се бе опитвала да бъде силна. Още колко загуби можеше да понесе сърцето ѝ?

— Искаш ли аз да му кажа? — попита Антоан.

Тя искаше той да го направи, искаше го повече от всичко, но това бе дълг на майката.

С треперещи ръце набута вещите на Даниел — Ари — в стара брезентова раница. Чак когато излезе от стаята, осъзна, че не е дочакала Антоан да я последва. Беше ѝ нужна цялата воля, за да продължи да диша, да се движи. Отвори вратата на спалнята си и зарови в шкафа, докато не намери малка фотография в рамка на себе си и на Рашел. Това беше единствената снимка, останала ѝ от Рашел. Беше направена преди десет или дванайсет години. Написа имената им на гърба, сетне я пъхна в джоба на раницата и излезе от стаята. Без да обръща внимание на мъжете на долния етаж, тя отиде в задния двор, където децата — все още с пелерини и корони — играеха върху импровизираната сцена.

Тримата мъже я последваха.

Софи вдигна поглед към тях.

— Маман?

Даниел се засмя. Колко дълго тя щеше да помни точно този звук? Не достатъчно дълго. Вече го знаеше. Спомените — дори най-хубавите — избледняваха.

— Даниел? — Наложи се да си прочисти гърлото и отново да опита. — Даниел? Би ли дошъл тук?

— Какво не е наред, маман? — притесни се Софи. — Имаш вид, сякаш плачеш.

Виан пристъпи напред, притиснала раницата отстрани до тялото си.

— Даниел?

Той ѝ се ухили.

— Искаш отново ли да пеем, маман? — попита, изправяйки килнатата си корона.

Отправи се към нея, като повдигаше края на пелерината, за да не се спъне в нея.

Тя коленичи в тревата и взе ръцете му в своите.

— Няма как да те накарам да разбереш това. — Гласът ѝ се прекърши. — След време щях да ти разкажа всичко. Когато пораснеш. Дори щяхме да отидем в някогашния ти дом. Но часът настъпи, капитан Дан.

Той се намръщи.

— Какво искаш да кажеш?

— Ти знаеш колко много те обичаме — промълви тя.

— Oui, маман — кимна Даниел.

— Ние те обичаме, Даниел, от мига, в който се появи в нашия живот, но по рождение ти принадлежиш на друго семейство. Имаше друга маман и друг папа и те също те обичаха.

Даниел смръщи вежди.

— Имал съм друга маман?

— О, не — простена зад нея Софи.

— Името ѝ е Рашел дьо Шамплен и тя те обичаше с цялото си сърце. А твоят папа беше един храбър мъж, на име Марк. Искам аз да съм тази, която ще ти разкаже за тях, но не мога… — тя избърса сълзите от очите си, — защото братовчедката на твоята маман също те обича и иска да отидеш да живееш при нея в Америка, където хората имат много храна, а децата купища играчки, с които да си играят.

Очите на момчето плувнаха в сълзи.

— Но ти си моята маман. Не искам да заминавам.

Тя искаше да му каже: „И аз не искам да заминаваш“, но това само щеше още повече да го изплаши, а последният ѝ дълг като майка беше той да се почувства защитен.

— Знам — отрони тя тихо, — но там ще ти хареса, капитан Дан, а новото ти семейство ще те обожава. Може би те дори имат кученце, за каквото ти винаги си мечтал.

Той се разплака и тя го привлече в прегръдките си. Навярно ѝ бе нужен най-големият кураж в живота ѝ, за да го пусне. Тя се изправи. Двамата мъже тутакси се появиха до нея.

— Здравей, млади човече — каза Филип на Даниел и широко му се усмихна.

Даниел изхлипа.

Виан улови ръката му и го поведе през къщата, в предния двор, покрай мъртвото дърво, осеяно с възпоминателните парчета плат, през счупената порта към синьото пежо, паркирано отстрани на пътя.

Лернер седеше на шофьорската седалка, докато Филип я чакаше до задния калник. Двигателят изрева; ауспухът избълва черен дим.

Филип отвори задната врата. Хвърли един последен тъжен поглед към Виан и се плъзна върху седалката, като остави вратата отворена.

Софи и Антоан приближиха до нея и се наведоха, за да прегърнат Даниел.

— Ние винаги ще те обичаме, Даниел — каза Софи. — Надявам се, че ще ни помниш.

Виан знаеше, че само тя може да качи Даниел в автомобила. Той щеше да се довери единствено на нея.

От всички сърцераздирателни, ужасни неща, които бе направила през тази война, нито едно не болеше толкова, колкото това: тя улови ръката на Даниел и го поведе към автомобила, който щеше да го откара далеч от нея. Той се покатери на седалката.

Втренчи се в нея с насълзените си объркани очи.

— Маман?

Софи извика: „Само минута!“, и хукна обратно към къщата. Върна се след миг с Бебе и тикна плюшеното мече в ръцете на Даниел.

Виан се наведе, за да го погледне в очите.

— Сега трябва да вървиш, Даниел. Довери се на маман.

Долната му устничка се разтрепери. Той притисна играчката към гърдите си.

— Oui, маман.

— Бъди добро момче.

Филип се наведе и затвори вратата.

Даниел се хвърли върху прозореца, притискайки длани към стъклото. Сега плачеше с глас и крещеше: „Маман, маман!“. Продължаваха да чуват писъците му дълго след като автомобилът беше потеглил.

— Бъди щастлив, Ари дьо Шамплен — пожела му тихо Виан.

Глава 38

Изабел застана мирно. Трябваше да остане права за проверката. Ако позволи замайването да я победи и се строполи, ще я набият с камшик или по-лошо.

Не. Не беше проверка. Сега тя беше в Париж, в болнична стая.

Очакваше нещо. Някого.

Мишлин бе отишла да говори със служителите от Червения кръст и журналистите, събрани във фоайето. Изабел трябваше да чака тук.

Вратата се отвори.

— Изабел — сгълча я Мишлин. — Не бива да стоиш права.

— Страхувам се, че ако легна, ще умра — отвърна Изабел. Или може би само си го бе помислила.

Също като Изабел, Мишлин бе тънка като кибритена клечка, костите на таза ѝ бяха изпъкнали под безформената дреха. Тя беше почти плешива — по черепа ѝ само тук-там се виждаха снопчета коса — и нямаше вежди. Кожата около врата и ръцете ѝ бе осеяна с незараснали гнойни рани.

— Ела — рече Мишлин. Поведе я навън от стаята през странната тълпа от мълчаливите, едва тътрещи нозете си дрипави хора, завърнали се от ада, и шумните, разплакани роднини, издирващи любимите хора, покрай журналистите, задаващи въпроси. Насочи я нежно към една по-тиха стая, където други оцелели концлагеристи седяха отпуснати върху столовете.

Изабел седна на един стол и прилежно сложи ръце в скута. Дробовете я боляха и изгаряха при всеки дъх, който поемаше, слепоочията ѝ пулсираха от мъчителна болка.

— Време е да се прибереш у дома — каза Мишлин.

Изабел я погледна с празни, замъглени очи.

— Искаш ли да дойда с теб?

Тя примигна бавно, опитвайки се да мисли. Главоболието ѝ бе толкова силно, че не можеше да вижда.

— Къде отивам?

— В Кариво. Отиваш при сестра ти. Тя те очаква.

— Дали?

— Твоят влак тръгва след четиресет минути. Моят потегля след час.

— Как ще се приберем? — осмели се да попита Изабел. Гласът ѝ бе едва доловим шепот.

— Ние сме късметлийки — отвърна Мишлин и Изабел кимна.

Мишлин помогна на Изабел да се изправи.

Двете заедно закуцукаха към задната врата на болницата, където колона от автомобили и камиони на Червения кръст чакаха, за да откарат оцелелите до железопътната гара. Докато очакваха реда си, двете жени стояха притиснати една до друга, както често през изминалата година — в строя за appell, в товарните вагони, на опашките за храна.

