Дерек Ланди

Демон шосе

(книга 1 от " Демон шосе")

Лаура Дж.

Запознах те със страшните филми, с книгите на Стивън Кинг и с неизброимите радости на ужаса.

Ти ме запозна със СтарКид.

Още не съм ти простил.

1

Дванадесет часа преди родителите на Амбър Ламонт да се опитат да я убият, тя седеше между тях в кабинета на директора, положила ръце в скута си, потискайки всичко онова, което ѝ се щеше да изкаже на глас.

— В това училище не заставаме зад смутителите на реда — заяви госпожа Коб. Беше пълна жена около петдесетте и носеше толкова затегната огърлица, че когато шията ѝ потрепери и лицето ѝ почервеня, Амбър очакваше главата ѝ просто да се изстреля като тапа, може би да отскочи от пода и да се търкулне под масивното ѝ импозантно бюро. Щеше да е приятно.

— Има причина да се намираме в първата тройка образователни институции във великия щат Флорида — продължи Коб — и знаете ли защо? Защото държим нещата със здрава ръка.

Замълча, за да подсили ефекта, сякаш казаното от нея трябваше по-скоро да се попие, отколкото просто да се изтърпи.

Коб леко наклони глава.

— Господин и госпожо Ламонт, не ви познавам добре. През изминалите години не е имало причини да ви каня тук. През годините досега поведението на Амбър бе напълно адекватно. Но дъщеря ви бе пращана в кабинета ми три пъти за последния месец заради търкания със съученици. Три пъти. Това, убедена съм, че ще се съгласите, е отвъд всякакви норми. Простичко казано, както се чувствам длъжна да го кажа, поведението ѝ през този срок се влоши до такава степен, че съм принудена, макар и със съжаление, да разсъждавам върху това дали няма промяна в обстоятелствата в семейството.

Майката на Амбър кимна съчувствено.

— Сигурно е ужасно за вас.

Родителите ѝ, както бе напълно очаквано, седяха напълно спокойни пред лицето на съкрушителната глупост. Този специфичен вид спокойствие — отдалечено, търпеливо, но от-време-на-време-преливащо-в-снизхождение, беше обичайното им състояние. Амбър му беше свикнала. Коб — не.

Бети Ламонт седеше на стола си в идеална стойка и перфектна прическа, облечена елегантно, но с престорена скромност. Бил Ламонт седеше с кръстосани крака, положил ръце с преплетени върху непретенциозната катарама на италианския му колан пръсти, с лъснати обувки. И двамата бяха красиви — високи, пращящи от здраве, добре облечени. Амбър имаше повече общо с госпожа Коб, отколкото със собствените си родители — всъщност Амбър напълно би могла да бъде и самата като Коб след четиридесетина години, ако не успееше да намери нужната твърдост да се придържа към диетата, както не спираше да си обещава. Единственото нещо, което сякаш бе успяла да наследи от комбинацията от гени на родителите ѝ, беше косата. Понякога Амбър си позволяваше да се замисли какво се беше объркало при нея — но не отделяше твърде много време да разсъждава върху тази мистерия. Подобни размисли водеха до доста студени и мрачни места в съзнанието ѝ.

— Става все по-лошо — продължаваше Коб. — Родителите на другото момиче в тази… свада да я наречем, ми довериха, че ще докладват за инцидента пред местния вестник, ако не предприемем нужните мерки. Аз, от своя страна, отказвам да бъда свидетел на това как доброто име на това училище бива обливано с кал само заради действията на една проблемна ученичка — при тези думи Коб заби поглед в Амбър, с идеята у никой от присъстващите да не остане и капка съмнение за кого става дума.

— Мога ли да кажа нещо? — попита Амбър.

— Не, не можеш.

— Зафрон е тази, която започна цялото нещо. Винаги си избира някой, който не е толкова красив и идеален като нея и приятелите ѝ.

— Тишина — остро я сгълча Коб.

— Просто казвам, че ако искате да вините някого, трябва да вините…

— Нямаш разрешение да говориш!

Амбър отговори на погледа ѝ.

— Тогава защо съм тук?

— Тук си, за да седиш, да мълчиш и да ме оставиш да говоря с родителите ти.

— Но аз мога да ви оставя да си говорите с родителите ми от което и да е друго място — отвърна Амбър.

Лицето на Коб почервеня, а шията ѝ потрепери. Амбър чакаше изстрелването на главата.

— Млада госпожице, ще пазиш тишина, когато ти кажа да пазиш тишина. Ще уважаваш авторитета ми и ще правиш, каквото ти се казва. Ясно ли ти е?

— Значи нямам право да се защи…

— Ясно ли ти е?

Майката на Амбър я потупа по крака.

— Хайде, миличка, остави сега милата бабка да се изкаже.

Очите на Коб се окръглиха като палачинки.

— Е, мисля, че разбрах къде е източникът на проблема. Ако това е начинът, по който възпитавате Амбър, то никак не се изненадвам на абсолютната липса на уважение към висшестоящите.

— Разбира се — намеси се Бил, спокоен както обикновено. — Какво пък им е толкова важно на висшестоящите? По мое мнение се взимат твърде на сериозно. Възниква ви някакъв дребен проблем, който раздухвате излишно много, довличате мен и Бети от другия край на града за някаква среща, от която очевидно ние трябва да треперим от ужас, седите си тук на това нелепо огромно бюро като мини-деспот и вярвате, че упражнявате някаква страшна власт над нас. Бети, ти чувстваш ли се вече сплашена?

— Още не — сладко отвърна Бети, — но съм сигурна, че скоро ще усетя първите признаци.

Амбър положи всички усилия на волята си, за да не се гърчи на стола си. Беше виждала подобна ситуация достатъчно пъти, за да е наясно какво се задава и това винаги я караше да се чувства неудобно. Родителите ѝ проявяваха малко търпимост към хора, на които гледаха като на дразнители, а размерът на наказанието спрямо тях зависеше изцяло от това как се чувстваха в дадения момент. Единственото, с което Амбър не беше наясно, бе колко далеч възнамеряваха да стигнат в този ден.

Твърде обикновените очи на Коб се присвиха.

— Очевидно крушата не е паднала далеч от дървото. Сега виждам откъде дъщеря ви се е научила на отношение.

Госпожа Коб в момента не беше много повече от куца антилопа гну, от онези, които Амбър бе гледала по научно-популярните филми. Родителите ѝ бяха лъвовете, които дебнеха из високата трева и приближаваха от две страни. Коб не знаеше, че е антилопа, разбира се. Нито беше наясно, че е куца. Смяташе, че тя е лъвът, че силата е в нея. Нямаше и най-малка представа какво предстои.

— Току-що на практика се повторихте — посочи ѝ Бил. — Освен това, изглежда говорите изцяло с клишета. И ние поверяваме тъкмо на вас да образовате дъщеря ни? Май ще трябва да преразгледаме това си решение.

— Нека ви уверя, господин Ламонт — отвърна госпожа Коб, поизправяйки стойката и заглаждайки блузата си, — няма да ви се налага да се тревожите повече за това.

— О, отлично — щастливо се обади Бети. — Значи ще напуснете училището?

— Не, госпожо Ламонт, дъщеря ви е тази, която ще напусне.

Бети се засмя учтиво.

— О не, не мисля. Бил?

Бил извади телефона си, който донякъде на шега наричаше най-могъщия телефон във Флорида, и набра някакъв номер.

— Не разрешаваме използването на мобилни телефони в кабинета на директора — заяви госпожа Коб.

Бил не ѝ обърна внимание.

— Грант — рече и се усмихна, когато някой отсреща вдигна. — Извинявай, че ти се обаждам посред бял ден. Не, не, нищо такова. Все още не, де. Не, виж, искам да ми направиш една услуга, ако е възможно. Директорката на училището на Амбър, познаваш ли я? Тъкмо тази, да. Моля те, искам да бъде уволнена.

Леките пръсти на главоболието започнаха да барабанят в черепа на Амбър. Ето значи колко далеч имат желание да стигнат днес. Чак до самия край.

— Благодаря ти — каза Бил. — Поздрави Кърсти от мен.

Бил затвори и погледна към Коб.

— Всеки момент ще получите обаждане.

Коб въздъхна.

— Това никак не е забавно, господин Ламонт.

— Не се притеснявайте, съвсем скоро определено ще стане доста по-забавно.

— Вече взех решението си. Няма смисъл да се спори по…

Бил вдигна пръст, за да я накара да запази тишина.

Коб се подчини за около четири секунди общо, преди отново да заговори.

— Ако не желаете да говорите разумно по въпроса, тогава няма какво повече да си кажем. Жалко е, че не успяхме да изгладим не…

— Моля ви — прекъсна я Бети. — Изчакайте един момент.

Коб поклати глава и в този миг телефонът ѝ зазвъня. Тя буквално подскочи.

— На ваше място бих вдигнала — посъветва я нежно Бети. — За вас е.

Коб се поколеба. Телефонът звънна още два пъти, преди тя да вдигне.

— Ало? Да, да, сър, аз просто… моля? Не можете да направите това — тя извърна лице. Вече беше пребледняла, а гласът ѝ стихна. — Моля ви. Не можете да направите това. Аз не съм…

Амбър чуваше свободния сигнал от мястото си. Коб седеше вкаменена. После раменете ѝ започнаха да притреперват и Амбър осъзна, че директорката плаче.

На Амбър взе да ѝ се повдига.

— Бил — обади се тя, — може би няма нужда да я уволняваме, а?

Бил не ѝ обърна внимание и се изправи.

— Добре тогава — рече. — Амбър, ще те оставим да се връщаш в час. Днес си на работа в ресторанта, нали? Опитай се да не ядеш нищо, днес за вечеря ще има патица.

Родителите ѝ се насочиха към вратата, а Амбър се обърна към Коб, която бързо се изправи.

— Моля ви — повика тя, бършейки сълзите от очите си. — Съжалявам. Очевидно сте много важни хора и… Амбър очевидно е много специално момиче.

— Много специално — потвърди Бил, с единия крак вече извън кабинета.

— Съжалявам, че не успях да разбера това по-рано — продължи Коб, измъквайки се забързано иззад бюрото. — Специалните ученици заслужават специално отношение. Толерантност. Заслужават толерантност и… и разбиране. Свобода на действие.

— Свобода на действие, толерантност и разбиране — повтори Бети, като кимаше. — Това винаги са били нашите опорни точки за щастлив живот.

— Моля ви — каза Коб. — Не позволявайте да ме уволнят.

— Е, не знам сега — отвърна Бети. — Всъщност това е решение на Амбър. Амбър, смяташ ли, че госпожа Коб трябва да запази работата си?

Имаше една част от Амбър — някаква потайна и далечна част, която искаше да каже „не“, която искаше да накаже директорката за нейната креслива арогантност, за нейната дребнавост, но това беше частта, която не мислеше за Коб като за личност. Независимо колко много не харесваше тази жена, Амбър не беше готова да съсипе живота ѝ, само за да ѝ даде урок.

— Ъ, да, нека си я запази — отвърна Амбър.

— Благодаря ти — отвърна Коб, а цялото ѝ тяло се отпусна. — Благодаря ти.

— Един момент — намеси се Бил и се върна в кабинета. — Госпожо Коб, вие ни обвинихте, че сме лоши родители. Ако искате обратно работата си, ще трябва да направите повече от това да се извините.

— О, да — присъедини се и Бети, пляскайки с ръце от задоволство. — Трябва да се молите.

Амбър се вторачи в родителите си с невярващ поглед, а Коб се намръщи.

— Моля?

Усмивката на Бети се изпари.

— Молѝ се, казах.

Амбър беше сгрешила. Смяташе, че познава пълната гама наказания на родителите си, но това беше едно ниво отвъд всичко. Това беше отмъстителност, сякаш търпението им вече се изчерпваше по някаква ска̀ла, невидима за всички останали. Това беше нещо съвсем ново.

Коб стрелна бързо Амбър с очи, после отново насочи поглед към Бил и Бети.

— Ъ… моля ви — тихо промълви тя. — Моля ви, мога ли да задържа работата си? Аз… умолявам ви.

Бил вдигна рамене.

— Ами добре — той махна към вратата. — Тръгваме ли?

Те излязоха от кабинета, госпожа Коб остана да стои насред стаята, докато сълзите се стичаха по страните ѝ, а те мълчаливо стигнаха до края на коридора. Тъкмо преди родителите ѝ да завият надясно към паркинга, а Амбър — наляво към класните стаи, Бил я погледна.

— Това момиче, с което си имала „свада“, — попита той — Зафрон, нали така? Тя не ти ли беше приятелка?

— Когато бяхме малки — отвърна меко Амбър.

Той кимна, позамисли се, после се отдалечи.

Майка ѝ я потупа по рамото със съчувствен вид.

— Децата могат да са толкова жестоки — рече и последва съпруга си.

2

Главоболието, което се надигаше още от обяд, най-сетне удари с пълна сила в края на часовете, пробождайки дълбоко с тънки игли от болка слепоочията на Амбър. Тя глътна два Тиленола и към средата на смяната ѝ в ресторанта, болката утихна до тъпо пулсиране нейде из задната част на черепа.

— Родителите ми стават все по-странни — каза тя.

Сали вдигна поглед от списанието, което четеше.

— Моля?

— Родителите ми — повтори Амбър, докато бършеше масата. С всички сили се стараеше да звучи нормално. — Стават все по-странни.

— Че това възможно ли е?

— Не мислех, че е възможно. Обаче знаеш ли какво направиха днес? Извикаха ги в училище и докараха директорката ми до сълзи. Тя буквално проливаше сълзи. Молеше се и всичко останало. Те… те я травмираха. Беше много зле.

Сали се понамести и се облегна на плота в червено-жълтата си тениска „Ресторант Файърбърд“ със замислен вид.

— Това — рече най-накрая — е жестоко. Щеше да е супер яко моите родители да можеха да накарат моята директорка да се разплаче, когато бях тийнейджър. Когато моите две започнат гимназия, ми се иска аз да карам тяхната директорка да се разплаче. Ненавиждах моята. Ненавиждах всичките си учители. Все разправяха, че доникъде няма да стигна. Ама виж ме сега, а? На трийсет и три, без квалификация, сервитьорка в скапан ресторант с неонов Елвис на стената.

Амбър вдигна два палеца.

— Направо изживяваш мечтите си, Сали.

— По дяволите, така си е — отвърна Сали. — И, ей, родителите ти проявиха поне веднъж интерес, нали така? Това не е ли нещо все пак?

— Май… да.

— Слушай. Просто избутай още няколко годинки, после ще заминеш далече за някой колеж и ще си изградиш живота.

Амбър кимна. Ню Йорк, обмисляше тя, или Бостън. Някъде, където е по-хладно от Флорида, където нямаше само въздухът да я кара да се поти ужасно.

— Искам да кажа, че — продължи Сали, — където и когато решиш да си създадеш свое семейство, можеш да го направиш както трябва — тя се ухили леко. — Нали?

Амбър никога не успяваше да устои на усмивките на Сали.

— Аха — отвърна. — Добре.

— Добро момиче.

Влязоха клиенти и Сали добави малко живец към походката си, докато отиваше да ги посрещне.

— Здравейте! — слънчево поздрави тя. — Заповядайте във Файърбърд! Да ви заведа до местата ви?

Амбър я наблюдаваше, възхищавайки се на това колко естествено изглежда внезапният ѝ изблик на веселост. Усмивката на Сали можеше да обърне лошото настроение с краката нагоре — беше феномен, който Амбър бе наблюдавала многократно и той рядко оставаше без ефект. Клиентите отвърнаха на усмивката, размениха няколко думи и Сали ги поведе към сепарето до прозореца. Макар Файърбърд да беше третото по популярност франчайз заведение с тематика от петдесетте години в щата, макар Амбър да нямаше никаква представа откъде се бе пръкнала такава статистика, следобедите в сряда бяха винаги по-спокойни. В такива дни стратегията беше да настаняват възможно най-много клиенти до прозорците, за да привличат другите хора. Гладните обичаха да се хранят с други гладни, както изглеждаше. Амбър никога не успя да схване тази логика. Откак се помнеше, винаги бе мразила да наблюдава как някой яде. Не ѝ харесваше да се храни дори с родителите си.