Жизнерадостна млада жена с униформа на Червения кръст с клипборд в ръка приближи към тях.

— Росиньол?

Изабел вдигна горещите си потни ръце и обхвана с тях сбръчканото посивяло лице на Мишлин.

— Обичах те, Мишлин Бабино — промълви тихо и целуна сухите устни на по-възрастната жена.

— Не говори за себе си в минало време.

— Но аз съм минало време. Момичето, което бях…

— То не си е отишло, Изабел. То е болно и измъчено, но не може да си отиде. Това момиче имаше лъвско сърце.

— Сега ти говориш в минало време.

Честно, Изабел изобщо не можеше да си спомни онова момиче, което без много да мисли, се бе присъединило към Съпротивата. Момичето, което безразсъдно бе завело свален летец в апартамента на баща си и глупаво бе скрило друг в хамбара на сестра си. Момичето, което бе прекосявало пеша Пиренеите и се бе влюбило, докато бягаше от Париж.

— Ние успяхме — каза Мишлин.

През последната седмица Изабел често бе чувала тази дума. Ние успяхме. Когато американците дойдоха да освободят лагера, тези две думи бяха на устата на всички затворници. Тогава Изабел бе изпитала облекчение — след всичко преживяно, побоищата, студа, униженията, болестта, принудителните преходи в снега, тя бе оцеляла.

Ала сега се питаше какъв ще бъде животът ѝ. Не можеше да се върне към някогашното си „аз“, но как щеше да продължи напред? Сбогува се за последно с Мишлин и се качи в колата на Червения кръст.

По-късно, когато вече беше във влака, тя се преструваше, че не забелязва втренчените погледи на околните. Опита се да седи изправена, но не можа. Отпусна се настрани и подпря глава на прозореца.

Затвори очи и тутакси заспа. В треската си сънуваше друсането на конския вагон, плача на бебетата, жените, които отчаяно се опитваха да ги успокоят… после вратите се разтваряха и кучетата ги чакаха…

Изабел рязко се събуди. Беше толкова объркана, че ѝ бе нужна минута, за да си спомни, че вече е в безопасност. Попи потното си чело с края на ръкава. Треската се бе завърнала.

Два часа по-късно влакът навлезе с грохот в гарата на Кариво.

Аз успях. Защо тогава тя не чувстваше нищо?

Стана и затътри мъчително крака към вратата на вагона. Когато стъпи на перона, тялото ѝ се разтресе от пристъп на кашлица. Тя се наведе, задавена от кашлицата, плюейки кръв в дланта си. Когато отново успя да си поеме дъх, се изправи, чувствайки се празна и изцедена докрай. Стара.

Сестра ѝ стоеше в края на перона. Беше с огромен корем, в избеляла и изкърпена лятна рокля. Ягодоворусата ѝ коса беше по-дълга и се спускаше на вълни по раменете. Докато претърсваше с очи тълпата, слизаща от влака, погледът ѝ мина покрай Изабел.

Изабел вдигна за поздрав костеливата си ръка.

Виан я видя и пребледня.

— Изабел! — извика и се спусна към нея. Обви с шепи хлътналите ѝ бузи.

— Не ме приближавай. Имам ужасен дъх.

Виан целуна напуканите и подути сухи устни на Изабел и прошепна:

— Добре дошла у дома, сестричке.

— У дома — повтори Изабел неочакваните думи, които не пробудиха никакви образи. Мислите ѝ бяха толкова объркани, а главата ѝ се пръскаше от болка.

Виан нежно я прегърна и я притисна към гърдите си. Изабел усети меката кожа на сестра си, долови лимоновото ухание на косата ѝ. Усети как Виан я гали по гърба, както правеше, когато беше малко момиче, и си помисли: Аз успях.

У дома.

* * *

— Ти гориш — каза Виан, когато вече бяха в „Дьо Жарден“, а Изабел бе изкъпана, подсушена и лежеше в топлото легло.

— Oui. Изглежда, не мога да се отърва от тази треска.

— Ще отида да донеса аспирин. — Виан понечи да се изправи.

— Не — възпря я Изабел. — Не ме оставяй. Моля те. Легни до мен.

Виан се покатери върху малкото легло. От страх, че най-малкото докосване може да остави синина, тя много внимателно взе Изабел в обятията си.

— Съжалявам за Бек. Прости ми… — промълви Изабел, задавена от кашлицата. Бе чакала толкова дълго, за да го каже, беше си представяла този разговор хиляди пъти. — …задето изложих на опасност теб и Софи.

— Не, Изабел — каза Виан нежно, — ти ми прости. Всеки път те разочаровах. Още откогато папа ни изостави на мадам Дюма. И когато ти избяга в Париж, как можах да повярвам на онази абсурдна история за любовната ти връзка? Това ме измъчва. — Виан се наклони към нея. — Може ли да започнем отначало? Да бъдем истински сестри, както искаше маман?

Изабел се опитваше да остане будна.

— Бих искала.

— Аз съм толкова, толкова горда от това, което си направила в тази война, Изабел.

Очите на Изабел се наляха със сълзи.

— Ами ти, Ви?

Виан отвърна поглед.

— След смъртта на Бек разквартируваха тук друг нацист. Лош човек.

Дали Виан бе осъзнала, че е докоснала корема си, когато го изрече? Дали срамът бе обагрил страните ѝ? Изабел инстинктивно разбра какво бе преживяла сестра ѝ. Тя бе чувала безброй истории за жени, изнасилвани от войниците, разквартирувани в домовете им.

— Знаеш ли какво научих в лагерите?

Виан я погледна.

— Какво?

— Те не могат да докоснат сърцето ми. Не могат да променят душата ми, същността ми. Тялото ми… Те го прекършиха през първите дни, но не и сърцето ми, Ви. Каквото и да е сторил той, го е причинил на тялото ти, а то ще се излекува. — Искаше да каже още, може би да добави „обичам те“, но кашлицата отново я задави. Когато пристъпът отмина, тя остана да лежи по гръб, напълно изтощена, дишайки плитко и накъсано.

Виан се наведе по-близо и притисна студена мокра кърпа към пламтящото ѝ чело.

Изабел се втренчи в кръвта върху юргана, припомняйки си последните дни от живота на майка си. Тогава също имаше толкова много кръв. Погледна към Виан и видя, че сестра ѝ също си спомня.

* * *

Изабел се събуди върху дървен под. Замръзваше и в същото време изгаряше от огън, трепереше и се потеше.

Не чу нищо — нито трополенето на плъхове или хлебарки по пода, нито процеждащата се вода през пукнатините в стената, образуваща големи ледени висулки, нито кашлица или плач. Седна бавно в леглото, потръпвайки при всяко движение, дори и най-лекото. Всичко я болеше. Костите, кожата, главата, гърдите; не ѝ бяха останали мускули, които да не болят, но най-силни бяха болките, пронизващи ставите и сухожилията.

Тя чу високо ра-та-та-та. Стрелба. Закри главата си и запълзя към ъгъла, сви се на топка.

Не.

Тя беше в „Льо Жарден“, а не в „Равенсбрюк“.

Това беше трополенето на дъжда по покрива.

Изтерзаната жена се изправи бавно на крака, чувствайки се замаяна. От колко време беше тук?

Четири дни? Пет?

Закуцука към нощното шкафче до леглото, върху което бе оставена порцеланова кана до купа с хладка вода. Изми си ръцете и наплиска лицето си, сетне се облече в дрехите, които Виан ѝ бе приготвила — рокля, която принадлежеше на Софи, когато е била на десет, а на Изабел ѝ бе широка. После се отправи на дълго и бавно пътешествие — заслиза надолу по стълбите.

Входната врата беше отворена. Отвън през пелената на дъжда се мержелееха силуетите на ябълковите дървета. Изабел отиде до вратата и вдъхна сладкия въздух.

— Изабел? — каза Виан и се приближи до нея. — Нека ти донеса малко костен бульон. Лекарят каза, че можеш да пиеш.

Тя кимна разсеяно, оставяйки Виан да се преструва, че няколкото супени лъжици бульон, които стомахът на Изабел задържи, ще променят нещо.

Пристъпи навън на дъжда. Светът беше жив сред какофония от звуци — граченето на птиците, звъненето на черковните камбани, трополенето на дъжда по покрива, плющящ в локвите. Тясното кално шосе бе задръстено от движение; автомобили и камиони, свиреха клаксони, хората жестикулираха с ръце и крещяха един на друг, докато се прибираха у дома. Американски камион отмина с грохот, пълен с войници със свежи, засмени лица, които махаха на преминаващите.

Когато ги видя, Изабел си спомни, че Виан ѝ бе казала, че Хитлер се е самоубил, а Берлин е обсаден и скоро ще бъде превзет.

Вярно ли беше? Наистина ли войната бе свършила? Тя не знаеше, не можеше да си спомни. Напоследък в главата ѝ беше такава каша.

Изабел излезе, куцукайки, на шосето, осъзнала прекалено късно, че е боса (щяха да я бият, задето си е изгубила обувките), но продължи да върви. Треперейки и кашляйки, докато дъждът шибаше лицето ѝ, тя отмина бомбардираното летище, сега завзето от войските на съюзниците.

— Изабел!

Тя се обърна, закашля се силно и изплю кръв в дланта си. Сега трепереше неудържимо от студ. Роклята ѝ бе подгизнала.

— Какво правиш навън? — извика Виан. — И къде са ти обувките? Болна си от тиф и пневмония, а си излязла на дъжда. — Виан свали палтото си и го преметна през раменете на Изабел.

— Войната свърши ли?

— Снощи говорихме за това, не помниш ли?

Дъждът замъгляваше погледа на Изабел, стичаше се на ручейчета по гърба ѝ. Тя пое накъсано влажния студен въздух и усети как сълзи запариха в очите ѝ.

Не плачи. Знаеше, че това беше важно, но не помнеше защо.

— Изабел, ти си болна.

— Гаетан обеща да ме намери, след като войната свърши — прошепна страдалката. — Аз трябва да отида в Париж, за да ме намери.

— Ако е тръгнал да те търси, той ще дойде в къщата.

Изабел не разбра. Поклати глава.

— Той беше тук, забрави ли? След Тур. Той те доведе у дома.

Мой славей, аз те отведох у дома.

— О.

— Не мисля, че все още съм красива. — Изабел се опита да се усмихне, но знаеше, че не е успяла.

Виан я прегърна през раменете и нежно я обърна.

— Ще се приберем и ще му напишем писмо.

— Аз не знам къде да го изпратя — отвърна Изабел и се облегна на сестра си, разтърсвана от студ и огън.

Как успя да стигне до къщата? Не беше сигурна. Смътно си спомняше как Антоан я носи нагоре по стълбите, целува я по челото, а Софи ѝ дава да пие някакъв горещ бульон. По някое време трябва да е заспала, защото следващото, което си спомняше, беше, че вече е нощ.

Виан спеше на стола до прозореца.

Изабел се закашля.

Виан мигом скочи на крака, оправи възглавниците зад Изабел, подпря по-удобно главата ѝ. Потопи кърпата във водата в купата до леглото, изцеди я и я притисна към челото на Изабел.

— Искаш ли малко костен бульон?

— Господи, не.

— Не ядеш нищо.

— Не мога да го задържа в стомаха си.

Виан се пресегна за един стол и го придърпа по-близо до леглото.

Виан докосна горещата и влажна буза на Изабел и се взря в хлътналите ѝ очи.

— Имам нещо за теб. — Виан стана от стола и излезе от стаята. Миг по-късно се върна с пожълтял плик. Подаде го на Изабел. — Това е за нас. От папа. Той се отби тук на път за Жиро.

— Така ли? Каза ли ти, че ще се предаде, за да ме спаси?

Виан кимна и подаде писмото на Изабел.

Буквите с името ѝ изглеждаха размазани и удължени върху листа. Недохранването беше съсипало зрението ѝ.

— Можеш ли да ми го прочетеш?

Виан счупи печата на плика, извади писмото и зачете.

Изабел и Виан,

Това, което правя сега, го правя без капка съжаление. Не съжалявам за смъртта си, а за живота си. А най-много съжалявам, че не бях добър баща за двете ви.

Мога да намеря извинения — бях съсипан от войната, пиех прекалено много, не можах да продължа живота си без вашата маман — ала нищо от това няма значение.

Изабел, помня първия път, когато избяга, за да бъдеш с мен. Беше стигнала съвсем сама до Париж. Всичко в теб умоляваше: обичай ме. Когато те видях на онзи перон, толкова нуждаеща се от мен, аз се обърнах.

Как можах да не проумея, че ти и Виан бяхте дар, към който трябваше само да протегна ръка?

Простете ми, мои дъщери, за всичко преживяно. Искам да знаете, че докато ви казвам сбогом, ви обичам с цялото си осакатено сърце.

Изабел затвори очи и се отпусна на възглавниците. През целия си живот бе чакала тези думи — неговата любов — а сега изпитваше единствено загуба. Те не се бяха обичали достатъчно, докато имаха време, а сега това време бе изтекло.

— Дръж Софи, Антоан и бебето, което очакваш, близо до себе си, Виан. Любовта е толкова хлъзгава и нетрайна.

— Не го прави — каза Виан.

— Кое?

— Не се сбогувай. Ти ще станеш силна, ще оздравееш, ще намериш Гаетан, ще се ожените и ще бъдеш тук, когато бебето се роди.

Изабел въздъхна и затвори очи.

— Какво хубаво бъдеще би било.

* * *

Седмица по-късно Изабел седеше на стол в задния двор, увита в две одеяла и един пухен юрган. Ранното майско слънце я обливаше с лъчите си, ала тя пак трепереше от студ. Софи се бе настанила в тревата в краката ѝ и ѝ четеше някаква забавна история. Племенницата ѝ се опитваше да променя гласа си за всеки герой и понякога, колкото и зле да се чувстваше Изабел, колкото и да ѝ тежаха костите, се улавяше, че се усмихва, дори се смееше с глас.

Антоан беше някъде из двора и се опитваше да скове люлка от парчетата дърво, които Виан не бе изгорила през войната. За всички бе очевидно, че Виан скоро ще роди; тя се движеше бавно и ръката ѝ почти постоянно бе притисната на кръста.

Със затворени очи Изабел се наслаждаваше на обикновените радости на деня. В далечината се разнесе черковен звън. През изминалата седмица камбаните не спираха да бият, възвестявайки края на войната.

Гласът на Софи секна рязко по средата на изречението.

Изабел си помисли, че каза „продължавай да четеш“, ала не беше сигурна.

Чу сестра си да изрича: Изабел, с многозначителен тон.

Изабел отвори очи. Виан стоеше там, брашнени ивици бяха нашарили бледото ѝ, обсипано с лунички лице и престилката, а златисточервеникавата ѝ коса бе завързана с избелял тюрбан.

— Някой е дошъл да те види.

— Кажи на лекаря, че съм добре.

— Не е лекарят — усмихна се Виан и додаде: — Гаетан е тук.

Изабел имаше чувството, че сърцето ѝ ще експлодира през тънкия като хартия гръден кош. Опита се да стане и се свлече обратно като купчина на стола. Виан ѝ помогна да се изправи, но щом стъпи на крака, не можа да помръдне. Как можеше да го погледне? Тя беше плешив скелет, без вежди, някои от зъбите ѝ бяха изпопадали, а повечето от ноктите ѝ липсваха. Докосна главата си, осъзнавайки след кратък неловък миг, че няма коса, която да затъкне зад ухото.

Виан я целуна по бузата.

— Ти си красива — прошепна.

Изабел се обърна бавно и той беше там, застанал на прага на отворената врата. Тя видя как изглеждаше — теглото, косата, жизнеността, които бе изгубил — но нищо от това нямаше значение. Той беше тук.