Макар че, ако трябваше да бъде честна със себе си — а ако не можеше да бъде честна със себе си, то с кого тогава? — тяхната вродена странност може би имаше нещо общо с това.

Нейните родители бяха странни. Амбър беше наясно с това от доста време вече. Откак се помнеше, сякаш двамата си имаха своя обща шега, в която никога не я допускаха. Тя ги обичаше, разбира се, че ги обичаше, но винаги се беше чувствала като придатък. Не допълваше семейството, защото семейството нямаше нужда да бъде допълвано. Бил и Бети Ламонт бяха толкова идеални един за друг, че помежду им нямаше празнини, които Амбър да запълни.

Двама младежи влязоха в ресторанта и двамата към края на тийнейджърските години. Докато се шегуваха и си говореха, застанаха до табелата ИЗЧАКАЙТЕ, ДОКАТО ВИ НАСТАНЯТ и погледнаха към Амбър, едва когато тя се усмихна и ги поздрави:

— Здравейте! — с най-закачливия си глас. — Добре дошли във Файърбърд. Да ви заведа до местата ви?

— Не виждам защо не — отвърна първият.

Тя отново се усмихна и се обърна на токовете си, уверявайки се, че усмивката не слиза от лицето ѝ. Не беше красива като Сали, нито висока като Сали, не беше завладяваща като Сали и със сигурност не изглеждаше така добре в жълтите панталонки както Сали, но, дори при това положение, имаше толкова много огледала в ресторанта, че да спреш да се усмихваш в някакъв момент, означаваше драстична загуба на бакшиши. Тя застана до сепарето в ъгъла и двамата ѝ нови клиенти се плъзнаха от двете страни на масата.

— Казвам се Амбър — започна тя, докато изваждаше бележника от задния си джоб — и ще бъда вашата сервитьорка тази вечер.

— Здравей, Амбър — поздрави първият. — Аз съм Дан, а това е Брандън и ще бъдем твои клиенти.

Амбър се засмя лекичко.

— Какво да ви донеса?

— Днес ще я караме спокойно. Ще вземем от чийзбургер менютата ви. Пълната версия.

Амбър си записа поръчките.

— Два чийзбургера с всичко, два пъти картофки. Никакъв проблем. А за пиене?

— Ко̀ла — каза Дан.

— Ко̀ла е.

— Всъщност, не — обади се Дан, — вместо това искам ягодов шейк.

— Един ягодов шейк, имаш го. А за теб?

Брандън не вдигна очи от менюто.

— Имате ли Севън-ъп?

— Имаме Спрайт — отвърна Амбър.

— Това е добре — отговори Брандън, бавно повдигайки поглед към нея, — но не питах дали имате Спрайт. Питах дали имате Севън-ъп.

Главоболието на Амбър отново започна да забива остриета, но тя удържа усмивката си и сдържа онова, което ѝ дойде на устата. Имаше нужда от тази работа. Събирането на Мрачни места беше след няколко месеца, а билетите никак не бяха евтини.

— Много съжалявам, но нямаме Севън-ъп — весело изчурулика тя, сякаш току-що я бяха уведомили, че е спечелила зайче от томболата. — Бихте ли желали Спрайт вместо него?

Брандън свали очилата си и ги почисти.

— Ако исках Спрайт, щях да си поръчам Спрайт, нали така?

— Моля те да извиниш Брандън — намеси се ухилен Дан. — Днес е в едно от настроенията си. Брандън, от всичките напитки, които имат тук, ти коя искаш?

Брандън въздъхна тежко.

— Май ще си поръчам млечен шейк.

— Добре тогава — каза Амбър, приготвила химикала да запише. — Какъв вкус да бъде?

— Ох, ами не знам. Ти какъв вкус ще ми препоръчаш?

— Винаги съм харесвала шоколадовия.

— Тогава ще си взема ванилия — заяви Брандън и си сложи очилата обратно.

Дан се опитваше да не се разсмее на дивотиите на приятеля си. Амбър стоеше и се усмихваше.

— Разбира се — отвърна тя. — Нещо друго желаете ли, момчета?

— Ако се сетим за нещо — рече Дан, — със сигурност ще си поискаме.

Амбър се усмихна и ги остави, борейки се с връхлитащата вълна на повдигане. Мина през люлеещите се врати към кухнята и се облегна за миг на стената, докато изчакваше да ѝ попремине. Когато се увери, че няма да припадне или да повърне, предаде поръчката и се изправи до Сали, и двете се заловиха да приготвят млечни шейкове.

— Какви са твоите хора? — попита Амбър, игнорирайки растящото главоболие.

— Двама бизнесмени — отговори Сали, — заграждат ме, флиртуват страшно и са обречени да завършат вечерта със сос, разплискан по ризите. Ами твоите? Онзи с очилата изглежда сладък.

— Кретен.

— Но не чак толкова сладък — бързо се поправи Сали. — Всъщност, ако не ме беше прекъснала, преди да довърша, щях да кажа, че изглежда сладък, но от по-близо се вижда, че е кретен.

Амбър се ухили.

— Щеше ли да го кажеш?

Сади кимна.

— Само да ме беше оставила да довърша, вместо да се раздрънкаш, както винаги.

— Аз съм дрънкало.

— Такава си си.

Амбър сложи шейковете на подноса, пое си дълбоко въздух и тръгна обратно към салона.

Брандън я наблюдаваше как приближава, а Амбър се опита да се усмихне. Не беше много убедително, но щеше да свърши работа. Вече не ѝ пукаше за бакшиша, искаше само тези двамата да си тръгнат по-скоро, да си отнесат лошите вибрации и да я оставят да тъне в каквато и да беше тази гнусна неприятност, която заплашваше да я погълне през целия ден.

— И така… — започна тя, но главоболието заби нови иглички от болка точно зад очите ѝ, тя примижа, подносът се разлюля, а шейковете се плъзнаха настрани, удариха се в ръба на масата и се разплискаха по пода.

Звукът от счупено стъкло помете главоболието и когато погледът на Амбър се проясни, вече можеше да види, че всичко беше в шейк. Беше напоил гуменките ѝ и беше опръскал крачолите на Брандън.

Дан зави от смях, но Брандън я гледаше втренчено, докато жегата се надигаше по лицето му.

— О, Боже мили — извика Амбър. — Много съжалявам. Страшно съжалявам.

— Ти…

— Всичко ще почистя. Толкова съжалявам.

— Ти, тъпа, дебела свиня.

Амбър замръзна.

— Нескопосан, грозен, дребен трол, — продължи Брандън. — Направи го нарочно.

— Не съм, кълна се…

— Нарочно ме заля.

— Беше случайно.

Сали избърза към тях с парцал в ръка.

— Няма нищо, не е кой знае какво, ей сега ще…

Брандън забоде пръст в Амбър.

— Тя го направи нарочно.

Сали се засмя.

— Сигурна съм, че е било просто…

— Искам да я уволните.

Сали спря да чисти, а смехът ѝ се претопи в усмивка на изненада.

— Няма да бъде уволнена, задето е изпуснала един поднос, разбираш ли? Случва се непрекъснато. Какво ще кажеш за следното? Днес вечерята ви е за сметка на заведението.

— Днес вечерята ни е на пода — отвърна Брандън. — Къде е управителят? Искам да говоря с управителя. Искам тази дебела свиня да бъде уволнена.

Лицето на Сали се вкамени.

— Вън — рече тя. — И двамата. Вън. Не сте добре дошли тук.

Дан вдигна ръце с подигравателна невинност.

— Аз нищо не съм направил — каза. — Просто си седях. Какво лошо съм сторил?

— Избрал си си грешния приятел — отвърна Сали. — Хайде. Вън.

Брандън не сваляше очи от Амбър. Лицето му беше бледо, със сурово изражение, сякаш ей сега щеше да ѝ скочи. Наложи се Дан буквално да го влачи към вратата.

Сали стоеше с ръце на хълбоците.

— Леле — рече, когато вече си бяха тръгнали. — Ама че кретени. Добре ли си, миличка?

— Добре съм.

Сали я потупа по рамото.

— Тези са тъпанари. Недей да обръщаш внимание и на думичка от онова, което казват.

Сали помогна на Амбър да почистят бъркотията. Двамата бизнесмени хвърляха по някой поглед, когато им се удаваше възможност, а Амбър не можеше да ги вини. Сали беше красива, дори когато миеше пода. Не почервеняваше от усилието като Амбър, а косата ѝ не излизаше от опашката като тази на Амбър. Изглеждаше чудесно дори в тениската на Файърбърд.

Амбър правеше всичко да не поглежда към собственото си отражение в огледалата, обаче. Вече беше в достатъчно лошо настроение.

Останалата част от смяната се проточи някак. Когато свърши, тя извади чиста тениска и панталонки, които не бяха жълти, сбогува се с готвача и със Сали и излезе на тротоара. Вече ставаше тъмно, но жегата я очакваше все същата. Челото ѝ се покри с капчици пот и дробовете ѝ се пълнеха с горещ въздух. Беше прекарала целия си живот във Флорида, родена и отраснала в Орландо, а продължаваше да реагира на жегата като турист. Това беше причината, въпреки огромната им двуетажна къща, която наричаше дом, да поиска стаята ѝ да бъде на първия етаж, където въздухът беше съвсем леко по-хладен, особено в ден като днешния, когато се събираха облаци. Задаваше се дъжд. Най-вероятно и светкавици.

Амбър имаше петнадесет минути пеш до вкъщи. Други деца вероятно можеха да се обадят на мама и татко да ги приберат с колата, но Бил и Бети имаха много категорични представи за това какво е самостоятелност. Амбър вече беше свикнала. Ако имаше късмет, щеше да е на входната врата, преди да е подгизнала от главата до петите.

Пресече улицата и се мушна в една тясна пряка, водеща до танцовото студио, което тя ненавиждаше като малка. Твърде некоординирана, това беше нейният проблем. Това, и фактът, че учителката по танци я ненавиждаше със смайваща злоба. Амбър никога нямаше да е толкова красива, колкото красивите момичета, нито толкова грациозна, колкото грациозните момичета и се беше примирила, още от малка. Учителката, обаче, изглежда имаше проблем с това.

Амбър стигна до зле изрисуваната табела с балерината и хип-хопъра с удивително осемдесетарски вид, когато Дан и Брандън се появиха иззад ъгъла пред нея.

Говореха си нещо — Дан мъмреше Брандън, а Брандън изглеждаше ядосан, но щом видяха Амбър се умълчаха. Амбър стоеше там — краката ѝ се бяха вкочанили, внезапно беше загубила ума и дума, а нейде зад очите се надигаше ново главоболие.

Брандън се ухили. Нямаше нищо приятелско в усмивката му.

Амбър застави краката си да се раздвижат отново и хвана по пряката вляво. Те тръгнаха след нея. Тя забърза крачка в засилващия се мрак.

— Грух, грух, малко прасенце — обади се Брандън зад гърба ѝ.

Амбър хукна да бяга.

Те се разсмяха и се втурнаха подир нея.

Тя се измъкна от пряката, пресече голямата улица, вмъквайки се между една пералня на самообслужване и една адвокатска кантора. Веднага разбра, че е направила грешка. Трябваше да бяга към пицарията, където щеше да е пълно с хора и светлина, и шум. Вместо това, в момента бягаше през едно празно пространство и вече не ѝ достигаше въздух. Една ръка се сключи около якето ѝ, тя извика, извъртя се, оплете се в краката на Дан и двамата се озоваха на земята.

Приземи се тежко и болезнено, а Дан се просна върху ѝ.

— Ооу — смееше се той, докато се претъркулваше. — Оуу, това болеше.

Амбър се изправи и се заотдръпва заднишком, потривайки ръцете си там, където ги беше ожулила при падането. Главоболието беше като буреносен облак, изпълващ целия ѝ череп. Побиваха я тръпки. Стомахът ѝ негодуваше.

Дан се изправи, пъшкайки тежко, а Брандън крачеше към тях, без да бърза.

— Това не е смешно — обади се Амбър.

— Нямахме намерение да е смешно — каза Брандън.

— Ти защо побягна? — изкикоти се Дан. — Нямаше да тичаме, ако ти не беше хукнала. Защо тръгна да бягаш?

— Пуснете ме — каза Амбър.

Дан махна широко с ръка.

— Не те спираме да ходиш където и да било. Давай.

Амбър се поколеба, после пристъпи между тях. Двамата се извисиха от двете ѝ страни. Тя направи още крачка, понечи да се отдалечи, но в момента, в който вече беше с гръб към тях, Дан вече беше залепен за петите ѝ.

Тя се обърна, а погледът ѝ се замъгли за миг.

— Спрете да ме следите.

— Не можеш да ни казваш къде да ходим и къде да не ходим — отвърна Дан, внезапно разярен. — Това е Америка. Земята на свободата. Не го ли знаеш?

Тя сякаш усещаше вкус на мед в дълбините на устата си.

— Оставете ме на мира — глухо каза тя.

— Нищо не правим! — изкрещя Дан право в лицето ѝ. Тя потрепери и се отдръпна от него.

— Признай какво направи, малко прасенце — обади се Брандън, обикаляйки в кръг около нея. — Признай, че нарочно разля шейка върху мен.

— Кълна се, че беше случайно.

— Ако признаеш, че си го направила нарочно — продължи Дан, отново в ролята на по-разумния, — ще те пуснем.

Беше точно пред нея, докато говореше, но звучеше сякаш от стотици километри разстояние. Тя трябваше да сложи край на всичко това сега, веднага, преди черният мрак, който се спускаше по краищата на очите ѝ, да я залее и тя да припадне.

— Добре — каза Амбър, — хубаво, нарочно беше.

Те кимнаха, сякаш са били наясно през цялото време. Но не си тръгваха.

— Изкара ме лъжец пред хората — заяви Брандън.

Амбър се опита да се концентрира върху Дан.

— Каза, че ще се махнете.

— Боже — отвърна той, докато правеше физиономия. — Не бъди толкова груба.

— Добре — каза тя, — не биваше да го правя. Съжалявам. Беше глупаво. Много съжалявам. Моля ви, оставете ме да се прибера.

— За последен път — отново занарежда Дан — не те спираме. Не те спираме да правиш каквото и да било. Защо ти е толкова трудно да го проумееш? Наистина ли си толкова тъпа? Наистина ли си толкова проста? Спри да се държиш с нас като с лошите в цялата работа, ясно? Ти си тази, дето замери приятеля ми с шейк. Ти си тази, дето ни изрита. Ти си тази, дето побягна. Ти си тази, дето ме събори да падна. А коляното ми кърви, това знаеше ли го? Обаче аз оплаквам ли се? Правя ли проблем? Не, не правя. А ти? Не спря да обръщаш цялата работа на някаква скапана драма.

— Не ми…

— Какво? Какво беше това?

— Не ми е добре.

Коленете ѝ започнаха да омекват и тя протегна ръце напред, за да се закрепи, сграбчвайки ризата на Дан. Той се намръщи и отблъсна ръката ѝ, а тя се препъна, при което Брандън вече беше там, награби я, изправи я…

… и я удари.

Болката не беше нищо в сравнение с буйстващата стихия в главата ѝ, но юмрукът му я разлюля, изостри вниманието ѝ и тя го видя да разглежда собствените си кокалчета, сякаш бе изненадан, че го е направил, а след това всичко се задвижи страшно бързо и когато усети ръка върху лицето си тя захапа здраво и чу истински вой.

Погледът ѝ се проясни. Ужасеното лице на Брандън изплува пред очите ѝ. Тя го удари с цялата сила, на която бе способна, и челюстта му се раздроби около юмрука ѝ.

Мигът се разтегли до вечност.

Тя гледаше юмрука си.

Беше странно — в здрача кожата ѝ изглеждаше почти червена.

По-тъмно червено от кръв, обаче, от кръвта, която бълваше тържествено на каданс от развалината, която бе представлявала лицето на Брандън. Тя ли го правеше? Какво се случваше? В този миг, в този разкошен миг, Амбър намери време да се зачуди дали не си въобразява тази част. Несъмнено това беше някаква странна халюцинация, резултат от адреналина и онези усилващи се болезнени мигрени.

Само че сега нямаше мигрена. Нямаше никаква болка. Вместо това се чувстваше… прекрасно. Чувстваше се свободна. Чувстваше се…

Могъща.