Той закуцука към нея и я взе в обятията си.

Тя вдигна треперещите си ръце и го прегърна. За пръв път от дни, седмици, година, сърцето ѝ не я подведе, туптеше с истински живот. Когато той се отдръпна и се взря в нея, любовта в очите му помете всичко лошо; отново бяха само те двамата, Гаетан и Изабел, някак си успели да се влюбят в един свят на война.

— Ти си все така красива, както те помня — промълви той, а тя се засмя от сърце, сетне се разплака. Избърса очите си, чувствайки се глупаво, но сълзите продължиха да се стичат по лицето ѝ. Най-после плачеше за всичко — заради болката и загубата, заради гнева, заради войната и това, което бе причинила на нея и на всички тях, заради злото, което бе познала и от което знаеше, че никога няма да се отърси, заради ужаса и ада, през които бе преминала, и заради това, което бе сторила, за да оцелее.

— Не плачи.

Как би могла да не плаче? Те трябваше да имат цял един живот, за да споделят истини и тайни, да се опознаят.

— Обичам те — прошепна тя, припомняйки си онзи миг, толкова отдавна, когато му го бе казала за пръв път. Тогава беше толкова млада и сияйна.

— Аз също те обичам — отвърна той с пресекващ глас. — Обичам те от първия миг, в който те зърнах. Мислех, че те защитавам, като не ти го казвам. Ако знаех…

Колко крехък беше животът, колко крехки бяха всички те.

Любов.

Това беше началото и краят на всичко, основата, таванът и въздухът между тях. Нямаше значение, че тя беше съсипана, грозна и болна. Той я обичаше и тя го обичаше. През целия си живот тя бе чакала — бе копняла — хората да я обичат, но сега разбираше какво наистина има значение. Тя беше познала любовта, беше благословена с нея.

Папа. Маман. Софи.

Антоан. Мишлин. Анук. Анри.

Гаетан.

Виан.

Погледът ѝ се плъзна покрай Гаетан към сестра ѝ, другата ѝ половина. Спомни си как маман им казваше, че някой ден те ще бъдат най-добри приятелки, че иглата на времето ще съедини живота на двете сестри.

Виан кимна, също разплакана, сложила ръка върху издутия си корем.

Не ме забравяйте, помисли Изабел. Искаше ѝ се да има сили да го произнесе на глас.

Глава 39

Май 1995

Някъде във Франция

Светлините на борда на самолета изведнъж се запалват.

Чувам дзън! от високоговорителите. Съобщават ни, че започваме да се спускаме за кацане в Париж.

Жулиен се навежда и наглася предпазния колан, за да се увери, че всичко е на мястото си. Че съм в безопасност.

— Как се чувстваш да си отново в Париж, мамо?

Не знам какво да отговоря.

* * *

Часове по-късно телефонът до мен звъни.

Когато отговарям, все още съм полузаспала.

— Здравей, мамо. Поспа ли?

— Да.

— Вече е три часът. По кое време искаш да тръгнем за срещата?

— Нека се поразходим из Париж. Ще бъда готова след час.

— Ще дойда да те взема.

Ставам от леглото с големината на Небраска и се насочвам към облицованата с мрамор баня. Приятният горещ душ ме освежава и разсънва, но чак когато сядам до тоалетката и се взирам в отражението си, увеличено от овалното огледало с вградено странично осветление, мисълта ме осенява.

Аз съм у дома.

Няма значение, че съм американска гражданка и съм прекарала по-голямата част от живота си в Съединените щати, а не във Франция; истината е, че всичко това няма значение. Аз съм у дома.

Гримирам се грижливо. После с ръце, които не спират да треперят, прибирам снежнобялата коса от лицето си и я навивам на кок на тила. В огледалото виждам елегантна старица с кадифена сбръчкана кожа, блестящи бледорозови устни и тревожни очи.

Това е най-доброто, което мога да постигна.

Отдръпвам се от огледалото, отивам в дрешника и изваждам зимния бял панталон и пуловера с поло яка, които бях взела. Хрумва ми, че може би трябваше да избера по-подходящ цвят. Не мислех, когато опаковах багажа.

Когато Жулиен пристига, аз съм готова.

Той ме извежда в коридора, помага ми, сякаш съм сляпа и саката, а аз се оставям да ме съпроводи до елегантното хотелско фоайе и навън сред вълшебната пролетна светлина на Париж.

Но когато той моли портиера да извика такси, аз настоявам:

— Ще отидем пеша до мястото на срещата.

Той се мръщи.

— Но това е чак на Île de la Cité[96].

Потръпвам при произношението му, но всъщност вината е моя.

Забелязвам, че портиерът се усмихва.

— Синът ми обича картите — обяснявам. — И никога досега не е бил в Париж.

Мъжът кимва.

— До там е много път, мамо — казва Жулиен и застава до мен. — А ти си…

— Стара? — Не мога да сдържа усмивката си. — Също така съм французойка.

— Обула си обувки с високи токчета.

— Аз съм французойка — повтарям.

Жулиен се обръща към портиера, който вдига облечената си в ръкавица ръка и казва:

— C’est la vie, m’sieur.[97]

— Добре — съгласява се накрая Жулиен. — Да вървим.

Аз улавям ръката му и за един прекрасен миг, докато пристъпваме на оживения тротоар, ръка за ръка, аз отново се чувствам като момиче. Трафикът върви забързан покрай нас, свирят клаксони, скърцат спирачки; момчета карат скейтбордове нагоре по тротоара. Въздухът е изпълнен с разцъфнали кестени и уханията на прясно изпечен хляб и канела, миризмата на дизелово гориво, бензин и горещи камъни — аромати, които винаги ми напомнят за Париж.

На витрината отдясно зървам един от любимите pâtisseries[98]на маман и внезапно си спомням как маман ми подава пухкав макарон.

— Мамо?

Усмихвам му се.

— Ела — заявявам повелително и го водя в малкия магазин. Вътре има дълга опашка и аз заставам накрая.

— Мислех, че не обичаш сладкиши.

Не му обръщам внимание и се втренчвам във витрината, пълна с разноцветни макарони и pain au chocola.

Когато идва моят ред, купувам два макарона — един кокосов и един ягодов. Бъркам в кесията, вадя кокосовия и го подавам на Жулиен.

Двамата отново сме отвън и вървим, когато той отхапва първата хапка.

— Леле — казва след минута. После отново: — Леле.

Усмихвам се. Всеки помни първия си вкус от Париж. Това ще бъде неговият.

Синът ми облизва пръстите си, хвърля кафявия плик и отново улавя ръката ми.

Когато стигаме до едно малко бистро с изглед към Сена, аз предлагам:

— Да пийнем по чаша вино.

Тъкмо минава пет. Изисканият час за коктейли.

Сядаме отвън, под балдахина от разцъфнали кестени. На отсрещната страна на улицата, покрай брега на реката, търговците в зелените павилиони продават всичко, от маслени картини, стари корици на „Вог“ до ключодържатели с Айфеловата кула.

Ние си поделяме фунийката с мазни пържени картофки и отпиваме от виното. Първата чаша е последвана от втора, а следобедът отстъпва пред припадащия здрач.

Бях забравила как неусетно изтича времето в Париж. Колкото и да е оживен градът, винаги може да намериш тихо кътче, покой, който те примамва. В Париж, с чаша вино в ръка, можеш просто да бъдеш себе си.

Лампите на уличните стълбове покрай Сена припламват една по една, позлатявайки прозорците на апартаментите.

— Вече стана седем — напомня ми Жулиен и аз осъзнавам, че той през цялото време си е гледал часовника. Той е толкова типичен американец. Не си пилее времето, не потъва в унес, не и този мой млад син. Освен това ми дава време да се окопитя.

Кимвам и изчаквам той да плати сметката. Докато се изправяме, една добре облечена двойка, и двамата пушещи цигари, се приближават, за да заемат местата ни.