Времето отново тръгна. Кръвта опръска тениската ѝ, а Брандън падна на земята и сега, когато тя отново можеше да възприема нормално, Амбър чу гъргорещ писък. Покрил с ръце лицето си, той се влачеше като обезумял възможно най-надалеч, оставяйки след себе си кървава диря. Дан се отдръпна, зяпнал в нея, с побеляло лице, с широко отворени очи — в краен, краен ужас.

Тя го беше направила. Кръвта и писъците и счупените кости. Това не беше халюцинация. Тя го беше направила.

Вдигна покритата си с кръв ръка. Отново нормална кожа. Това беше добре. Нормалното беше хубаво.

Нещо в устата ѝ. Нещо с вкус на мед. Тя го изплю. Пръстът на Брандън падна на земята.

Амбър се обърна и побягна.

3

По ръцете ѝ имаше кръв.

Не в метафоричния смисъл, не в образния смисъл на думата, макар и това да го имаше, разбира се, а в съвсем буквалния, физически смисъл — имаше реална кръв върху реалните ѝ ръце, и се оказваше изненадващо трудно да я отмие. Амбър жулеше яростно, поглеждаше резултата и продължаваше да жули. Стори ѝ се, не за пръв път, че ръцете ѝ са съвсем дребни. Ако останалата част от тялото ѝ беше пропорционална на ръцете ѝ, тогава сигурно едва ли щеше да е такава мишена. Такива мисли я спохождаха, докато изтъркваше кръвта от себе си.

— Амбър? — Чу се гласът на майка ѝ от другата страна на вратата на банята.

Амбър се погледна в огледалото над мивката — с широко отворени паникьосани очи.

— Да? — отвърна, сдържайки гласа си с всички сили.

— Всичко наред ли е?

— Всичко е наред — отговори Амбър. — Ей сега излизам.

Амбър чу, че майка ѝ се поколеба, а после тръгна по коридора.

Спря крана и огледа ръцете си. За един нелеп миг ѝ се стори, че все още са целите в кръв, но после затвори очи и поклати глава. От бясното търкане бяха почервенели и нищо повече. Нямаше нужда въображението ѝ да преиграва по този въпрос. Имаше си достатъчно неща, за които да откача и без това.

Свали седалката на тоалетната и седна, поемайки дълбоки глътки въздух, докато обмисляше фактите. Да, тя сериозно беше наранила онзи младеж, но беше действала при самозащита и беше сама срещу двама. Наистина вярваше, че ченгетата биха застанали на нейна страна по този въпрос, само да не беше го наранявала толкова драматично.

Амбър се намръщи. Как му беше името? Името на момчето, чието лице беше съсипала?

Брандън, ето как. Тя се радваше, че го помни. По някаква причина ѝ се струваше важно, че помни името му, след онова, което му беше причинила.

Нямаше намерение да го прави и нямаше никаква представа какво се беше случило. Беше чувала разни истории за адреналина, за това какво може да накара човешкото тяло да направи. Майки, които вдигат коли от малки дечица и разни ей такива. Предполагаше, че е било възможно адреналинът да ѝ е влял достатъчно сила, за да троши кости само с един удар, но колко пък сила беше необходима наистина, за да отхапеш нечий пръст?

Самата мисъл я караше отново да ѝ се повдигне.

Изправи се, огледа се в огледалото. Кожата ѝ беше бледа и на петна, а косата ѝ представляваше заплетена, разрошена бъркотия. Очите — лешникови на цвят, със златни точици и единствената част от тялото, която не мразеше — бяха почервенели от плач.

Отиде в стаята си, смени изцапаната с кръв тениска с блузата, която продавачката в магазина твърдеше, че я разхубавява. Амбър не беше сигурна дали ѝ вярва, но блузата си беше хубава, макар и да не изглеждаше особено добре върху нейното тяло. Осъзна, че ръцете ѝ треперят.

Седна на ръба на леглото. Разбира се, че трепереха. Тя беше в шок. Имаше нужда от помощ. От съвет. От утеха.

За пръв път от детските си години имаше нужда от родителите си.

— Е, по дяволите — промърмори си тя. Струваше си да опита.

Чу ги в кухнята, докато приключваха с последните приготовления за вечерята. Амбър прекоси коридора, с тежка оловна крачка. Къщата ухаеше на патица, сготвена до съвършенство, и в обикновен ден щеше да накара стомаха ѝ да закъркори. Но единственото, което стомахът ѝ съдържаше в момента, беше цял рояк пърхащи пеперуди. Опита се да си спомни кога за последно беше говорила с родителите си за нещо важно. Или последния път, когато бе говорила с тях за каквото и да било.

Не можа да се сети.

С пресъхнала уста влезе в кухнята. Бил проверяваше патицата във фурната. Нито следа от Бети. Амбър усещаше как куражът ѝ се изпарява. Трябваше и двамата да са в помещението едновременно. Нямаше да се справи само с единия. Дали? Или беше условие, което сама си поставяше, само за да има претекст да се откаже?

И, просто ей така, куражът ѝ я изостави.

Облекчението премахна сковаността от ставите ѝ, тя се отпусна и се измъкна назад, без Бил дори да разбере, че беше стояла зад него. Върна се в стаята си. Може би щеше да повдигне въпроса по време на вечерята, ако се отвореше някоя дупка в разговора. В двустранния разговор, разбира се, тъй като Амбър рядко изявяваше желание да даде своя принос с някакво мнение. Вероятно нямаше да се отвори дупка, обаче, но дори и да станеше, това едва ли беше подходяща тема за разговор. След вечеря, тогава, или по-късно вечерта, или…

Амбър влезе в стаята си, но Бети вече беше там, с кървавата тениска в ръце.

— Чия е тази кръв? — попита майка ѝ.

Амбър търсеше отговор, който така и не дойде.

Бети метна тениската на леглото, приближи се до Амбър и взе ръцете ѝ в своите.

— Ранена ли си? — попита. — Някой нарани ли те?

Амбър поклати глава.

— Какво стана? — попита Бети. — Кажи ми, Амбър.

— Добре съм — успя да продума Амбър.

Майка ѝ се взря дълбоко в очите ѝ, сякаш търсеше истината, заключена някъде вътре.

— Кръвта не е моя — тихо каза Амбър.

— А чия е?

— Във Файърбърд. Едни типове.

Бети я пусна и направи крачка назад.

— Колко бяха?

— Двама. Проследиха ме. Нападнаха ме.

Бети придоби странно изражение.

— Амбър, слънчице, ти какво направи?

— Нищо не съм направила — извика Амбър, а думите внезапно започнаха да се изливат. — Защитавах се. Не съм сторила нищо нередно. Те бяха нападателни клиенти. Изгонихме ги. Видях ги по път за вкъщи, а те тръгнаха след мен. Те ме нападнаха, Бети. Двама на един.

— Защитавала си се? Добре ли си?

— Аз… добре съм. Наистина.

— А те как са?

Амбър този път се смути.

— Ъъ, ами аз… не знам. Единият, мисля… мисля, че му счупих челюстта. И му отхапах пръста.

— Ухапала си му пръста?

— Отхапах му пръста.

— О, слънчице — рече Бети, прегръщайки Амбър. Амбър се смръзна. Не знаеше кога последно ръцете на майка ѝ я бяха прегръщали така. — И си сигурна, че нищо ти няма?

— Сигурна съм. Адреналинът просто… добре съм.

— Това случвало ли се е и преди? Този изблик на сила?

— Не — отвърна Амбър, докато се чудеше колко ли време трябва да стои така. — За пръв път.

— А как си, като изключим тази случка? Как се чувстваш? Имаш ли главоболие? Гадене?

— Ами… малко. Как разбра?

Бети отпусна прегръдката и погледна дъщеря си с истински сълзи в очите.

— Бети? — обади се Амбър. — Мамо? Добре ли се чувстваш?

Бети се засмя, нервен смях, който рязко прекрати.

— Добре съм, Амбър. Просто… Минала си през много травмиращо изпитание и съм… успокоих се, че си добре.

— Ще кажеш ли на Бил?

— Разбира се — след което Бети се усмихна — най-красивата усмивка, която Амбър бе виждала на лицето ѝ. — Не се тревожи изобщо. Той ще иска да му разкажеш подробно. Както и останалите.

Амбър се намръщи.

— Останалите? Бети, не, моля те, не искам никой да…

— Глупости — заяви Бети, отмятайки всички възражения на Амбър, махвайки с едната ръка, докато с другата изваждаше телефона от джоба си. Тънките ѝ пръсти танцуваха ефирно по бутоните и само след броени мигове беше изпратено групово съобщение до всички.

Седяха на леглото, докато чакаха другите да пристигнат. Бети разпита Амбър за училището, за приятелите ѝ, за работата ѝ във Файърбърд и слушаше, докато Амбър разказваше. Това беше ново усещане за Амбър, да говори за тези неща на собствената си майка. За пръв път, откакто можеше да си спомни, Бети изглеждаше истински заинтригувана от нея и от живота, който водеше. Кимаше и се усмихваше, задаваше нужните поясняващи въпроси на нужните места, и когато чуха първата кола да спира пред къщата, Бети се наведе и я целуна по челото.

— Толкова се гордея с теб — нежно каза тя.

Сълзи избиха в очите на Амбър, неканени, като крадец, който се вмъква в дома ѝ и това беше също толкова шокиращо.

— Иди да посрещнеш другите — заръча Бети. — Аз ще помогна на Бил с вечерята. Хубаво, че избрахме по-голяма патица днес.

Амбър изчака Бети да излезе, преди да потърка очи. Кокалчетата на ръцете ѝ се навлажниха. Усещаше непонятно стягане в гърдите, от което дишаше странно. Изправи се и изчака един момент да се успокои. Не можеше да е сигурна, но подозираше, че това означава да имаш любящ родител. Всъщност се оказа, че това е леко притеснително преживяване.

На вратата се звънна и тя отвори. Двама от най-близките приятели на родителите ѝ — Грант и Кърсти Ван дер Валк, които живееха на пет минути от тях, така че не беше изненадана, че пристигнаха първи. Онова, което я изненада, обаче, беше усмивката на лицето на Грант — широка почти колкото гръдния му кош.

— Привет, хлапе — поздрави той Амбър и я прегърна. Никога не я бе наричал хлапе преди. Нито пък някога я беше прегръщал. Ухаеше на скъп афтършейв, използван в умерени количества.

Той отстъпи назад, все така усмихнат. Имаше прическа, която винаги бе напомняла на Амбър за Елвис Пресли в късните му години, само бакенбардите не бяха толкова смехотворни.

— Как мина днес с онази твоя директорка? Татко ти ми каза, че си я пощадила. По-добър човек си от мен, да знаеш!

— Това никога не е било под въпрос — обади се и Кърсти, която също даде прегръдка. Ако Грант беше Елвис, то Кърсти бе Присила — красива, червенокоса и толкова чудесно жизнерадостна. А днес цялата ѝ жизнерадост бе насочена само и единствено към Амбър. — Как си? — попита тя нежно, сякаш това бе разговор, предназначен само за тях двете. — Добре ли се чувстваш? От колко време продължават мигрените?

— Не от твърде дълго — измънка Амбър, като вече започваше леко да се плаши от цялата тази работа. Да нямаше мозъчен тумор, за който всички вече бяха наясно?

Тогава Кърсти се ококори.

— Мили Боже, ухае разкошно. Ти ли им помогна да сготвят?

Амбър се пробва с усмивка.

— Не ме пускат да доближавам фурната — отвърна и ги въведе в дневната, където не след дълго към тях се присъедини Бил. Докато си разговаряха на общи теми, той стоеше до Амбър, обгърнал с ръка рамото ѝ, както правеха гордите родители по телевизията.

Тогава на вратата отново се звънна и Амбър се извини. Никой от родителите ѝ си нямаше роднини, така че тази малка групичка приятели отдавна запълваше липсата на семейство. Предполагаше, че при това положение, те представляваха нейни чичовци и лели, макар те да се бяха отнасяли с нея със същата хладна незаинтересованост, с която беше свикнала.

Тя отвори вратата и буквално беше пометена.

— Привет, хубавице! — изръмжа Алистър.

Амбър направо не знаеше как да реагира на това. Краката ѝ увиснаха във въздуха. Алистър се разсмя и я постави обратно на земята. Също като родителите ѝ и семейство Ван дер Валк, Алистър Модин беше по-възрастен, отколкото изглеждаше. Зад цялото валмо косми се криеше приятно, усмихнато лице, беше по-семпъл от останалите — предпочиташе дънки пред костюми и навити ръкави пред закопчана яка и вратовръзка.

— Чух, че си имала неприятности в училище — прошепна той, сякаш беше някаква тайна. — Знаех си аз, че си калпазанка, още от първия миг, в който те видях. Беше само на няколко часа, но аз бях сигурен. Знаех си — за момент се загледа в нея. — С всеки изминал ден все повече заприличваш на майка си.

Амбър се усмихна вежливо, макар да знаеше, че това си е опашата лъжа. Бети беше красива. Амбър беше обикновена. Бети беше като статуетка. Амбър — не. С това беше наясно.

Третата последна кола спря пред къщата.

— Другите са в дневната — каза тя.

Алистър хвърли един поглед назад към колата, после отново се усмихна на Амбър и влезе при останалите.

Амбър стоеше на прага и наблюдаваше как Имелда се приближава към вратата под започващия дъжд. Русата ѝ коса беше с прическа и изглеждаше безукорно. Дрехите бяха идеално подбрани. Гримът — безупречен. Всичко това беше очаквано. Имелда Монтгомъри беше живият, дишащ пример за жена, която си има всичко в пълен комплект. Всичко, с изключение на усмивка. Имелда имаше красиво лице, което се молеше за усмивка и все пак Амбър никога не я бе виждала искрено щастлива. Дори докато беше омъжена за Алистър.

— Амбър — продума Имелда, когато влезе вътре.

— Здравей — отвърна Амбър и това беше целият им разговор. Точно както очакваше Амбър. В сравнение с Имелда, дори родителите ѝ изглеждаха любвеобилни.

Преместиха се в трапезарията и Амбър седна да вечеря с родителите си и техните приятели. Пиха вино, тя пи ко̀ла. Последният път, когато се беше хранила с тях, беше преди три месеца, на шестнадесетия ѝ рожден ден. До тази вечер не ги беше виждала в толкова добро настроение. Е, освен Имелда, която всъщност изглеждаше още по-мрачна от обикновено. Но това си беше Имелда. Специален случай.

Амбър не беше поканила никой от приятелите си на рождения си ден. Верните ѝ приятели, истинските ѝ приятели и без това бяха онлайн, в чатовете на фен сайтовете и във форумите. Не искаше да се среща с никой от тях на живо. Онлайн можеше да се преструва на популярна и на забавна, и на интересна, не ѝ се налагаше да се тревожи, че ще разочарова някого, когато усмивката ѝ не успяваше да освети стаята. Онлайн никой не се интересуваше от каратите на усмивките.

Изтърпя всички въпроси за възможностите за гаджета и обичайната гадост в училище и тъкмо бе започнала да се забавлява, когато изведнъж си припомни за вкуса на онова момче в устата си. Апетитът ѝ се изпари внезапно и докато тя ровеше из чинията си, останалите продължаваха да си говорят. Въпреки онова, което бе споменала Бети по-рано, никой не обсъждаше изблика на насилие, който беше помрачил деня на Амбър. И тя бе благодарна за това.

— Изглеждаш изморена — каза Бети, пресягайки се към нея.

Амбър кимна.

— Мисля, че ще си легна по-раничко, ако няма проблем.

— Разбира се, че няма — отвърна Бил. — Остави си чинията — ние ще вдигнем масата. Отивай да си легнеш, днес беше голям ден за теб.

— Най-големият — добави Грант.

Останалите кимнаха и се усмихнаха разбиращо, само Имелда изглеждаше ядосана. Повече от ядосана, всъщност. Направо бясна.

Амбър беше твърде изморена, за да се занимава с това точно сега. Изправи се, като за пръв път забеляза, че никой не беше дори докоснал храната си, усмихна се и каза:

— Лека нощ.

Надигна се хор от сърдечни пожелания за лека нощ и тя се прибра в стаята си, като затвори вратата зад себе си.