Двамата с Жулиен тръгваме, ръка за ръка, към Пон Ньоф, най-стария мост на Сена. Зад него е островът Ил дьо ла Сите, който някога е бил сърцето на Париж. Катедралата „Нотр Дам“ с извисяващите се светли стени изглежда като гигантска хищна птица, разпростряла величествените си крила. Сена улавя и отразява като блестящи точици светлините от уличните лампи покрай бреговете ѝ — златисти корони, разтеглени от вълните.

— Вълшебна гледка — отронва Жулиен и това е самата истина.

Вървим бавно, докато прекосяваме този елегантен мост, изграден преди повече от четиристотин години. На другия бряг виждаме уличен търговец, който затваря подвижната си сергия.

Жулиен спира и взема една старинна снежна топка. Разклаща я и снежинките в стъклото се завъртат, затъмнявайки нежната позлата на Айфеловата кула.

Гледам малките бели снежинки и макар да зная, че всичко това е оптична измама — нищо повече — си спомням онези ужасни зими, когато обувките ни бяха на дупки, а телата ни бяха увити във вестници и с всеки кат дреха, който можехме да намерим.

— Мамо? Ти трепериш.

— Закъсняваме — отвръщам. Жулиен оставя снежната топка и ние отново тръгваме, като заобикаляме тълпата, чакаща да влезе в „Нотр Дам дьо Пари“[99].

Хотелът се намира в странична уличка зад катедралата. До него е Hôtel-Dieu, най-старата болница в Париж.

— Страхувам се — казвам, изненадвайки себе си с това признание. Не помня от години да съм признавала подобно нещо, макар че често е било истина. Преди четири месеца, когато ми казаха, че ракът се е върнал, страхът ме накара да плача под душа, докато водата изстина.

— Не сме длъжни да влизаме — казва синът ми.

— Напротив, длъжни сме — отвръщам.

Слагам единия крак пред другия, докато накрая се озовавам във фоайето, където табела със стрелка ни насочва към балната зала на четвъртия етаж.

Когато излизаме от асансьора, чувам мъж да говори по микрофона, който в еднаква степен усилва и изкривява тембъра му. В коридора има маса, където са разпръснати табелки с имена. Това ми напомня една стара телевизионна игра: „Концентрация“. Повечето от табелките липсват, но моята беше там.

Има и още едно име, което познавам; табелката е под моята. Когато го съзирам, сърцето ми се свива леко. Пресягам се към тази с моето име и я вземам. Отлепям лентата отзад и я поставям върху хлътналите си гърди, ала през цялото време не откъсвам поглед от другото име. Вземам втората табелка и се втренчвам в нея.

— Мадам! — възкликва жената, седнала зад масата. Тя става. Изглежда развълнувана. — Очаквахме ви. Има място…

— Добре съм. Ще застана в дъното на залата.

— Глупости. — Тя улавя ръката ми. Замислям се дали да се възпротивя, но в момента нямам желание за това. Тя ме повежда през голямата тълпа, настанила се на сгъваемите столове, подредени в редове от стена до стена в балната зала, към катедрата и подиума, на който седят три възрастни жени. Млад мъж в измачкано синьо спортно сако и панталон в цвят каки — очевидно американец — стои изправен зад катедрата. Когато влизам, той спира да говори.

Множеството притихва. Чувствам, че всички погледи са вперени в мен.

Промъквам се предпазливо покрай другите възрастни жени на подиума и сядам на свободния стол до конферансието.

Мъжът пред микрофона поглежда към мен и казва:

— Тази вечер сред нас е един много специален човек.

Виждам Жулиен в дъното на салона, застанал до стената със скръстени ръце. Той се мръщи. Несъмнено се чуди защо са ме сложили на подиума.

— Искате ли да кажете нещо?

Мисля, че мъжът на подиума зададе въпроса си два пъти, преди да осъзная, че се обръща към мен.

В залата е толкова тихо, че чувам скърцането на столовете, потропването на крака по килима, шумоленето на ветрилата, с които жените си веят. Искам да отвърна: „Не, не, не аз“, но как може да съм такава страхливка?

Изправям се бавно на крака и пристъпвам към катедрата. Докато събирам мислите си, поглеждам вдясно от мен, към възрастните жени, и виждам имената им: Алмадора, Елиан и Анук.

Пръстите ми се обвиват около дървените ръбове на катедрата.

— Моята сестра Изабел беше жена с огромна страст — подхващам тихо. — Всичко, което тя правеше, го вършеше с устрем, без да се колебае. Когато беше малка, ние постоянно се тревожехме за нея. Тя винаги бягаше от интернати, манастири и пансиони за благородни девици, измъкваше се през прозорци, промъкваше се без билет във влакове. Аз мислех, че тя е безразсъдна и безотговорна, и прекалено красива, за да е истинска. През войната тя използва това, за да ме заблуди. Каза ми, че бяга в Париж заради любовна афера, и аз ѝ повярвах.

Аз ù повярвах. След всички тези години онази лъжа все още кара сърцето ми да се свива малко от вина. Трябваше да знам, че тя няма да последва мъж, а вярата и идеалите си, че тя върши нещо важно. — Затварям очи за миг и си спомням: Изабел, застанала до Гаетан, ръцете ѝ го прегръщат, а очите ѝ са вперени в мен, сияещи от сълзи. От любов. И после тя затваря очи, промълвява нещо, което никой от нас не може да чуе, и поема последния си дъх в обятията на мъжа, който я обичаше.

Тогава виждах трагедията; сега виждам красотата.

Помня всяка подробност от онзи момент в моя заден двор, клоните на тисовото дърво, разперени над главите ни, уханието на жасмин във въздуха.

Свеждам поглед към табелката с второто име, която държа в ръката си.

Софи Мориак.

Моята красива малка дъщеря, превърнала се в сериозна, грижовна жена, която остана с мен през целия си живот, винаги разтревожена и суетяща се около мен, като кокошка край пиленцата си. Изплашена. Тя винаги малко се страхуваше от света, след всичко, което бяхме преживели, и аз ненавиждах този страх. Но тя знаеше как да обича, моята Софи, и когато ракът я повали, тя не се страхуваше. Накрая аз държах ръката ѝ, а тя затвори очи и промълви: „Танте… ето те и теб“.

Сега, много скоро, те ще ме очакват, моята сестра и моята дъщеря.

Откъсвам очи от табелката с името и отново насочвам поглед към публиката. Тях не ги е грижа, че едва сдържам сълзите си.

— Изабел и моят баща, Жулиен Росиньол, и техните приятели разработиха маршрута за бягство на Славея. Заедно те спасиха сто и седемнайсет мъже. — Преглъщам мъчително. — Двете с Изабел не общувахме много по време на войната. Тя стоеше далеч от мен, за да ме защити от опасността, съпътстваща работата ѝ. Затова, преди Изабел да се върне от „Равенсбрюк“, не знаех всичко, което тя е направила.

Изтривам сълзите си. Сега не се чува проскърцване на столове, нито потропване на крака. Присъстващите са напълно притихнали, вперили погледи в мен. Виждам Жулиен в дъното, по красивото му лице е изписано безкрайно смущение. Всичко това е ново за него. За пръв път в живота си той вижда пропастта помежду ни, а не моста. Сега аз не съм просто неговата майка, неотделима част от него. Аз съм една самостоятелна, завършена жена и той не знае какво да мисли за мен.

— Изабел, която се завърна от концентрационния лагер, не беше жената, която оцеля в бомбардировките над Тур, нито тази, която многократно е прекосявала Пиренеите пеша. Изабел, която се върна у дома, беше пречупена и болна. Тя се съмняваше в толкова много неща, но не и в това, което бе направила. — Поглеждам към хората, седящи пред мен. — Един ден преди да си отиде завинаги, тя седеше под сянката на дървото до мен, държеше ръката ми и каза: „Ви, това за мен е достатъчно“. Аз попитах: „Кое е достатъчно?“, а тя отвърна: „Моят живот. Той е достатъчен“.