Дъждът барабанеше по стъклото като куршуми от картечница. Навън беше горещо и влажно, но вътре беше прохладно от климатика, точно както обичаше. Искаше да се мушне директно под завивките, макар да не беше много след десет часа, но също така имаше нужда да си поговори с някой за случилото се през деня. Влезе в чата на „В мрачните места“.

Принцесата на мрака каза…

Ехо? Някой на линия?

Лудия шапкар99 каза…

Принцесо! Къде беше, момиче?

*присламчва се за прегръдка*

Принцесата на мрака каза…

Заета бях с училище и други неща. Имах НАИСТИНА странен ден.

Да си виждал ВАС напоследък?

Лудия шапкар99 каза…

И аз! Вчера изпусна дискусията. Какво мислиш за епизода от вторник?

Беше на линия по-рано. Занимаваше се с някакви ролеви игри, нещо такова. Защо?

Принцесата на мрака каза…

Просто исках да си поговорим. Карай. Много ми се спи, няма да чакам. Лекинка х

Лудия шапкар99 каза…

Неееееее! Не ме оставяй!

Амбър излезе от чата и си легна на леглото. Беше твърде голямо усилие да си свали дрехите. Да си измие зъбите пък изглеждаше като нелепо хабене на енергия. Едва успяваше да задържи очите си отворени. Чу, че родителите ѝ и другите си говореха, но не различаваше думите. Чуваше се смях. Вълнение.

Телефонът ѝ звънна, вибрирайки на хълбока. С изтръпнали пръсти го измъкна от джоба си и го приближи до ухото си.

— Аз съм — чу се гласът на Сали. — Току-що ми се обади Франк. Две ченгета са идвали във Файърбърд преди десетина минути и са питали за теб.

Слаби сирени забиха в главата на Амбър.

— Какво биха могли да искат? — уморено попита тя.

— Теб — отвърна Сали. — Казали, че си нападнала онези типове от следобед. Нападна ли ги? Казали, че единият от тях бил в болница.

Амбър се изправи със стон.

— Франк казал ли им е името ми?

— Разбира се, че го е казал, Амбър. Те са ченгета. Какво стана?

На вратата се позвъни. Амбър затвори и мушна телефона в джоба си, докато се изправяше. Стаята за миг се завъртя около нея. Когато се увери, че няма да се строполи на пода, стигна с франкенщайнска походка до прозореца. На алеята пред къщата имаше патрулна кола.

4

Разговорът в къщата замря, подменен от нов непознат глас. Мъжки глас. Делови. На Амбър ѝ се искаше да не е толкова изморена. Само ако можеше да подкара мозъка си на нормални обороти, щеше да е в състояние да обясни. Беше сигурна, че може да убеди ченгетата да разберат. Пое няколко дълбоки глътки въздух, за да прочисти главата си, и тръгна несигурно към вратата. Отвори. Ако смятаха да я изведат с вдигнати ръце, щяха да останат разочаровани. Беше твърде изтощена, за да вдига ръце.

Както звучеше, другите бяха останали в трапезарията, а Бил и Бети бяха въвели полицаите в дневната, за да разговарят. Амбър остана прилепена към стената, докато се приближаваше, в случай че имаше нужда от опора. Стигна до семейната снимка в коридора — единствената фотография в рамка, на която бяха и тримата, и спря. Оттук можеше да вижда от другата страна на коридора през отворената врата.

Двамата служители на реда стояха в дневната, в пълната си униформа, и разговаряха с родителите ѝ. Казваха нещо, но Амбър не можеше да се концентрира достатъчно, за да разбере смисъла на думите. Не знаеше защо се чувства толкова изтощена. Всички стояха в средата на стаята и се гледаха. Амбър размърда рамо, опряно в стената, после се поспря, като се съсредоточаваше върху онова, което казваше полицаят.

— … просто трябва да поговорим с нея, нищо повече.

— Амбър не се чувства добре в момента — отвърна Бил. — Може би ако се върнете утре, ще е поукрепнала.

— Господин Ламонт — каза полицаят, — разбирам какво се опитвате да направите. Моля ви, не мислете, че не съм наясно. Дъщеря ви може много да е загазила и вие искате да я предпазите. Разбирам това. Наистина. Но не ѝ правите услуга, като не ни допускате да поговорим с нея.

Въпреки умората, Амбър почувства как цялата се вледенява отвътре.

— Съпругът ми не лъже — обади се разстроено Бети. — Само се обадете на директор Гилмор, сигурна съм, че той ще гарантира за нас и за Амбър. Каквото и да смятате, че се е случило, аз просто съм сигурна, че не се е случило.

— Няма да се обаждаме на директора на полицията, дори няма да поставяме въпроса, преди да сме разговаряли с Амбър — отговори полицаят. — Има двама младежи, които се кълнат, че тя ги е нападнала.

— Едно шестнадесетгодишно момиче е нападнало двама мъже? — попита Бил. — И вие приемате това сериозно? Наистина ли си губите времето с подобни безсмислици?

— Ще изясним всичко, ако просто ни позволите да си поговорим с нея.

Бил постави ръце на хълбоците си и поклати отчаяно глава. Бети го изгледа.

— Ти си такъв перфекционист — рече. Разстроеният вид, който демонстрираше доскоро, беше изчезнал.

— Просто ми харесва нещата да са на чисто, — отвърна Бил. — А това… няма да е много чисто.

— Простете, какво няма да бъде чисто? — попита единият от полицаите.

Но Бил и Бети не му обърнаха внимание.

— Това е много специален ден — продължи да говори Бети. — Прекрасен ден. Шестнайсет години, чакахме този ден шестнайсет години. Случващото се в момента е просто дребно неудобство. Това е всичко.

— Госпожо Ламонт — понечи да се изкаже единият полицай, но Бил го прекъсна.

— Вече е в системата — обърна се той към жена си. — Вече е регистрирано.

— Не, не е — отвърна Бети. — Ей този каза, че дори не са повдигнали още въпроса. Гилмор ще зачисти нещата. И преди го е правил и за парите, които му плащаме, със сигурност ще го направи отново. Може би ще се наложи да закараш колата им в блатото по-късно тази вечер, само за да объркаш колегите им, но какво пък?

Полицаите се спогледаха.

Бил погледна жена си и се усмихна.

— Говориш сериозно, нали? Наистина ли искаш да го направим?

— Да — отговори Бети. — Наистина искам — тя взе едно палто от облегалката на дивана и го облече, издърпвайки ръкава надолу под китката, обвивайки го около ръката си.

— Ъ, моля? — обади се полицаят.

— Та кой от двамата искаш? — попита Бил.

Бети кимна към по-близко стоящия до нея.

— Ей този.

— Хубаво — вдигна рамене Бил. — Аз ще убия грозника.

— Ей — извика едрият полицай, но следващите му думи бяха заглушени от ръката на Бил, която покри лицето му.

Само че ръката не беше на Бил. Беше червена с черни заострени нокти по върховете на пръстите. Лицето на Бил също беше червено, но различно, променено, целият беше по-едър, по-висок, извисил се внезапно над полицая — чудовище с червена кожа и черни рога, които излизаха от челото му и се извиваха спираловидно, като на овен.

Демонът, заел мястото на Бил, блъсна главата на полицая в стената. Главата се смачка като празна кутийка от безалкохолно.

Партньорът на полицая отскочи шокиран назад, посегна към кобура, за да извади пистолета си, после си спомни за Бети и се обърна тъкмо в момента, в който тя се промени. В един миг беше Бети. В следващия — чудовище. Високо. Червено. С рога. Юмрукът ѝ мина право през гърдите му, изскачайки от другата страна в пръски кръв. Полицаят изгъргори нещо, което Амбър не успя да разбере. Бети отвори юмрук, пускайки долния край на ръкава, и издърпа ръката си, освобождавайки се както от палтото, така и от тялото на полицая.

Амбър се отдръпна и приклекна, докато мъртвият полицай се строполяваше на пода.

— Е — чу Бил да казва, — това свърши работа.

Бети се разсмя. Беше си нейният смях, определено, но идваше от устата на демон.

Вратата между дневната и трапезарията се отвори и Амбър отново се присламчи по-напред, за да види как Грант въведе всички в стаята. Гледаха шокирано касапницата.

Кърсти покри устата си с ръка.

Бил се обърна към тях.

— Можем да обясним.

Кърсти се втурна напред.

— Това е моето палто! Какво, по дяволите, Бети?

Коленете на Амбър омекнаха.

— Може ли да говорим за палтото ти по-късно? — обади се Грант. — Дали точно в този момент ще е възможно да поговорим за двете мъртви ченгета на килима?

— Ще се обадя на Гилмор — каза Бил. — Всичко ще оправим. Не е кой знае какво.

— Ама те са ченгета!

Демонът Бил махна с ръка.

— Малко се поувлякохме. Не трябваше да го правим. Доволен ли си? За тази вечер с Бети ще сме по-ниски от тревата, обещаваме. Убиваме Амбър и приключваме. Никакви убийства повече тази седмица.

Стомахът на Амбър се преобърна и тя внезапно почувства студ, по-силен от когато и да било в живота ѝ.

— Наистина съжалявам за палтото ти — обърна се Бети към Кърсти. — Ще ти купя ново.

Кърсти поклати глава.

— Беше в ограничени бройки. Вече не се намират.

Амбър се плъзна странично, забравила как да ходи, как да диша. Краката ѝ бяха натежали, като от камък, влачеха се по пода към спалнята ѝ, докато останалата част от тялото правеше всичко възможно да стои изправено. Падна през прага на колене, обърна се и протегна ръка нагоре, за да затвори вратата с безчувствени пръсти. Устата ѝ беше пресъхнала, а езикът ѝ се бе удебелил. Нещо ставаше в стомаха ѝ и тя падна напред, подпирайки се на ръце и колене, повръщайки върху килимчето, което бе в стаята ѝ от години. Но не издаде нито звук. Дишаше тежко и бълваше, но не издаде и звук.

Родителите ѝ бяха чудовища. Бяха им пораснали рога. Бяха убили полицаите. Родителите ѝ и техните приятели щяха да убият нея.

Бети я беше упоила. Ето какво беше направила. Успокоително или нещо такова, поднесено с храната. Не, с ко̀лата. Амбър загледа повръщаното по килимчето и се зачуди колко ли от лекарството се намираше в него.

Тя протегна ръка, сключи длан около орнамента на леглото си и го използва да се изтегли нагоре, да се изправи и да не падне настрани. Трябваше да се измъкне. Трябваше да бяга. Тръгна към прозореца, а стаята се килна със страшна сила, тя се препъна и полетя към стъклото. Изметна се настрани, преди да го разбие и вместо това се удари с лакът в стената. Заболя я, но поне родителите ѝ не дотичаха веднага да видят какво става. Беше толкова прежадняла. Имаше бутилка вода на нощното шкафче, но то беше в другия край на стаята.

Безчувствени, изтръпнали пръсти полазиха към прозореца. Глупав, безчувствен палец опрян на резето. Безчувствени зъби, които се впиха в долната устна и я разкървавиха. Болката беше остра, но изостри сетивата ѝ за миг, а удебелените, глупави, нереагиращи пръсти най-сетне успяха да направят каквото се очакваше от тях. Резето изскърца, помръдна, а тя се подпря с ръка на перваза и натискайки напред и нагоре, използва цялото си тяло, за да плъзне прозореца и да го отвори. После краката ѝ поддадоха и тя падна, като удари главата си в перваза, докато се свличаше надолу.

Амбър полежа със затворени очи, докато кръвта пулсираше в ушите ѝ като барабанен ритъм, като стъпки, като кокалчета на пръсти по вратата.

— Амбър?

Отвори очи.

— Амбър? — повика Бети от коридора. — Добре ли си?

Да не отговори означаваше вратата да се отвори. И Бети да надникне вътре. Значи отговор трябва. Отговор.

— Да — излезе мъчително думата от устата на Амбър. Последваха още. — Уморена съм. Спя — всяка от думите се откъсваше тежко от езика ѝ.

Вратата. Дръжката. Дръжката се завърта, вратата се открехва. Гласът на Бил, долитащ отнякъде.

— Къде държим препарата за петна?

Затваряне на вратата, отдалечаващите се стъпки на Бети.

Амбър се обърна настрани, после се изправи на ръце и колене. Остана така, дишайки тежко, събирайки сила. Без да вдига глава, се протегна към перваза. Сграбчи го. Изтегли се нагоре, докато не показа едната ръка навън. Стисна перваза от външната страна. Издърпа се нагоре, промуши глава през прозореца в жегата, и в тежкия въздух, и в дъжда.

Амбър падна на тревата, а краката ѝ се блъснаха в дограмата. Така щяха да я открият. Не беше избягала. Не можеше да почива, не и по този начин. Трябваше да се махне. Трябваше да продължи да се движи.

Амбър вече лазеше по мократа трева, през шарените сенки на дърветата. Трябваше да се махне оттук. Трябваше да лази по-бързо. Трябваше да стигне до пътя. Да стигне до пътя, да се качи в колата, да потегли. Да избяга.

Земята под нея се промени, стана по-твърда. Без трева. Без повече трева. По-тъмна. По-твърда. По-гладка. Пътят.

Приближаващи стъпки, бързащи в дъжда. Бяха я намерили. Вече я бяха открили. Ръцете ѝ бяха слаби, не беше останала никаква сила. Тялото ѝ се отпусна на земята. Съзнанието ѝ… съзнанието ѝ… къде беше съзнанието ѝ?

Обувки. Обувки на висок ток върху мократа настилка, точно пред нея. Глас. Женски. Познаваше този женски глас.

— Здравей, Амбър — каза Имелда.

5

Амбър се събуди в стая, която не беше нейната. Изчистени линии и нищо излишно. Тежки завеси пазеха мрака да не избяга в утринния светлик. С бавни движения тя отмести завивките от себе си и се изправи. Беше по бельо. Дрехите ѝ бяха внимателно сгънати върху скрина. Чисти и сухи. Тя се промъкна до прозореца, раздели завесите и надникна над езерото Бола. Намръщи се. Апартамент в града с гледка към езерото Бола. Не знаеше къде, по дяволите, се намира.

Но беше жива. И това беше нещо, поне нещо.

Амбър грабна дрехите си и се облече. Телефонът ѝ го нямаше. Посегна към чашата с вода до леглото, но се спря, като си спомни за ко̀лата. Имаше баня — чиста и лъсната, изглеждаше сякаш никога не бе използвана и тя пи директно от чешмата, след което забърса устата си. После тръгна към вратата, прилепѝ ухо, но не чу нищо.

Отвори, позачуди се и пристъпи навън.

Апартаментът беше огромен, впечатляващ и абсолютно лишен от индивидуалност. Приличаше на апартамент в надстройката на хотел. Всичко беше чисто и на мястото си. Всеки цвят си пасваше на мястото, всяка извивка и линия допълваше извивките и линиите около нея. Беше замислено да пасва, да подхожда, да принадлежи. В ляво имаше дизайнерска кухня, цялата в бляскав метал, с огромен остров в средата, отдясно имаше балкон с гледка към града — целият в стъкло и палмови дървета, а точно направо беше изходът.

Беше преполовила разстоянието до вратата, когато забеляза Имелда в дневната, с гръб към нея. Говореше по телефона, изслушваше някого.

Амбър се пресегна към вратата на апартамента, отвори тихо и пристъпи в коридора. Бели стени. Стигна до ъгъла и надникна.

В края на коридора имаше асансьор, врата към стълбището и прозорец. До прозореца, загледан над очертанията на градския пейзаж, стоеше висок мъж в сини дънки, черна тениска и захабени каубойски ботуши. На масичката до него имаше огледало, купа с благоухания и пушка.

Амбър се вторачи в пушката.

Притисна се към стената и затвори очи. Дишаше твърде шумно. Твърде шумно, щеше да я чуе, беше сигурна. Надникна отново. Той още гледаше през прозореца. А пушката още си стоеше на мястото.

Нямаше избор. Не можеше да се върне обратно, но не можеше да остане, където беше. Трябваше да направи нещо. Трябваше да се движи напред.

Потискайки порива да хукне колкото ѝ държат силите, Амбър направи няколко малки бавни крачки. Стигна до масичката, без да вдигне шум и хвана пушката. Тя издрънча в масата и мъжът се обърна. Беше хубав, някъде към средата на четиридесетте. В черната му коса имаше сиви кичури. Тесните очи бяха спокойни.

— Не е зле да оставиш това, преди да е гръмнало — каза.

— Махни се от пътя ми. Махни се от пътя ми или… ще те гръмна.

— Ръцете ти треперят — отбеляза той. — Дай ми я. — Бавно протегна лявата си ръка напред, Амбър отстъпи крачка назад и после изведнъж в другата му ръка се появи пистолет, а той го насочваше към главата ѝ. — Ето сега вече си наистина изплашена — каза той. — Сега искаш да избягаш с писъци. Това е напълно разбираемо. Но няма да се поместя. Няма да минеш през мен.

— Моля те — каза тя, а пушката вече се тресеше здравата в ръцете ѝ. — Те се опитват да ме убият.

— И защо тогава още не си мъртва? — попита той. — Остави пушката на масата и се върни в апартамента.

Сълзите се стичаха по страните ѝ.

— Моля те, не ме карай да се връщам.

— Свали пушката.

— Не разбирам какво става.

— Не съм този, който ще ти дава обяснения за това. Или ме застреляй, или остави пушката.

Амбър поклати глава, но осъзна, че при все това поставя оръжието на масата. Мъжът плъзна пистолета в кобура на колана си, преди да вдигне пушката.

— Вероятно дори не е била заредена — тихо издума тя.

— Не, беше заредена — отговори мъжът. — Щеше да ме разполовиш, ако беше дръпнала спусъка. Връщай се вътре, Амбър. Говорѝ с Имелда.

Нямаше голям избор. Амбър се върна по обратния път, поколеба се пред вратата, но накрая влезе.

Имелда я видя и вдигна пръст с молба да я изчака.

— Държим под око всичките ѝ приятели, нали? — заговори тя в слушалката, притисната до ухото. — Именно. Не бих се тревожила за това, Кърсти. Ще я намерим. Само въпрос на време е. Е, добре, трябва да затварям. Искам да проверя директорката в училището ѝ — Заслуша се. — Понеже след вчерашната чудна сценка, сега със сигурност знае, че директорката не е в нашия отбор. Да, умна съм. Ще ти звънна, ако чуя нещо. Чао засега.

Имелда затвори.

— Искаш ли да закусиш нещо? — попита, насочвайки се към кухнята. Сипа портокалов сок във висока чаша и я постави до селекция от кроасани и сладкиши. Чак тогава погледна отново към Амбър и зачака.

— Какво става? — попита Амбър.

— Наистина дълга история — отвърна Имелда.

— Отвън има един мъж с пушка.

— Това е мой приятел — Майло Себастиан. Няма нужда да се тревожиш за него. Трябва да се тревожиш за родителите си.

— Какво им има?

Имелда успя да се усмихне.

— Смяташ, че се държат необичайно? Това е, защото не ги познаваш много добре.

— Те са демони. Чудовища.

— О, Амбър… Всички сме чудовища. Метафорично, искам да кажа. Цялата човешка раса. Мразим, убиваме, причиняваме си отвратителни неща — на себеподобните и на планетата. Но ние, в нашия случай, също така сме и истински чудовища. С рога.

— Наистина не схващам и дума от това — отговори Амбър. — Моля те, просто ми кажи какво става.

— Ще ти обясня всичко. Но за начало ще трябва да ти покажа. Сега ще се променя, съгласна ли си? Ще се превърна в… така де, в чудовище, точно като родителите ти. И искам да запазиш спокойствие. Ще можеш ли?

Амбър преглътна, след което кимна.

— Няма да те нараня, само искам да ти покажа.

— Добре.

— Сигурна ли си?

Да.

— Добре. Още веднъж — искам да запазиш спокойствие.

В пълна безопасност си.

Кожата на Имелда стана червена, зъбите ѝ се изостриха, появиха се черни рога и всичко това отне по-малко от удар на сърцето.

Амбър закрещя, хвана някакво растение в саксия, метна го, но саксията не достигна целта си и се разби на пода.

— Ти уби Хенри — смаяно промълви Имелда.

— Помощ! — крещеше Амбър.

— Изпадаш в паника — каза Имелда.

— Ти си чудовище! — пищеше Амбър.

— Това не е новост за мен.

Амбър хукна към вратата.

— Това вече го пробва, забрави ли?

Вълна на болка мина през Амбър, което я накара да се олюлее, без да успее да падне, обаче. Отблъсна се от вратата и побягна към прозореца.

— Какво, ще скачаш ли? — попита Имелда. — Нима? На тридесет и петия етаж сме.

Амбър грабна една възглавничка от дивана и я изправи пред себе си с изпънати ръце.

— Не съм съвсем сигурна какво имаш предвид с това — призна Имелда.

— Ти си чудовище — повтори Амбър с дрезгав глас.

— Да — потвърди Имелда. — И никак не ми е приятно да съм тази, която ще ти го съобщи, слънчице, но ти също си чудовище.

Амбър погледна към ръцете си. Видя колко бяха червени. Видя черните нокти, които пронизваха възглавничката.

— О, Господи — промълви, усещайки как езикът ѝ докосва зъби, някак по-дълги от преди миг. Главата ѝ се замая. Вдигна ръце и напипа рога. — О, Боже. Помогни ми. Моля те…

Имелда Чудовището се приближи бавно.

— Амбър, трябва да се успокоиш…

Амбър несръчно се дръпна назад, оставяйки пред себе си пътечка от хвърчащи перца. Започна да плаче.

— Стой далеч от мен.

— Помоли ме да ти помогна. Помагам ти.

— Стой надалеч — каза Амбър, а гласът ѝ се пречупи.

— Добре.

— Помогни ми.

— Вземи решение вече какво искаш — рече Имелда като едва се усмихваше.

— Моля те, само… защо имам рога?

— Защото си като мен — отвърна Имелда. — И като родителите си и като Грант, Кърсти и Алистър. Ти си демон, миличка.

Думата зацикли в съзнанието на Амбър като костица в гърлото, така че тя едва отбеляза Имелда, която вече се бе втурнала към нея, докато вече не беше твърде късно да направи каквото и да било.

— Извинявай за това — каза Имелда и нанесе удар, който прати Амбър в безсъзнание.

6

Амбър се отърсваше от дрямката, в която нямаше сънища, и се събуди, без да отваря очи. Сгуши се по-надълбоко във възглавницата, отнасяйки се отново бавно в съня, след което си спомни къде се намира, какво се беше случило и се изправи така рязко, че едва не падна от леглото.

Отново беше в спалнята в апартамента на Имелда. Завесите бяха вече отворени. Денят беше слънчев и топъл. Тя провери отражението си в огледалото на стената. Изглеждаше нормално. Косата ѝ беше кошер, но нямаше други поражения.

Всичко беше истинско. Знаеше, че е било истинско. Беше пуснала рога. Бяха пораснали от главата ѝ, кожата ѝ бе станала червена, а ноктите — черни, точно както преди да направи челюстта на Брандън на пух и прах с един удар. Беше ги пуснала точно както си ги пускаше Имелда. Точно както си ги пускаха родителите ѝ.

Но не. Това не можеше да е вярно. Трябваше да има някакво обяснение. Разумно, логично обяснение от реалния свят.

Изправи се. Беше напълно облечена с тениска и къси панталонки, с гуменките. Това беше приятно усещане. Излезе от спалнята. Мъжът с пушката седеше на дивана, кръстосал дългите си крака, и четеше някакво омачкано книжле. Майло Себастиан, спомни си тя. Погледна към нея и отново се зачете.

— Къде е Имелда? — попита Амбър.

— Излезе — отвърна той.

Тя почака, давайки му възможност да я осветли с повече информация, но той очевидно не беше от разговорливите.

— Излезе къде? — настоя тя.

— С другите.

Вълна на тревога изпълни вените на Амбър.

— С родителите ми? Какво прави с тях?

— Преструва се, че те търси — задържайки пръста си върху страницата, до която беше стигнал, той затвори книгата и вдигна очи. — Можеш да я изчакаш тук. Едва ли ще се бави много.

Амбър се поколеба, после направи няколко крачки навътре в стаята.

— Не ми се вярва да ме пуснеш, права ли съм?

— Няма къде да отидеш — отговори Майло. — Ченгетата не могат да ти помогнат. Директор Гилмор може да си позволи луксозния апартамент само благодарение на парите, които му плащат. Родителите ти и техните приятели са много влиятелни хора. Би трябвало да го знаеш.

Амбър не отговори. Не спомена лекотата, с която бяха постигнали уволнението на директорката ѝ.

Отиде до другия диван точно срещу мястото, където седеше Майло и приседна на крайчеца, събрала колене, с ръце в скута.

— Ти знаеш ли какво става?

— Не съм този, който трябва да говори по въпроса.

— Значи все пак знаеш. Знаеш, че са чудовища, нали? Знаеш, че Имелда е чудовище? И това не те притеснява?

— А теб притеснява ли те, че си съвсем като нея?

Амбър поклати глава.

— Не съм. Аз… Аз не знам какво стана, нито какво лекарство ми е дала, но не съм като нея. Не съм като тях. Те са чудовища. Аз съм нормална. Искам да кажа, мисля, че ще знам, ако съм чудовище, не е ли така?

Той я изгледа и не каза нищо.

— Защо имаш всичките тези оръжия? — попита тя.

— Родителите ти може да заподозрат, че Имелда не е съвсем честна с тях. Помоли ме да се уверя, че няма да бъдеш наранена.

— Тук си, за да ме защитаваш? — скочи внезапно Амбър. — Значи аз мога да си изляза оттук и ти не би могъл да ме спреш?

Майло отново отвори книжката, без да вдига врява и продължи да чете.

— Пробвай да видиш.

Какъвто и бунтовнически пламък да беше пламнал в нея, той изпращя и угасна от тона на гласа му, така че Амбър седна обратно на мястото си.

— Да знаеш къде ми е телефонът?

— Унищожен е.

Тя се облещи.

— Моля?

Той продължи да си чете.

— Това е най-лесният начин да те проследят.

— Ама това си беше моят телефон.

— Най-добре да не се обаждаш. Нито да пращаш мейли. Това са неща, които ще доведат родителите ти право при теб.

— И как очакваш да… да… да направя каквото и да било? Телефонът ми трябва, за Бога. Трябва… — гласът ѝ секна. Телефонът ѝ трябваше, за да влезе онлайн и да си говори с приятелите си. В момента имаше нужда от това повече от всякога.

Майло сякаш изобщо не го интересуваше. Отново се беше върнал към книгата си. Уестърн, съдейки по корицата. Амбър никога не беше чела уестърни. Не си представяше, че може да са кой знае колко интересни. Със сигурност имаше ограничен брой истории, които можеш да разкажеш за каубои, и за стрелба, и за коне, преди да стане скучно, дори за онези, които си падаха по такива неща. Колко пъти можеш да опишеш едно седло или кръчма, или пустинна равнина?

И все пак беше нещо. Той харесваше книгите и тя харесваше книгите. Имаше някаква обща тема.

— Чел ли си някога „В мрачните места“? — попита тя.

Майло не откъсна поглед от книгата.

— Не.

— Много добра поредица. Направиха я и на телевизионен сериал. Сега в момента са на трети сезон. Трябва да ги прочетеш. Във всичките става дума за забранена любов, между Балтазар и Темпест. Тя е Черна фея, а той е Безсмъртен. Това е, ъъ, тъй де, така ги наричат. Той има зъл брат, а нейните родители са куку, а тя самата тъкмо беше обладана от призрака на бившето ѝ гадже. Действието се развива в Монтана. Във филма понякога има и коне.

— Конете са супер — каза Майло с глас, от който личеше, че не ѝ обръща и капчица внимание.

Амбър се нацупи и спря да се опитва да води разговор.

Поседяха мълчаливо още десетина минути, след което телефонът на Майло избръмча. Той го провери и се изправи.

— Тя се върна — съобщи той, напъхвайки уестърна в задния си джоб и надигайки пушката. Излезе от апартамента, а Амбър веднага скочи, оглеждайки наоколо за изход за бягство.

След няколко мига просто седна обратно.

Чу лекото „зън“ от пристигането на асансьора, а после и тихите гласове на Имелда и Майло, които си размениха някакви любезности или каквото те смятаха за любезности. Тридесет секунди по-късно Имелда влезе.

Амбър се облегна на дивана, скръстила ръце.

— Съжалявам — беше първото, което излезе от устата на Имелда.

— Ти ме удари.

— Ти крещеше.

— Не и когато ме удари.

— Ако има някакво значение, бях сигурна, че и без това ще припаднеш.

— И защо тогава не ме остави да си припадна?

Имелда се поколеба.

— Май трябваше да те оставя да припаднеш. Съжалявам — очевидно с това се изчерпваше извинението ѝ, защото Имелда тръгна към кухнята. — Хапна ли нещо?

Амбър не отговори. Беше умряла от глад, беше жадна, но да отговори, означаваше, че е приела извинението, а тя още не беше готова да го стори.

Имелда започна да си прави капучино, без да се опитва отново да я въвлече в разговор. Когато приключи, се върна в дневната и седна на същото място, където седеше Майло преди малко. Отпи една глътка, постави изтънчената чашка на изтънчената чинийка на изтънчената масичка за кафе и се облегна назад.

— Трябва да хапнеш нещо — отбеляза. — Оттук чувам как ти къркори стомахът.

— Това не е глад. Това е бяс.

— Стомахът ти къркори, когато си ядосана? Не знаех това за теб.

— Има много неща, които не знаеш за мен.

— Е — отвърна Имелда, — това не е съвсем така.

— Ти почти не си говорила с мен.

— Това не означава, че не те познавам. Родителите ти ни държаха добре информирани — а те те познават много по-добре, отколкото предполагаш.

Амбър я загледа мълчаливо за миг.

— Какво ми направи по-рано? Кожата ми и… Какво беше това?

— Знаеш какво беше.

Амбър поклати глава.

— Не. Аз не съм като теб. Не съм чудовище като теб. Какво ми направи?

— Нищо не съм ти направила. Така си родена.

— Не съм била родена с червена кожа, Имелда. Не съм била родена със скапани рога.

— Не, но то беше вътре в теб.

Амбър зяпна.

— Покажи ми тогава. Хайде, давай. Промени се. Трансформирай се. Демонясай. Искам пак да видя.

— Амбър, не мисля…

— Давай, де — продължи Амбър. — Наистина не го очаквах първия път. Сега съм готова. Да те видим в пълния ти блясък.

Имелда въздъхна.

— Хубаво — рече и се изправи, кожата ѝ почервеня, чертите ѝ се изостриха, показаха се и рогата, а Амбър инстинктивно се дръпна назад.

Сега имаше нещо в самата форма на Имелда — начинът, по който се извиваха рогата ѝ, начинът, по който лицето ѝ — преди симпатично, а сега — красиво, улавяше светлината, имаше нещо във всичко това, което предизвикваше тръпки по гърба на Амбър. Това беше формата, която приемаха кошмарите, дълбоко, дълбоко, в най-тъмните ъгълчета на подсъзнанието ѝ.

— И ти можеш да правиш това — каза Имелда. Зъбите ѝ бяха заострени. Беше по-висока. Раменете ѝ бяха по-широки. Дрехите бяха отеснели. Блузата се беше разпасала. — Просто решаваш, че искаш да се превърнеш и се превръщаш.

— Така ли го наричате?

— Превръщане, промяна, трансформация. Можеш да си измислиш свой термин, ако искаш.

— Не искам. Не искам да се превръщам. Не искам да бъда чудовище — Амбър осъзна, че трепери.

— Не е чак толкова зле — каза Имелда. — Ставаш могъщ. Ставаш по-силен и по-бърз и усещаш как нещо в теб просто… се променя. Сякаш се превръщаш в човека, който винаги е трябвало да бъдеш.

— Не човек. Чудовище.

Усмивката върху лицето на Имелда помръкна.

— Чудовище — повтори тя. — Да.

Върна си нормалния вид и оправи блузата си. Изглеждаше почти смутена, когато седна.

— Е, това е, всъщност. Така се прави. Ако си готова да слушаш, ще ти разкажа как започна всичко.

— Изглежда няма да ме оставиш да си тръгна, така че давай.