И наистина беше. Знам, че тя е спасила някои от мъжете в тази зала, но знам, че и вие също сте я спасили. Изабел Росиньол умря като героиня и влюбена жена. Тя не би могла да направи различен избор. И всичко, което искаше, беше да бъде запомнена. Затова аз благодаря на всички вас, задето дадохте смисъл на живота ѝ, задето извадихте наяве най-доброто от нея и задето я помните след толкова много години.

Отдръпвам се крачка назад от катедрата.

Публиката се изправя на крака и диво ръкопляска. Виждам колко много от възрастните хора плачат и внезапно ме осенява прозрение: това са семействата на мъжете, които тя бе спасила.

Всеки спасен мъж се е върнал у дома и е създал семейство: още хора, които дължаха живота си на едно смело момиче, на баща ѝ и приятелите ѝ.

След това съм погълната от вихрушката от благодарности, спомени и снимки. Всички в залата искат да ми благодарят лично, да ми кажат колко много означават Изабел и баща ми за тях. По някое време Жулиен се озовава до мен и влиза в ролята на бодигард. Чувам го да казва:

— Изглежда, има доста неща, за които трябва да си поговорим.

Аз кимам и продължавам да вървя през множеството, без да пускам ръката му. С все сили се опитвам да бъда посланик на сестра си, приемайки благодарностите, които тя заслужава.

Почти сме преминали през тълпата — сега тя е оредяла и хората си проправят път към бара за чаша вино — когато чувам познат глас да казва:

— Здравей, Виан.

Дори след всички изминали години познавам очите му. Гаетан. Той е по-нисък, отколкото го помня, леко приведен в раменете, а загорялото му лице е набраздено от дълбоките бръчки на времето. Косата му е дълга, почти до раменете, и бяла като гардения, но винаги бих го познала.

— Виан — казва той, — исках да те запозная с дъщеря ми. — Обръща се назад към красива млада жена, облечена в елегантна черна тясна рокля, с яркорозов шал около врата. Тя пристъпва с усмивка към мен, сякаш сме приятелки.

— Аз съм Изабел — представя се тя.

Облягам се тежко на ръката на Жулиен. Питам се дали Гаетан знае какво би означавал за Изабел този малък жест на възпоминание.

Разбира се, че знае.

Той се накланя, целува ме по двете бузи и прошепва, преди да се отдръпне назад:

— Обичах я през целия си живот.

Ние разговаряме още няколко минути за незначителни неща, после той си тръгва.

Внезапно се чувствам уморена. Изтощена. Отскубвам се от собственическата хватка на моя син и се придвижвам през тълпата към тихата тераса. Там излизам в нощта. „Нотр Дам“ е осветена, сиянието ѝ осветява черните води на Сена. Чувам плисъка на вълните в каменните стени и проскърцването на лодките.

Жулиен се приближава до мен.

— И така — подхваща той, — твоята сестра, моята леля, е била в концентрационен лагер в Германия, защото е помагала да се създаде маршрут за бягство, за да се спасяват свалените пилоти, и е прекосявала пеша Пиренеите?

Изрича го благоговейно, както подобава на една истинска героиня.

— Защо никога не съм чувал нищо за това, и то не само от теб? Софи никога не е споменавала и дума. По дяволите, дори не знаех, че хора са бягали през планините, нито че е имало концентрационни лагери само за жени, които са се борили срещу нацистите.

— Мъжете разказват истории — отвръщам аз. Това е най-верният, най-простичкият отговор на въпроса му. — Жените просто продължават да си вършат работата. За нас това беше война в сянка. По време на войната ние правехме това, което бе нужно, а когато тя свърши, събрахме парчетата и започнахме отново живота си. Сестра ти, също като мен, отчаяно искаше да забрави. Може би това беше още една моя грешка, да ѝ позволя да забрави. Може би трябваше да говорим за това.

— Значи, Изабел е спасявала свалени пилоти, татко е бил военнопленник, а ти си била сама със Софи. — Знам, че сега той ме вижда по различен начин, пита се колко ли още много неща не знае. — Какво си правила ти през войната, мамо?

— Оцелявах — отвръщам тихо. При това признание моята дъщеря ми липсва почти непоносимо, защото истината е, че ние оцеляхме. Заедно. Въпреки всички трудности и опасности.

— Сигурно не е било лесно.

— Не беше. — Изплъзналото се признание ме изненадва.

Внезапно двамата се споглеждаме, майка и син. Той ме гледа със своя проницателен поглед на хирург, който не пропуска нищо — нито моите новопоявили се бръчки, нито леко ускореното ми дишане, нито пулса в ямката на гърлото ми.

Той докосва бузата ми, нежно се усмихва. Моето момче.

— Ти мислиш, че миналото може да промени чувствата ми към теб? Наистина ли, мамо?

— Госпожо Мориак?

Радвам се на прекъсването. Това е въпрос, на който не искам да отговоря.

Обръщам се и виждам красив млад мъж, който чака настрани, за да говори с мен. Той е американец, но не съвсем типичен. Навярно нюйоркчанин, с късо подстригана сивееща коса и маркови очила. Облечен е в отлично прилягащо черно спортно сако и скъпа бяла риза, с избелели дънки. Аз пристъпвам напред и протягам ръка. Той прави същото едновременно с мен, погледите ни се срещат и аз леко се спъвам. Едно препъване, обичайно за моята възраст, но Жулиен тутакси е до мен, за да ме подхване.

— Мамо?

Аз се взирам в мъжа пред мен. В него съзирам момчето, което обичах толкова силно, и жената, която беше моята най-добра приятелка.

— Ариел дьо Шамплен. — Изричам името му като шепот, като молитва.

Той ме грабва в прегръдките си, притиска ме здраво към гърдите си и спомените се завръщат. Когато се отдръпва, и двамата плачем.

— Никога не забравих нито теб, нито Софи — мълви той. — Те ми казваха, че трябва да го направя, и аз се опитвах, но не можах. От години търся и двете ви.

Отново усещам онова стягане в сърцето.

— Софи почина преди петнайсет години.

Ари отвръща поглед.

— Дълги години спах с нейната плюшена играчка — изрича тихо.

— Бебе — спомням си аз.

Ари бръква в джоба си и изважда снимка в рамка на мен и Рашел.

— Мама ми я даде, когато се дипломирах от колежа.

Взирам се през сълзи в снимката.

— Двете със Софи сте спасили живота ми — простичко казва той.

Чувам как Жулиен поема дълбоко дъх и знам какво означава това. Сега той има още въпроси.

— Ари е син на моята най-добра приятелка — обяснявам. — Когато Рашел бе депортирана в „Аушвиц“, аз го скрих у дома си, въпреки нациста, разквартируван в къщата. Това беше доста… страшно.

— Майка ти е скромна — възразява Ари. — Тя е спасила деветнайсет еврейски деца по време на войната.

Недоверието в погледа на сина ми ме кара да се усмихна. В очите на нашите деца ние понякога сме толкова несъвършени.

— Аз съм Росиньол — казвам тихо. — Славей по свой начин.

— Човек, който оцелява — додава Ари.

— Татко знаеше ли? — пита Жулиен.

— Твоят баща… — Замълчавам и поемам дълбоко дъх. Твоят баща. И ето я тайната, заради която всичко трябваше да бъде погребано.

Прекарах целия си живот, бягайки от нея, опитвайки се да я забравя, но сега виждам колко безсмислено е било всичко това.

Антоан беше бащата на Жулиен във всяко едно отношение. Не биологията определя бащинството. А любовта.

Докосвам бузата му и се вглеждам в него.

— Ти ме върна към живота, Жулиен. Когато те взех в ръце, след цялата онази грозота, отново можех да дишам. Отново можех да обичам баща ти.