Имелда отпи още една глътка от чашата си.

— Познавам родителите ти откакто бях на твоята възраст.

— Знам — отбеляза Амбър.

— Не, не знаеш. Запознах се с родителите ти, когато бях на шестнайсет. Те вече се срещаха.

— Срещаха?

— Това беше думата за „излизаха“ едно време. Което пък сигурно е остаряла дума за както го наричате сега. Тримата пък се запознахме с Грант година по-късно. Бил се сприятели с Алистър в Харвард, а Кърсти влезе в групичката, след като Бил и Бети се ожениха.

— Бил не е ходил в Харвард.

— Мисля, че е разумно да се каже, че всъщност не познаваш родителите си. Как мислиш?

Странно чувство обзе Амбър — чувството, че се носи по течението, откъсната от всичко, което смяташе, че знае.

— Да — призна тя смирено.

— Казвам ти това, за да си наясно, че вече всички бяхме приятели, когато светът посрещна новата… хиляда осемстотин и деветдесета година.

— Моля?

— Аз съм на сто четиридесет и шест години, Амбър, а родителите ти са три години по-възрастни от мен.

Амбър нямаше какво да каже в отговор.

— Бил и Алистър се бяха запознали с някои интересни хора в Харвард — продължи Имелда. — Тогава имаше всякакви клубове и общества — любопитни хора, които търсеха как да разширят хоризонтите си. Започнаха с любителски заигравки с окултното, Бил и Алистър. И някак си успяха да привлекат и нас, останалите, в това.

— Какво имаш предвид под окултно? — попита Амбър. — Искаш да кажеш нещо като черна магия?

— Искам да кажа всякакъв вид магия. Или толкова магия, колкото можехме да направим, всъщност. Имаше ограничения в нивата, до които можехме да достигнем. Аз… Аз нямам извинение за нещата, които съм сторила. Позволих да бъда въвлечена в това, но Бил и Бети… Те мислеха само за това. Един ден Бил дойде с някаква история, която бе чул — за сделка със същество, наречено Сияйния демон. В замяна на приношение, този Демон давал власт, сила, магия и, ако се подчиняваш на правилата — вечен живот.

— Като превърне и вас в демони?

— Скачаш много напред — каза Имелда, — но да, точно така.

— Защо бихте пожелали да се превърнете в демони?

— Не чу ли какво казах? За властта, за силата, за вечния живот?

— Но това значи превръщане в чудовища.

Имелда се усмихна нежно.

— Погледни ме. Приличам ли ти на чудовище? Можем да се крием. Много сме добри в това. Но ти ме прекъсна. Бил дойде с тази история, която беше чул някъде. Всички проявихме интерес. Искахме да разберем дали е истина и ако е истина, дали самите ние можем да сключим такава сделка. Отне ни години да наредим пъзела от откъслечни улики, да проследим всяка нишка…

— И тогава срещнахте Сияйния демон.

— Казаха ни за една книга. „Окървавения крал“ — така се казваше. Успяхме да я намерим у един магьосник в Бостън и я откраднахме. Окървавения крал е дявол, или Дяволът, или Кралят на демоните, или… нещо. Познат е под много имена. Та той си има свои Демони, които комуникират с хората тук на Земята — Демони с главно „Д“. Сияйния демон е един от тях. В книгата имаше подробно описание как може да се направи контактът.

— Как го направихте?

— Ритуал. Отне ни няколко месеца да го подготвим. Имаше толкова изисквания, които да покрием, толкова неща да уредим. Не трябваше да ядем няколко дни преди това. И не трябваше да пием нищо два дни. Беше тежко да организираш всичко. Почти невъзможно. Обаче го направихме. Успяхме. И установихме контакт.

— Като вас ли изглеждаше? — попита Амбър. — Така де, сещаш се, когато сте чудовища?

Имелда поклати глава.

— Беше… беше различен. Но в книгата се твърдеше, че едно от най-важните правила е да не го гледаш. Да отклоняваш очи. Откраднах само няколко погледа. Първото, което забелязах, беше миризмата. Бяхме в едно мазе. Тъмно. Студено. И изведнъж тази миризма на сяра. Ставаше все по-силна и по-силна, докато… В един миг бяхме там долу в мазето само шестимата, в следващия вече ни заслепяваше една ярка светлина, точно пред нас, а той сякаш поникна от тази светлина. Веднага всички отклонихме погледи.

— И не си хвърлила едно око?

— Единственото, което мога да ти кажа, е, че той сияеше. Блестеше — в очите на Имелда се четеше странен поглед. Почти замечтан.

— И той ви предложи сделка — подбутна разговора Амбър, малко по-високо, отколкото беше нужно.

Имелда се сепна от унеса си.

— Да, предложи ни мощ. Достатъчна за седем ду̀ши.

— Но нали сте били само шестима.

Имелда помълча за миг.

— Така е. Каза ни какво трябва да направим. Условията бяха… неочаквани. Половината от нас — Кърсти и Грант, и аз самата, искахме веднага да се махнем — на мига. Но ако го бяхме направили, щяхме да разкъсаме кръга и… така де. Той щеше да ни направи на парчета. Така че останахме. И го изслушахме. И накрая се съгласихме.

— На какво?

Тя прочисти гърлото си.

— Сияйния демон щеше да ни предостави сила, достатъчна за седмина. Така че двама от нас трябваше да имат дете. Това дете щеше да порасне, а силата му щеше да се прояви в някакъв момент около шестнадесетата му година. Щеше да стане силно, също като нас. Също като теб.

— Хубаво — каза Амбър. — И тогава щяхте да сте седмина. Какво му е лошото?

— Тъкмо това се очакваше в замяна, Амбър. Някои Демони искат душѝ. Колкото повече притежават, толкова по-силни стават. Колкото по-силни стават, толкова по-могъщ става Окървавения крал. Само че Сияйния демон не искаше от нас душѝ. Искаше стъкленица кръв от всеки един от нас. Нашата кръв, която вече имаше магия в себе си, подправена с… още магия.

— И как подправяхте кръвта си?

Имелда сключи поглед с този на Амбър.

Минаха секунди.

— Гледаш ме така, сякаш очакваш да го измисля — рече Амбър, — обаче си нямам и идея на какво се надяваш.

Имелда не сведе очи.

— Родителите ти имаха син.

Веждите на Амбър се вдигнаха нагоре.

— Имам брат? — беше мечтала да има брат или сестра, някой, с когото да си говори, да споделя, да облекчи това ужасно усещане за самота, което я полазваше, когато в къщата станеше твърде тихо.

— Родителите ти имаха син — повтори Имелда. С ударение на имаха. — Той навърши шестнадесет. Няколко месеца по-късно започна да страда от главоболия, да му прилошава, след което силата му се прояви.

— Да? И?

— И ние го убихме.

Амбър пребледня.

— Какво?

— Сияйния демон ни го обясни там в онова мазе. Каза ни как трябва да попием мощта на седмия, как това ще направи нашата кръв по-силна, как това ще бъде подходящото приношение.

— Убили сте брат ми?

— Убихме го — отвърна Имелда. — А после го изядохме.

7

Смехът заглъхна.

— Не — обади се Амбър едва-едва.

— Демоничните ни образи улесниха всичко. Улесниха го прекалено много.

Амбър поклати глава.

— Не може да сте сторили това. Моля те, Имелда, кажи ми, че не сте го направили.

— Не биваше да позволяваме децата да достигнат етапа, в който да разбират какво представляват. Беше твърде опасно. Твърде непредсказуемо. Ставахме по-силни с всяко следващо дете, което поглъщахме, но всяко се раждаше със сила, равностойна на нашата. Ти си единствената, която реално имах възможност да видя как се променя.

— Щях ли… щяхте ли да изядете и мен? — изправи се внезапно Амбър. — Щели са да ме изядат? Щели са да ме убият и да ме изядат? Собствените ми проклети родители?

— Моля те, седни.

— Не мисля!

— Хубаво — отвърна Имелда и звучеше уморена.

— Давай нататък! Кажи ми какво му направихте на брат ми.

— Убихме го и го изядохме, и той ни направи по-силни — отговори Имелда. — Всеки от нас даде по половин литър кръв, която буквално кипеше от мощ на този етап, а по онова време Кърсти и Грант вече очакваха дете.

— Не — обади се Амбър. — Не е възможно. Такова нещо не се е случвало. Това е извратено.

Имелда не посмя да я погледне в очите.

— Веднага щом техният син навърши шестнадесет и го изядохме, дойде моят ред с Алистър и ние изядохме и моето дете, когато тя навърши шестнадесет, а после отново стигнахме до Бил и Бети.

— Редували сте се? Какво беше този път? Още един брат? Или сестра?

— Беше момиче.

Сълзи се стичаха по страните на Амбър.

— Имала съм сестра. Имала съм сестра и вие сте я убили.

— Да, така беше — отвърна Имелда, издърпвайки стърчащ конец от дрехата си. — На всеки шестнайсет години силата на седмия се рециклираше през нас, правеше ни по-могъщи, а остатъкът отново беше свободен за следващото дете.

— Значи това сте правили? — попита Амбър. — И колко време вече, последните сто години?

— Стараем се да не се привързваме към децата ни. Това е единственият начин да останеш с всичкия си.

Амбър се разсмя.

— С всичкия си? И ти си мислиш, че това е нормално? Това е най-ненормалното нещо, което съм чувала! Това е психария! Това е болно и извратено! Това е зло! Твърдиш, че родителите ми са…

— Психопати — каза Имелда и я погледна. — Да. Чиста проба психопати. Останалите, те станаха психопати. Оставиха се на силата да ги промени, да прояде съвестта им. Но Бил и Бети — те са родени такива. Просто го бяха крили, докато вече не се налагаше да го правят.

— Значи всички са психари, с изключение на теб? — попита Амбър. Ноктите ѝ — все още обичайните ѝ нокти, слава Богу, се впиваха в панталоните. — В това ли искаш да ме накараш да повярвам сега?

— Ако съм психопат — започна Имелда, — защо още не съм те убила? Другите ги няма сега. Ако те убия в този момент… ако те изям… ще абсорбирам цялата ти сила. Няма да се налага да я деля с никого. Та след като наистина смяташ, че съм същата като родителите ти, защо тогава си още жива?

— Не знам — отговори Амбър. — Може да се опитваш да ме убедиш да умра. Или може би, понеже Сияйния демон изисква по стъкленица кръв от всеки един от вас, ако остана само за теб, това ще е нарушение на договора.

Имелда се усмихна.

— Вече нарушавам правилата, като те оставям жива. Но се възхищавам на логиката ти. Не спираш да мислиш, нали? Това е, което винаги съм обичала у теб, Амбър.

— Никога не си обичала каквото и да било у мен — сопна се Амбър. — Преди всичко това дори не ме заговаряше.

— Вече не можех да го правя — отвърна Имелда. — Не можех да се преструвам повече. Не като останалите.

— И как така стана, че ти си по-различна?

Имелда се поколеба.

— Последния път, когато имах дете, нещо се обърка. Опитах се да не се привързвам към нея, но не можех. В момента, в който взех новороденото си бебе на ръце, знаех… Знаех, че не би трябвало да се чувствам така.

— Обичала си я.

— Да.

— И все пак си я убила.

— Алистър я уби. Опитах се да избягам. Опитах се да взема дъщеря си и да избягам, но той знаеше какво планирам. Обеща, че ако се върна, няма да каже на другите. Бях уплашена. Объркана. Слаба.

— И ти върна дъщеря си, за да бъде убита.

— Да.

— И нека позная — чувствала си се зле по този повод.

Имелда вдигна очи.

— Това спира сега. С теб. Прекарах последните десет години да събирам смелост. Съжалявам, че никога не съм се държала мило с теб, но беше твърде рисковано. Боях се, че другите ще забележат какво планирам. Особено Алистър. Той ме познава най-добре. Но сега ще разкъсам цикъла. Ти ще изчезнеш с Майло. Тази вечер. Аз ще се присъединя към вас, когато мога, но имаш един-единствен шанс да се измъкнеш от това жива и Майло знае откъде можеш да започнеш.

— Отпращаш ме? Но не можеш да го направиш. Това е моят дом.

— Така ли? Какво точно имаш тук, Амбър? Приятели? Наистина? Ще останеш заради училището? Заради работата си в ресторанта? Тези неща ти стигат, за да останеш?

Амбър преглътна.

— И къде тогава отивам?

— Майло знае, аз — не.

— Защо не знаеш?

— Защото, ако родителите ти разберат, че ти помагам — отвърна Имелда, — ще ме изтезават, докато не им кажа всичко. Ако не знам къде се намираш, няма как да те предам.

Амбър зяпна.

— Но… какво ще стане с теб?

Имелда се позачуди.

— Родителите ти са безмилостни хора, мила, няма да изпуснат възможността да абсорбират повече сила.

— Ще те изядат?

— И ако извадя голям, голям късмет? Първо ще ме убият.

8

Майло влезе и Имелда поговори с него в далечния край на апартамента толкова тихо, че Амбър не успя да чуе нищо. Той кимаше от време навреме и отговаряше, без дори да поглежда към Амбър.

Тя се зае да разглежда чантата, която ѝ беше връчила Имелда. Малко дрехи и бельо, всичко с нейния размер. Разрови по-надълбоко и намери тоалетна чантичка. Зарови още. Откри плик с пари.

Десетици, двайсетачки и петдесетачки в стегнати ролки. Облещи очи. Трябваше да има хиляди. Десетки хиляди. Сто хиляди?

Всичко необходимо за едно бягство.

Майло и Имелда се приближиха, а Амбър се изправи, за да ги посрещне.

— Време е да тръгвате — каза Имелда.

— Не искам да тръгвам — обяви Амбър.

— Разбирам — отвърна Имелда, — но наистина е най-доброто възможно нещо. Майло ще те пази, доколкото му стигат силите и ще те държи настрани от погледите, доколкото е възможно. Плащаме му за това — десет хиляди на седмица. Вземи ги от парите, които ти дадох.

— Не ме слушаш. Не искам да тръгвам.

— Слушам те, обаче и ти трябва да ме чуеш. Знам на какво са способни родителите ти.

— Можеш да ме скриеш тук.

— Те ще проверят тук — отговори Имелда. — Алистър вече ме гледа странно. Има си своите подозрения. Само въпрос на време е да се отбие за неочаквано посещение.

— Може би той също не иска да ме нарани. Мислила ли си за това? Може да е като теб. Може да му е дошло до гуша от всичко това.

Имелда поклати глава.

— Ще ми се да беше така.

— Питай го! — извика Амбър. — Говори с него! Говори с родителите ми! Може да си променят мнението, ако поговориш с тях!

— Мила, няма…

— Опитвала ли си?

— Не съм — призна Имелда.

— Значи не знаеш, нали така? Искаш да ме отпратиш, при положение, че може дори да не се налага да тръгвам. И аз познавам родителите си, ясно? Знам какви са. Говори с тях. Странни са, но са практични. Само трябва да ги убедиш с разумни доводи.

— Амбър, Бил и Бети няма да си променят мнението — отвърна Имелда. — Те са бесни. Те са отчаяни. Не са спали. Не са спирали да те издирват.

— Тревожат се за мен.

— Тревожат се задето си избягала. Мила, видя ги. Чу какво казаха. Ако те намерят, ще те убият. Трябва да ми повярваш по този въпрос.

— Значи това е? Мислиш, че можеш да ми връчиш една чанта с парцали и плик пари и да ме отпратиш нанякъде си? Дори не знам къде ме пращаш. Няма да тръгна, разбра ли? Няма да тръгна и не можеш да ме накараш!

Имелда погледна към Майло.

— Обикновено не е такава.

— И кой, по дяволите, е този? — почти се развика Амбър. — Изпращаш ме с някакъв странен тип, когото дори не познавам? Как може това да е добра идея?

— Имам му доверие.

— Той щеше да ме застреля преди малко! А ти искаш да се кача с него в една кола? За колко време? Колко време ще отнеме?

Имелда се поколеба.

— Не знам. Може би… две седмици?

— Две седмици?

— Или три.

— Какво?

— Това е единственият безопасен начин. Ще трябва да си купиш още дрехи и неща, но тази чанта ще ти стигне засега.

— Наистина трябва да тръгваме вече — обади се и Майло. — Искам да сме на път, преди да се е стъмнило.