Никога досега не бях осъзнавала тази истина. Жулиен ме бе върнал към живота. Неговото раждане беше истинско чудо сред отчаянието. Благодарение на него аз, Антоан и Софи отново станахме семейство. Нарекох го на бащата, когото се научих да обичам прекалено късно, след като си бе отишъл. Софи стана голямата сестра, както винаги бе мечтала.

Най-после ще разкажа на сина ми историята на моя живот. В спомените ще има болка, но и радост.

— Ще ми разкажеш ли всичко?

— Почти всичко — отвръщам с усмивка. — Една французойка трябва да има своите тайни. И аз ще… ще си запазя една тайна.

Усмихвам им се, моите две момчета, които би трябвало да ме погубят, но всъщност ме спасиха, всеки по своя начин. Заради тях сега аз знам кое има значение. И то не е това, което съм изгубила. Това са моите спомени. Раните зарастват. Любовта е вечна.

Ние оставаме.

БЛАГОДАРНОСТИ

Тази книга е раждане на любов и като при всяко раждане, аз често се чувствах омаломощена и отчаяна, изпълнена с желание да крещя за помощ, страхувах се, че няма да се справя, затова исках по-бързо да ми донесат някакви обезболяващи. Но като по чудо накрая всичко завърши успешно.

За да заживее своя живот една книга и да си спечели публика, са нужни буквално десетки образовани, неуморими и стойностни личности. През цялата ми кариера, продължаваща вече над двайсет години, моята работа бе подкрепяна от неколцина наистина невероятни сътрудници. Иска ми се да отделя един или може би два параграфа, под формата на доста позакъсняло признание, за да отлича тези, които имат най-голям принос — Сюзън Петерсън Кенеди, Лиона Невлер, Линда Грей, Елайса Уеърс, Роб Коен, Чип Гибсън, Ендрю Мартин, Джейн Бърки, Мег Ръли, Джина Сентрело, Линда Мероу и Ким Хоуи. Благодарна съм на всички вас за вярата ви в мен, още преди самата аз да повярвам в себе си. Специални аплодисменти заслужава Аб Пати, която промени насоката в моята кариера и ми помогна толкова много да намеря своя изказ.

На приятелите ми от издателствата „Сейнт Мартин“ и „Макмилън“ искам да кажа: вашата подкрепа и ентусиазъм повлияха много силно върху кариерата и писането ми. Благодаря на Сали Ричардсън за неизчерпаемия ѝ ентусиазъм и за непоклатимото ѝ приятелство. Признателна съм и на Дженифър Ендърлин, моята прекрасна редакторка, за това, че винаги ме подтикваше да продължавам и изискваше да давам най-доброто от себе си. Ти си страхотна! Благодаря също на Алисън Лазаръс, Ан Мари Толбърг, Лиса Сенц, Дори Уейнтрауб, Джон Мърфи, Трейси Гест, Мартин Куин, Джеф Кепшу, Лиса Томаселоу, Елизабет Каталано, Катрин Перизе, Сюзън Джоузеф, Астра Берзинскас и винаги очарователния, невероятно надарения Майкъл Сторингс.

Хората често повтарят, че писането е професия, която те обрича на самота, и това е вярно, но може да се превърне и във великолепен купон, пълен с интересни, запленяващи гости, които говорят толкова лаконично и закодирано, че само малцина ги разбират. Имам няколко специални приятели, които ме подкрепяха точно когато ми беше най-нужно. Те не се страхуваха да ми налеят текила, когато се налагаше, и неизменно ми правеха компания в отпразнуването дори на най-незначителната победа. Преди всичко трябва да благодаря на моя дългогодишен приятел Андреа Кирило. Честно, не бих могла да се справя без теб — и което е по-важно, никога не бих го пожелала. На Мегън Чанс, моята първа и последна коректорка, червеното перо на присъдата, поднасям благодарностите си от все сърце. Без нашето партньорство нямаше да стигна дотук. Както и на Джил Мари Ландис, която през тази година ми предаде безценен урок по писане и която помогна „Славея“ да стане това, което е.

Бих искала да благодаря също на писателката Татяна де Росней, чиято щедрост бе неочакван дар при написването на тази книга. Тя ми отдели много от времето си, въпреки претоварената си програма, за да ми помогне да бъда колкото е възможно по-точна при създаването на „Славея“. Винаги ще ѝ бъда дълбоко благодарна. Разбира се, за всички грешки (включително и за всички лицензи, свързани с авторските права) съм отговорна само аз.

Благодаря също на д-р Мириам Клайн Казеноф, директор на лятната школа за изучаване на Холокста към университета „Маями Корал Кейбълс“. Твоята помощ бе неоценима.

И накрая, но не и на последно място, трябва да изкажа признателността си на моето семейство: Бенджамин, Тъкър, Кейли, Сара, Лорънс, Деби, Кент, Джули, Макензи, Лора, Лоуган, Франк, Тони, Джаки, Джаки, Дана, Дъг, Кейти и Лесли. Всичките — талантливи разказвачи. Обичам ви, хора.

ЗА АВТОРА

Кристин Хана е автор на 22 романа, бестселъри на „Ню Йорк Таймс“. Юрист по образование, тя живее със сина и съпруга си в северозападната част на тихоокеанското крайбрежие на САЩ и на Хаваите. Можете да научите повече за нея на страницата ѝ във фейсбук или на нейния сайт: www.kristinhannah.com.

Бележки

1

Британски политик и дипломат (1862–1933), външен министър, член на Камарата на общините от Лейбъристката партия. — Б. пр.

2

Боже мой (фр.). — Б. пр.

3

Френски сладкиши, подобни на двойни кръгли бисквити, от разбити белтъци, с различен пълнеж и покритие. — Б. пр.

4

Вид наденица от свинско месо, сланина и подправки. — Б. пр.

5

Салатен бар. — Б. пр.

6

Френска дамаска на цветя, тип индийско платно. — Б. пр.

7

Леля (фр.). — Б. пр.

8

Английски крем (фр.). — Б. пр.

9

Малки френски карамелизирани лакомства, отвън тъмни, добре препечени и хрупкави, а отвътре меки и нежни. — Б. пр.

10

Ето (фр.). — Б. пр.

11

Коктейл от коняк или джин, шампанско, лимонов сок и захар. — Б. пр.

12

Да (фр.). — Б. пр.

13

Моля (фр.). — Б. пр.

14

По дяволите, проклятие (фр.). — Б. пр.

15

Първата световна война. — Б. пр.

16

Английска медицинска сестра (1865–1915), участвала в нелегална мрежа за прехвърляне на военнопленници от Антантата в неутрална Нидерландия; арестувана през 1915 г., осъдена от военен съд за измяна и разстреляна. — Б. пр.

17

Френски драматичен театър, основан през 1680 г. в Париж от Луи IV; утвърждава естетиката на класицизма, школа за актьорско изкуство. — Б. пр.

18

Най-големите френски градове са разделени на общински арондисмани (съответстващи на градските райони в България). — Б. пр.

19

Довиждане (фр.). — Б. пр.

20

Гибел, разорение, смърт, обреченост (англ.). — Б. пр.

21

Начално училище (фр.). — Б. пр.

22

Бягам (фр.). — Б. пр.

23

Баба (фр.). — Б. пр.

24

Дядо (фр.). — Б. пр.

25

Черно кафе (фр.). — Б. пр.

26

По дяволите (фр.). — Б. пр.

27

Хайл Хитлер (нем.). — Б. пр.

28

Кметство (фр.). — Б. пр.

29

Баба (фр.). — Б. пр.

30

Тайната полиция на нацистка Германия. — Б. пр.

31

Забранено (нем.). — Б. пр.

32

Да (нем.). — Б. пр.

33

Документ за самоличност, позволяващ да се пътува. — Б. пр.

34

Не (фр.). — Б. пр.

35

Победа (фр.). — Б. пр.

36

„Музей на човека“ (фр.). — Б. пр.

37

Да живее генерал Дьо Гол (фр.). — Б. пр.

38

Не (нем.). — Б. пр.

39

Обичам те (фр.). — Б. пр.

40

Религиозно течение, основано през 1876 г. в САЩ; по време на Втората световна война е забранено и преследвано в много държави заради спазвания от изповядващите го политически и национален неутралитет. — Б. пр.

41

Добър ден (фр.). — Б. пр.

42

Моля (фр.). — Б. пр.

43

Или „Големия блиц“ — бомбардировката на Великобритания от нацистка Германия в периода от септември 1940 до 10 май 1941; убити са повече от 40 000 мирни жители, половината от тях в Лондон, където много сгради са били разрушени. — Б. пр.

44

Малка къща или апартамент в града, които притежаваш или наемаш като второ жилище; квартира (фр.). — Б. пр.

45

Военен кръст — награда за военни заслуги към Франция, учредена от Раймон Поанкаре, премиер и бивш президент на Франция в периода 1913–1920. — Б. пр.

46

Война (фр.). — Б. пр.

47

Най-прочутият ресторант в Париж; през 1893 г. бившият келнер Максим Гаяр открива на това място малко бистро. — Б. пр.

48

Документ за адресна регистрация (фр.). — Б. пр.

49

Но, да. (Фр.) — Б. пр.

50

Построен след Първата световна война, престрояван през юли 1940 г., където са настанени първите френски и белгийски войници, взети в плен по време на битката за Франция. През 1944 г. в лагера е имало и български пленници. — Б. пр.

51

Магазин за тютюн (фр.). — Б. пр.

52

Тапицирано кресло, фотьойл, с висока облегалка и подлакътници (фр.). — Б. пр.

53

Госпожици (нем.). — Б. пр.

54

Смятан за един от най-великите френски поети (1844–1896), той е сред основоположниците на символизма в поезията; прочут с бохемския си начин на живот, с бисексуалните си връзки, една от които е с Артюр Рембо, друг велик представител на френските символисти (1854–1891). — Б. пр.

55

Добър вечер (фр.). — Б. пр.

56

Пържени картофки (фр.). — Б. пр.

57

Комплекс от здания, включващ музеи и паметници на военната история на Франция, построен по заповед на Краля Слънце, открит от него през 1706 г. — Б. пр.

58

Англичанин (фр.). — Б. пр.

59

Голям магазин в 1-ви арондисман в Париж, на бул. „Шанз-Елизе“. — Б. пр.

60

Традиционна еврейска шапчица. — Б. пр.

61

Стой, спри (нем.). — Б. пр.

62

Психоактивно вещество (амфетамин), което стимулира централната нервна система. — Б. пр.

63

Благодаря (нем.). — Б. пр.

64

За нищо. (Исп.) — Б. пр.

65

Британска спецслужба, действаща през периода 1939–1945 г., чиято основна функция е била да съдейства за бягството от плен на британски военнопленници, както и на военни, оказали се в окупирана от врага територия (в частност свалени летци и военнослужещи, останали на континента след битката при Дюнкерк). — Б. пр.

66

Опустошителна епидемия, вилняла в по-голямата част от Европа, между 1346 и 1353 г. — Б. пр.

67

Поредица от въоръжени конфликти между Англия и съюзниците ѝ от една страна, и Франция и съюзниците ѝ, от друга, продължила от 1337 г. до 1453 г. — Б. пр.

68

Открито през XIX в. от д-р Колис; първоначалното му предназначение е за лечение на холера, сред основните му съставки са лауданумът (спиртна настойка от опиум), тинктура от канабис и хлороформ. — Б. пр.

69

По куриер (фр.). — Б. пр.

70

Месарница за деликатеси като пушени бутове, наденици, пастети и други, предимно от свинско месо (фр.). — Б. пр.

71

Комплекс от сгради в едноименното предградие на Париж, където до 1944 г. е имало нацистки концлагер. — Б. пр.

72

Наивност (фр.). — Б. пр.

73

Боже мой (нем.). — Б. пр.

74

Югозападно предградие на Париж. — Б. пр.

75

Изделие от многолистно тесто, подобно на кроасана, популярно в Югозападна Франция и Канада (фр.). — Б. пр.

76

Това е животът. (Фр.) — Б. пр.

77

Организация, чиято цел е поддържането на дружески връзки между спасените и техните спасители. — Б. пр.

78

Остров от архипелага Соломонови острови; прочул се с ожесточените сражения между японци и американци по суша, въздух и вода през 1942–1943 г. Поражението на японците спасява Австралия от тяхната агресия. — Б. пр.

79

План на националсоциалистическото правителство на Германия за систематично унищожение на еврейското население в контролираните от него територии чрез масово изтребване. — Б. пр.

80

Нацистки концентрационен лагер, където временно са били държани евреите, преди да бъдат изпратени в лагерите на смъртта; съществувал от 1941 до 1944 г. — Б. пр.

81

Политическо движение, основано от генерал Дьо Гол, чиято щабквартира е била в Лондон, което е опозиция на колаборационисткото правителство, през 1943 г. преименувано на Френски комитет за национално освобождение, а от юни 1944 г. във Временно правителство на Френската република, отново начело с генерал Дьо Гол. — Б. пр.

82

Десантът в Нормандия (Денят „Д“), на 6 юни 1944 г.; най-мащабната военноморска операция в историята. — Б. пр.

83

Хлебарница (фр.). — Б. пр.

84

Месарница (фр.). — Б. пр.

85

Прочуто кафене в най-романтичната част на Латинския квартал, от 70-те години на XIX век е любимо свърталище на цвета на френската литература и изкуство. — Б. пр.

86

Френска писателка, феминистка, философ (1908–1986), дългогодишна спътница в живота на Жан-Пол Сартр. — Б. пр.

87

Добре (нем.). — Б. пр.

88

Бързо (нем.). — Б. пр.

89

„Марсилезата“; френският химн, написан от Роже дьо Лил през 1792 г., след като Австрия обявява война на Франция. — Б. пр.

90

Бързо! Едно! Две! Три! (Нем.) — Б. пр.

91

„Нощ и мъгла“ (нем.) — директива на Хитлер от 1941 г., разрешаваща арестуване на противници на нацизма от всички територии, окупирани от германците. — Б. пр.

92

Военното разузнаване и контраразузнаване на Германия през 1944 г. — Б. пр.

93

Създаден през лятото на 1940 г.; група концентрационни лагери на нацистка Германия по време на Втората световна война, построени близо до селата Маутхаузен и Гусен в Горна Австрия, най-голямата лаборатория за различни изследвания върху хора, включително инжектиране на химикали и отрови в кръвта, ампутации и други, извършвани от така наречения Доктор Смърт — Ариберт Хайм. — Б. пр.

94

Детска приспивна песен: „Братко Жак, братко Жак, спиш ли още, спиш ли още? (Фр.) — Б. пр.

95

Съкратено от Щамлагер (основен лагер) — концентрационен лагер за военнопленници от редовия състав през Втората световна война. — Б. пр.

96

Ил дьо ла Сите, един от двата запазили се острова на река Сена в центъра на Париж, в най-старата част на града. — Б. пр.

97

Това е животът, господине. (Фр.) — Б. пр.

98

Сладкиши (фр.). — Б. пр.

99

„Парижката Света Богородица“, една от първите катедрали в готически стил, построена през 1163–1345 г. на остров Сите на Сена. — Б. пр.

Content

Кристин Хана
Славея

Глава 1

Глава 2

Глава 3

Глава 4

Глава 5

Глава 6

Глава 7

Глава 8

Глава 9

Глава 10

Глава 11

Глава 12

Глава 13

Глава 14

Глава 15

Глава 16

Глава 17

Глава 18

Глава 19

Глава 20

Глава 21

Глава 22

Глава 23

Глава 24

Глава 25

Глава 26

Глава 27

Глава 28

Глава 29

Глава 30

Глава 31

Глава 32

Глава 33

Глава 34

Глава 35

Глава 36

Глава 37

Глава 38

Глава 39

БЛАГОДАРНОСТИ

ЗА АВТОРА

Бележки