Амбър вдигна ръце.

— Добре, добре, слушайте. Само ме чуйте, става ли? Идеята е твоя. Това е планът, който си успяла да измислиш. Обаче сега и аз имам план. Нашият Майло си отива вкъщи. Отива си вкъщи, играе си там с неговите оръжия и е щастлив. И, докато той е щастлив, аз и ти се качваме в една кола и отпътуваме нанякъде, където е хубаво и никога не поглеждаме назад.

Имелда поклати глава.

— Казах ти. Не мога да дойда с теб.

— Защо? Защо не можеш да дойдеш с мен? Мили Боже, ти си единственият човек, когото познавам, който не се опитва да ме убие.

— За теб ще е по-добре ако остана, миличка. Мога да ги държа под око. Ако се приближат до това да те намерят, мога да ги отклоня.

— Просто не искаш да си около мен.

— Това не е вярно.

— Естествено, че е вярно. Единствената причина да ми помагаш е заради чувството ти за вина. Не ти пука за мен — ако ти пукаше, нямаше да ме даваш на него.

Имелда поклати глава.

— Не е вярно.

— Е, ами ето тогава — имаме два плана. Твоят — глупавият, според който тръгвам с някакъв ненормалник на име Майло, и моят — хубавият план, според който ти и аз отиваме някъде надалеч, където има планини и дървета и може би горска колиба. Ще идем в Монтана. В Монтана е яко. Няма да се налага да живеем в постоянен мор.

— Да гласуваме — обади се Майло. — Аз гласувам за глупавия план, както и Имелда.

Амбър го изгледа, после насочи поглед към Имелда.

— Защо него? Кой е той? Какво общо има той с всичко това?

— Имам си собствена история с Демони — отговори Майло. — Квалифициран съм за тази работа, колкото никой друг.

— Значи си сключил сделка, също като родителите ми? Лошите хора правят сделки с Демони — лошите хора, които обичат да изяждат собствените си деца. Убивал ли си някога, Майло?

— Амбър, достатъчно — отсече Имелда.

— Искаш да се кача в една кола с този тип…

— Да — скара се Имелда. — Искам. Понеже не мога да съм там и той е единственият, който ще може да те защити. Освен това е единственият, който би пожелал да те защитава. Амбър, всичко е голяма каша. Не мислиш ли, че съм наясно с това? Не мислиш ли, че сърцето ми се къса, задето те отпращам? Най-после имах възможност да ти разкажа истината, след годините, през които се страхувах прекалено много, и вместо да ти покажа цялата си любов, която изпитвам към теб от деня, в който се роди, се налага да те отпратя и да се преструвам, че съм същата като останалите. Трябва да се преструвам, че не ми пука за теб, Амбър. Трябва да се правя, че не те виждам като нещо по-различно от поредния усилвател. Това ме съсипва, миличка. Това ме разкъсва отвътре и не знам как, по дяволите, изобщо успявам да не се въргалям в сълзи по пода, но някак си успявам. Защото се налага да бъда силна. Заради теб. И ти трябва да бъдеш силна заради мен. Понеже ти си единственият човек на този свят, когото обичам, и ако нещо ти се случи, ще… ще…

— Съжалявам — тихо каза Амбър.

— О, мила — отвърна Имелда и я притегли в прегръдка. За миг Амбър не знаеше какво да направи. Това не беше кратката прегръдка от Грант или Кърсти, нито стискането с повдигане на Алистър. Беше нещо различно. Беше истинско и Амбър се озова в ситуация да не знае как да отвърне.

Постепенно обви Имелда с ръце и отвърна на прегръдката, дори не забеляза сълзите, които се стичаха по страните ѝ и попиваха в блузата на Имелда. Усети, че Имелда плаче и осъзна, че също плаче. Тази едничка прегръдка беше най-топлият, най-искреният физически контакт, който някога бе имала, и не ѝ се искаше да свършва.

9

Дъждът се смеси със сълзите по лицето ѝ, когато се качи в джипа.

Майло беше паркирал при задния вход на сградата, където беше апартаментът на Имелда. Не искаха Амбър да бъде пред преките погледи на всички. Не искаха да минава по пътеката пред входа дори за няколко секунди, понеже беше риск, който не можеха да си позволят да поемат. Параноята им имаше въздействие и върху Амбър. Тя изчака, докато Майло отвори задната врата, после хукна през жегата и дъжда, почти се гмурна вътре в колата. Майло я наметна с одеяло и затвори вратата.

Качи се отпред, запали и докато джипът се изтегляше към улицата, Амбър осъзна, че не се е сбогувала с Имелда и внезапна ярост прониза сърцето ѝ.

Увери се, че няма да се разплаче пак и издърпа одеялото.

Отвън джипът може и да имаше нужда от автомивка, но вътре беше чист и ухаеше на препарат. Майло правеше впечатление на човек, който поддържа автомобила си в идеален ред и нямаше да се изненада, ако се окажеше, че калта и мръсотията отвън са просто камуфлаж.

Пеш минути пътуваха, без да си продумат. Амбър устояваше на желанието да говори. Искаше да накара Майло да се почувства неловко от тишината. Когато часовникът на таблото показа 8 часа, тя се изправи, но остави одеялото около главата си като шал. За нейно неудоволствие, изглеждаше, че той се чувства крайно комфортно.

— Та къде отиваме?

Майло смени лентата.

— Отиваме да се срещнем с един мой приятел. Възможно е да има как да ни помогне.

— Как да ни помогне?

— Надяваме се, че има някакви идеи за това как да избягваме родителите ти.

— Надяваш се? Имелда каза, че има план. Да се надяваш на някакви идеи не ми звучи като план. Кой е този твой приятел?

— Казва се Едгар Спъриър — отвърна Майло, щом намалиха при светофара. — Беше журналист. Разследванията му го отведоха до по-дълбоко и по-мрачно място, отколкото би понесла една новинарска агенция, така че в момента е на свободна практика в областта на… нещо си.

— Значи на практика не работи.

Отново потеглиха.

— Той предпочита да го наричат „нещо си на свободна практика“.

Тя се смръщи.

— Това шега ли трябваше да е?

Майло вдигна рамене.

— Къде живее?

— В Маями.

— Ама това е на, колко, три-четири часа път оттук. Защо не си по-организиран? Защо той не е тук? Или не му се обадиш? Щях да ти дам назаем телефона си, ако, о-о-о, да, ако не го беше съсипал собственоръчно.

— Никакви телефони, по възможност — отговори Майло, пропускайки напълно тънкия намек на Амбър.

— Имам нов план — рече тя, навеждайки се напред. — Обръщай. Заведи ме в Монтана. Там снимат „В мрачните места“, така че ще мога просто да се помотая наоколо, да погледам как снимат, а сега си имам и достатъчно пари, за да си позволя да наема къщичка там, докато всичко отшуми.

Майло я изгледа в огледалото за обратно виждане.

— Това няма да отшуми.

— Не, наясно съм, просто…

— Не мисля, че си наясно — каза Майло. — Това не е проблем, който ще изчезне от само себе си, Амбър. Родителите ти няма да размислят. Животът ти, такъв, какъвто го познаваш, свърши. Трябва да оставиш приятелите си и семейството. Няма връщане назад.

— Наясно съм с това — настоя тя, макар дори и сама да разбираше колко неубедително звучи.

На входа на магистралата имаше катастрофа, която ги забави и ги вкара в колона от бавно движещи се коли, която пълзеше сред изобилието от арт-деко архитектура на Маями. Дъждът тук беше още по-силен. Неоновите светлини отразяваха влажната чернота на асфалта. Щеше да е красиво, ако Амбър не се дръпваше назад от всяка кола, която минаваше покрай тях в очакване да види лицата на родителите ѝ, насочени към нея.

Докато спрат пред отвратителния блок, където живееше Едгар Спъриър, вече беше минало дванайсет и беше съвсем тъмно. Влажността се спусна тежко върху Амбър в момента, в който тя излезе от джипа. Дъждът се сипеше леко, но облаците още бяха натежали. Светкавици примигваха като лошо монтирани крушки, а в далечината се чуваше гръм.

Апартаментът на Едгар нямаше климатизация. От тавана висеше огромен вентилатор и заплашваше да завърти топлия въздух, но не успяваше да събере енергия за това при никакви опити за убеждаване.

Самият Едгар беше пълничък мъж с руса коса, която падаше немощно на раменете му. Имаше лека усмивка и приятни, блестящи очи, а краката изпод шортите му бяха изненадващо гладки. Подаде на Амбър и Майло по чаша студен чай и си взе една за себе си, след което седнаха насред бъркотията в дневната. Книги и документи се състезаваха за място с тефтери, изпълнени с драсканици. Но пък нямаше никакви кутии от пица и празни бирени бутилки. Едгар може би беше дезорганизиран, но явно не беше мърляч.

— Майло вече ми описа накратко ситуацията — започна Едгар, настанявайки се удобно в креслото си. — Намърдала си се в това, дето ние в занаята му викаме гнездото на осите, Амбър. Майло можеше да те заведе при дузина така наречени „експерти по окултното“ в страната, а те щяха да те отпратят с куп безсмислени съвети и цял тон ала-бала. Вместо това, той те доведе при мен, където сделките с Дявола са нещо като специалност. Сияйния демон е една от областите на особен интерес при мен.

Той млъкна и Амбър усети връхлитаща нужда да запълни тишината.

— Добре — рече.

Това изглежда го удовлетвори.

— И сега — продължи Едгар, — твоето конкретно затруднение се състои в това, че бягството няма да свърши работа.

Струйка пот се плъзна по гърба на Амбър.

— Така ли?

— Така — отговори Едгар. — Родителите ти ще те открият в крайна сметка. Неизбежно е. Сигурен съм, че Майло ще ти го обясни после. Ще те намерят и ще те убият. Така че се налага да действаш по-бързо от тях, нали така? Трябва ти да предизвикаш битката с родителите си.

Амбър се поколеба.

— Ъ-ъ-ъ, да, само че, така де, аз всъщност не искам да се бия с тях.

— Не, не — отвърна Едгар, — няма да искаш да се справиш физически с тях, в никакъв случай. Нито за миг не съм си го помислил. Но ще трябва метафорично да предизвикаш битката с тях, съгласна ли си?

— Предполагам.

— Не можеш да прекараш остатъка от живота си, бягайки. Не можеш да прекараш остатъка от живота си, криейки се. Понеже ако го направиш, остатъкът от живота ти ще бъде действително много кратък. Така че ти трябва алтернатива. Ако бях на твое място, какво бих направил? Много мислих за това, откак Майло се свърза с мен. Много. Но едва тази сутрин ме осени очевидният курс на действие — той се поизправи. — Амбър, това, което трябва да направиш, е самата ти да поговориш със Сияйния демон.

Тя примига.

— Моля?

— Няма да стане — отсече Майло.

Едгар вдигна ръка.

— Изслушайте ме.

— Няма да стане, Едгар.

— Само ме изслушай, приятел, става ли? Отвори си съзнанието за това. Няма какво да направим, за да спрем желанието на родителите ѝ да я изядат. Просто няма. Поглъщането на нейната плът е единственият начин, по който те могат да станат по-силни и единственият начин, по който да заплатят дължимия си данък. Понеже, не забравяй — те наистина го дължат на Демона.

— Не сме го забравили — отвърна Майло.

— Значи няма какво да се направи по този въпрос — продължи Едгар, облягайки се назад в креслото. — Ако не искаш да говориш със Сияйния демон, то какво ни остава? Може ти да ги погнеш. Да ги извадиш от играта. Да ги убиеш, преди те да убият теб.

— Не искам да убивам родителите си — възкликна Амбър смаяно.

— А те искат да убият теб — отвърна Едгар. — И ще трябва добре да размислиш върху фактите, Амбър. Говорим за живот и смърт. Да убиеш или да те убият.

— Тя не иска да убива родителите си — намеси се Майло. — Така че няма да убиваме никакви родители.

— Сетих се вече — отговори Едгар. — Аз съм доста умен тип, ако си забравил. Може и да си мислил, че си седя тук един такъв красив, но всъщност се занимавах с това да прехвърлям всички възможности и да отхвърлям онези, които не стават. Отхвърлих всичко с изключение на тази, с която започнах разговора — Амбър трябва да призове Сияйния демон, да седне и да си поговори с него.

Амбър хвърли поглед към Майло. Той мълчеше, но не изглеждаше много доволен.

— Та това е моята идея — каза Едгар, като говореше вече директно на Амбър. — Обясняваш колко несправедливо е всичко това. Че не си молила за него, в крайна сметка. Ти си невинна страна, хваната натясно от дяволските машинации на родителите си.

— И защо би му пукало? — попита тя.

Едгар се разсмя.

— Добър въпрос. И, разбира се, си права. Сияйния демон няма да си мръдне и пръста за това. Той е Демон с главно „Д“, в крайна сметка. Обича невинните да страдат. Това си му е нещо като специалитет — Едгар се наведе. — Но ти, мило ми момиче, имаш специално право на внимание. Сияйния демон е известен с това, че е крайно придирчив за това пред кой ще се яви. Ще сключи сделка само с някого, който раздразни любопитството му. Но ето тук е цялата работа. Ти, Амбър, си достатъчен дразнител за чието и да е любопитство.

Внезапно тя се почувства страшно неловко.

— Защо?

— Ти си демоничното дете на демонични родители — отговори Едгар. — Но докато родителите ти са демони по силата на някакви обстоятелства, ти си демон по рождение. Това технически те прави по-чиста форма на чудовище, ще ме прощаваш за това описание. Освен това, ти, по силата на факта, че си още жива, вече си компрометирала първоначалната сделка, а това със сигурност е привлякло вниманието му.

— И значи да призова Сияйния демон и да му кажа какво? — попита Амбър. — Ей, привет, може ли да промениш условията на договора на нашите, моля?

Едгар поклати глава.

— Условията са ненарушими, това не може да се заобиколи. Но той може да направи така, че родителите ти и приятелите им никога да не те намерят. Може да направи невъзможно за тях да те наранят. Може да направи стотици неща, които да разрушат плановете на родителите ти и да направят безсмислено това да те изядат.

— А какво ще трябва да направя в замяна?

Едгар вдигна рамене.

— Предвид това, че родителите ти и приятелите им щяха да те изядат и после да му дадат свръхзаредената си кръв, има резон, че той ще пожелае да получи същата енергия от друго място. Да те изпрати да събираш душѝ е много типичен метод на плащане.

— Никого няма да убивам. Няма да го направя.

— Много добре. Ако това са условията на сделката, която ти предложи, просто откажи. Няма болка, няма грешка. Но може и да не поиска от теб да убиваш. Може да има нещо друго.

Амбър вдигна вежди.

— Дали мога да му предложа демоничната си страна? Възможно ли е това?

— Дори да беше възможно, едва ли щеше да прояви интерес.

— Няма да му дам моята си душа — заяви тя, малко по-остро. — Моя си е и няма да я получи.

— Звучи разумно — отвърна Едгар. — Не се тревожи, де — аз имам друго предложение. Ти си достатъчно уникална, за да го призовеш, и ако му предложиш нещо също толкова уникално, може да си имаш сделка.

— Какво имаш наум? — попита Майло.

— Онзи, който се измъкна — отговори Едгар. — Това е история, която ми разказа един много опасен човек на име Дейкър Шанкс. Чувал ли си за него?

Майло поклати глава. Амбър не си направи този труд.

— Дейкър Шанкс беше особено гаден сериен убиец в края на шестдесетте години, началото на седемдесетте.

В крайна сметка успяха да го сгащят от шерифството на едно малко градче, през 74-та, мисля, и стана страшна пукотевица. Шанкс падна под вихрушката куршуми. Нямаше как да се случи на по-добро момче от него. Както и да е, срещнах се с него преди няколко години и той ми разказа…

— Чакай — прекъсна го Амбър. — Току-що каза, че е умрял през 1974-та.

— Така беше, умря — кимна утвърдително Едгар. — Но преди ченгетата да го пипнат, той вече беше направил уговорката със Сияйния демон.

— Значи е още жив?

— Технически? Не. Но все още се мярка наоколо. Последно чух, че бил в родния си град Спрингтън, в Уисконсин, и щастливо видял сметката на група хлапета, но това беше преди петнайсетина години, ако не се лъжа. Ако успеете да го намерите, може и да успее да ви помогне.

— Искаш да помолим един сериен убиец за помощ?

Едгар сви рамене.

— Светът е страшен — трябва да си готова да срещаш страшни хора. Дейкър Шанкс минава в графата страшни хора. Там му правят компания Елиас Маук и Лейтън Ът… може би дори Тесния. На външен вид — очарователен до козирката, обаче… така де. Сериен убиец, нали разбирате? Срещнах се с него през един общ познат и уредих нещо като интервю. Човекът просто искаше някой, с когото да поговори и говори много. Получих някои много цветисти описания на онова, което е направил на жертвите си, някои много притеснителни вътрешни размишления… Говорихме за смъртта, за това какво е било чувството, когато онези куршуми са пронизали тялото му, за случилото се впоследствие. Майло знае за какво говоря, нали така?

Майло не продума и Амбър се намръщи.

— И говорихме за сделката, която беше сключил със Сияйния демон — продължи Едгар. — Как го е призовал, какви са били условията, как е разбрал за него въобще. И той ми разказа една история, която не бях чувал преди, а смятах, че съм запознат с всички истории за сияйния ни приятел.

Разказа ми за един тип, който сключил сделка — не съм запознат с обстоятелствата около нея, но било сделка като обичайните, но той не я спазил. Сияйния демон му дал всичко, което онзи поискал, но вместо да се отплати според договореното, това типче изчезва от града и Сияйния демон му губи дирите. А Сияйния демон никога не губи нищо.

— И какво общо има това с мен? — попита Амбър.

Едгар се усмихна.

— Ако можеш да намериш този тип, може да предложиш местонахождението му на Сияйния демон в замяна на това да разкара родителите ти от теб.

— Да не би да знаеш къде се намира?

— Идея си нямам — отвърна Едгар почти щастливо. — Шанкс искаше да говори, няма спор, но беше много предпазлив по отношение на това какво има да казва. Ще се наложи сама да го попиташ. Може и да ти допадне. Пълен е с доста забавни истории. Може да ти докарат кошмари, но пак са забавни.

— Ъ — рече Амбър, — всъщност не желая да разговарям със сериен убиец.

Едгар се засмя.

— В пълна безопасност си. Нашият Майло ще се грижи за теб.

Амбър погледна към Майло. Колко всъщност опасен беше този тип?

— Защо не дойдеш с нас? — попита Майло. — Познаваш го, той те познава, може да ни запознаеш.

— С удоволствие бих го направил — отговори Едгар, — но той ми каза, че ще ме убие, ако ме види някога отново.

— Защо?

Едгар вдигна рамене.

— Разговорът леко загрубя, какво да кажа? Сериен убиец, нали се сещаш?

10

Едгар отиде да донесе джунджуриите, които бяха необходими на Амбър да призове Сияйния демон и в мига, в който излезе от стаята, Амбър погледна към Майло.

— Сега ли ще го направя?

Майло вдигна рамене.

— Имелда каза, че им е отнело дни да постят и да се приготвят.

— Има повече от един начин да се призове Сияйния демон — отвърна Майло. — Понякога дори не се налага да го призоваваш, явява се пред теб, когато си най-уязвим.

— Майло, не знам…

— Ако не искаш да го правиш, кажи. Ще намерим друг начин.

— Има ли друг начин?

Майло не отговори.

Амбър бавно покри лице с дланите си и прокара пръсти по страните си.

После се наведе.

— И какво тогава да кажа? Как да поздравя Сияйния демон? Сър ли да го наричам, господин ли, господар ли?

— Нито ти е господин, нито ти е господар, така че никак няма нужда да го наричаш. Успокой се, става ли? Няма нужда да нервничиш. Говори с него както говориш с мен, но не се съгласявай с нищо друго, освен с условията, които ти искаш. Игнорирай всичко, което казва извън темата. Ще се опита да те преметне. Слушай всяка дума, която използва, понеже винаги ги използва с цел.

— Не ми помагаш да спра да нервнича.

— Съжалявам.

— Мислиш ли, че идеята е добра?

— Най-добрата, с която разполагаме.

— Това не говори твърде добре, обаче, а?

— Не, не говори.

Амбър се облегна назад. Всичко ѝ се беше вързало на възел отвътре.

— Какво мислиш, че ще направи Имелда, когато разбере, че всъщност съм се срещнала със Сияйния демон?

— Всичко зависи от това, дали този план изобщо ще проработи.

— А ти откъде я познаваш, всъщност? — попита тя.

— Ами откъде се познават хората?

— Знам ли. Срещат се?

— Ето на — отговори Майло. — Срещнахме се.

Едгар се върна в стаята. Амбър не беше съвсем сигурна какво очаква — може би някаква роба или церемониална кама, или пък кутия със свещи с издълбани по тях пентаграми. Не очакваше голяма кожена кесия с формата на спаднат балон.

— Това е кесия за барут — гордо обяви Едгар, подавайки кесията с нещо като страхопочитание. Беше тежка, изпълнена до кожения ръб с нещо, прилично на пясък. — Персийска, деветнадесети век, изработена от слабините на камила.

— Бляк.

Едгар се разсмя.

— Не се тревожи, камилата отдавна е мъртва.

— Бляк все пак.

— Виждаш ли тези гравирани неща по кожата? Тези любопитни малки нарези? Не знам какво са. Ама са красивички, нали?

— Вътре барут ли има? — попита тя.

Той поклати глава.

— Нещо далеч по-мощно. И далеч по-ценно. Единствената причина, поради която ти позволявам да го използваш, е, че аз самият не успях да го накарам да проработи.

Майло се намръщи.

— Опитвал си се да призовеш Сияйния демон?

— Всеки иска нещо — отговори Едгар с лека тъга, — но явно не бях толкова интересен за него, че да ми обърне внимание. Историята на живота ми, а? Но ако това свърши работа на някого, то това ще е Амбър и тогава най-сетне ще разбера дали си е струвало парите, които платих за него, или са ме метнали на върбата. Сещаш се — за пореден път.

— Как да го използвам? — попита тя, връщайки му обратно кесията.

Едгар разчисти място на масичката за кафе и я сложи отгоре, после седна.

— Насипваш от праха в кръг около себе си, като гледаш да няма празнини. Палиш. То се възпламенява. Толкоз.

— Толкова ли е лесно? И тогава Сияйния демон ще се появи?

Едгар се поколеба.

— Какво? — попита Майло с подозрение в гласа.

— Сияйния демон вече не прави така — отвърна Едгар. — Да се явява, де. Не можеш да го накараш да дойде при теб. Вместо това, ти отиваш при него.

Амбър се вледени.

— Аз какво?

Майло се намръщи.

— Тя какво?

— Аз не можах да го накарам да сработи, така че трябва да се примиря с онова, което ми обясни човекът, който ми продаде праха, ясно? Палиш кръга и когато лумне… пристигаш.

— Къде? — попиша Майло.

— Ами там, където се намира Сияйния демон — отговори Едгар.

— В ада? — обади се Амбър с тънък гласец.

— Може би. Ама не бъди толкова изплашена. Всичко си е абсолютно наред. Ще си в пълна безопасност.

— Не ми звучи като пълна безопасност — изръмжа Майло.

— Обаче е. Няма да бъде изложена на никаква опасност. Докато не излиза от кръга.

— Това не ми харесва — промърмори Амбър. — Поне вие двамата ще бъдете ли с мен?

Едгар направи физиономия.

— Боя се, че ще се наложи ние да останем тук. Такива са правилата. Но не бива да се притесняваш за нищо. Ще се срещнеш със Сияйния демон. Ще му обясниш каква ти е ситуацията. Ще му предложиш онзи тип, който е духнал от сделката в замяна на някакъв начин, по който да се защитиш от родителите си и техните приятели.

— И само това — подчерта Майло. — Не се отклонявай от сценария.

— Това е добър съвет — съгласи се Едгар. — Сияйния демон обича да говори, в това няма спор, и може да се опита да те накара да се съгласиш с нещо, което не бива. Придържай се към простото. Ако му допаднат условията, ще ги приеме. Ако не — потушаваш пламъците и си обратно тук. Не излизай от кръга. Няма как да ти го подчертая по-дебело.

— Ами ако той ме издърпа?

— Няма да може дори да те докосне, докато стоиш там, където си. Освен това, за собственото си добро — вероятно е препоръчително да не гледаш директно в него. — Едгар се изправи. — Ето. Мисля, че това беше всичко.

Амбър вдигна очи към него.

— Все още имам поне милиард въпроса.

— Познанието е опасно нещо — отвърна Едгар. — Ще се справиш. Хайде, можеш да го свършиш в задния двор.

Той взе кесията за барут и отиде в кухнята. Майло се изправи и помогна на Амбър да стане. Краката ѝ не я държаха.

— Наистина ли ще го направя? — попита тя.

— Можеш да размислиш по всяко време.

Тя издиша продължително.

— Не мога да повярвам, че наистина ще го направя…

Излязоха навън. Тъмният двор беше скромен, с малък басейн, който имаше нужда от сериозно почистване. Амбър не беше сигурна дали потта по лицето ѝ беше от влажността, или от вълнение. Дъждът беше спрял, което отново даде път на песните на цикадите. Едгар заведе Амбър при едно местенце, обрасло с плевели и ѝ подаде кесията и ошмулена кутия кибрит с картинка на стълбище върху нея.

— Всичко е готово — рече той.

Тя погледна към Майло за последни инструкции, но той просто си стоеше, съвсем недосегаем за жегата. Очаквайки да я поправят във всеки един момент, тя отвори тапата на кесията, приклекна и започна да ръси.

Отворът беше тесен и фината черна пудра изтичаше на тънка, непрекъсната струйка. Топлият бриз разрошваше тревата, но прахът падаше надолу, сякаш в пълно безветрие. Амбър завъртя 360 градуса, като се увери, че няма празнини около нея, а когато приключи, се изправи насред малкия кръг и запуши отново кесията. Подаде я на Едгар, но той махна с ръка.

— Изчакай, докато приключиш — рече и тя преметна презрамката на кесията през рамо, така че торбичката се намести диагонално през гърдите ѝ.

Извади клечка от кибрита и отново приклекна. Устата ѝ беше пресъхнала. Ръцете трепереха. Пишкаше ѝ се. Тя вдигна очи към Майло.

— Ще се видим като се върнеш — рече той.

Амбър прокара кибритената главичка по шкурката. Клечката лумна, а тя с треперещи ръце запали праха. Той се възпламени моментално, изпускайки такава смрад, че тя веднага извърна глава. Огънят се разпространи от точката на контакт в двете посоки, а тя стоеше и наблюдаваше как я заобикаля. Когато пламъците се срещнаха и кръгът се затвори, пламъците станаха сини, а тя вече беше вътре в някакво помещение, в замък — огромните му стени бяха изградени от дялани камъни, таванът беше твърде висок, за да се вижда, а дебелите дървени греди бяха погълнати от сянка.

Пред нея имаше пет аркообразни входа към коридори, подобно на пръстите на разперена ръка. По стените висяха гоблени, изобразяващи различни греховни деяния, а шокиращият им ефект незабавно биваше засенчен от дори още по-отвратителните изображения по рисуваните стъкла на високите прозорци, врязани в стената високо горе.

Беше студено. Потта, която беше покрила тялото ѝ в горещината на Маями, сега я караше да трепери. Дъхът ѝ кристализираше на малки облачета. Мислеше, че е сама, докато не чу кикота.

Някой стоеше в тъмното пространство до вратата. Спотайваше се.

— Ехо? — повика тя. Гласът ѝ не звучеше като нейния. Звучеше като този на изплашено дете. — Аз… ви виждам. Виждам ви. Ехо?

Очертанието не помръдна.

Отнякъде, от друго място, се донесоха писъци, хор от болка, довян от вятъра. Почти изчезна докато го регистрира изобщо.

— Здравей — отвърна очертанието.

Пристъпи напред в светлината. Високо и слабо, безполово нещо, облечено в роба от кръпки, която може и да беше наметало. Тежък грим — черен и зле нанесен, очертаваше очите му, а тънката уста бе намазана с червено червило. Фондьотенът му покриваше почти цялата плешива глава в дебел пласт сиво-бяло, което може и да беше пепел.

— Ти ли си Сияйния демон? — попита Амбър.

Странното нещо се изкикоти кресливо, покривайки уста с дългите си пръсти.

— Не, не, не — отвърна то с любопитен глас. — Не, не. Но той знае, че си тук.

— Къде съм?

Поредното кикотене.

— В неговия замък.

— Това адът ли е?

— За някои — да. Как се казваш?

— Амбър.

— Здрасти, Амбър. Аз съм Жокера.

— Привет, Жокер.

— Искаш ли да си поиграеш с мен? — попита Жокера. — Знам много игри. Искаш ли да играем на „Кой може да изкрещи най-силно“? Много съм добър в нея. Или пък на „Кой може да пусне най-много кръв“? Бас ловя, че ти ще спечелиш. Ще ти дам преднина, ако искаш.

— Не мисля.

— Излез от кръга, Амбър.

— Съжалявам, не мога.

— Разбира се, че можеш — рече Жокера, присламчвайки се по-наблизо. — Излез от кръга.

Жокера се усмихна. Зъбите му бяха малки, заострени късчета цветно стъкло, стърчащи от окървавени венци.

Внезапно съществото извърна глава и присви очи. В единия коридор се появи блещукане.

Амбър се пребори с порива да хукне да бяга, макар всеки инстинкт в тялото ѝ да крещеше срещу нея. Наблюдаваше как блещукането се усилва и става все по-ярко, после се извърна, свеждайки глава, прикривайки очите си с длани. Помещението внезапно се озари. Иззад нея се дочу отдалечаващо се топуркане на боси крака.

— Искаш аудиенция при мен — чу се глас. Мъжки. Тих.

— Да — изкряка тя със затворени очи. — Аз съм… аз…

— Знам коя си, дете. Знам защо си тук. Търсиш защита от онези, които искат да ти причинят зло.

Тя кимна. Устата ѝ беше толкова, толкова пресъхнала.

— Родителите ми. И техните приятели.

— И тях познавам, да — отвърна Сияйния демон. — Толкова нетърпеливи. Толкова безмилостни — сиянието му проникваше през клепачите. Беше болезнено. — Ти си първата, която успя да избяга от тепсията им. Първата, която намери път към мен.

— Имам нужда от помощта ти.

— Ама разбира се — отвърна Сияйния демон и тя успя да чуе усмивката в гласа му. — Аз съм единственият, който би могъл да ти помогне. Аз съм единствената ти надежда, нали така? Ела, Амбър, нека те разведа из замъка ми.

— Аз… казаха ми да стоя в кръга.

— Ммммм. Да. Мъдро, предполагам.

— Къде сме? — попита тя. — Това адът ли е?

— Въпроси, въпроси — възкликна Сияйния демон. — Толкова любопитен вид сте вие, живите. Мъртвите нямат нужда от въпроси. Мъртвите са съвсем доволни в нежното си неведение — сега той крачеше около кръга, в който стоеше тя. Амбър не продума. Имаше чувството, че не е приключил.

— Това е неговото царство — продължи Сияйния демон. — Онзи с многото имена. Моят мрачен и ужасяващ господар.

— Окървавения крал — рече Амбър.

— Едно от имената му, да — отговори Сияйния демон. — Това е неговото царство, но ние сме в моя дворец. Ти си мой гост, Амбър. Уверявам те, не ще те връхлети беда, ако направиш малка крачка…

Тя се обърна по посока на гласа му.

— Аз… съжалявам, но не мога. Тук съм само, за да сключа сделка.

Тишина. А после:

— Жалко.

Тя навлажни с език пресъхналите си устни.

— Можеш ли да ми помогнеш? Можеш ли да си върнеш обратно силата, която си им дал?

Сияйния демон спря някъде отляво.

— Родителите ти, техните приятели, те имат идеи далеч над позицията си. Амбиции. Някои би ги нарекъл светотатствени. Но сделката си е сделка — не мога да наруша своята част повече, отколкото те биха нарушили своята. Не мога да им отнема силата или да променя условията на уговорката, която имаме. Но може би все пак има начин, по който да ти помогна. Ти какво си готова да ми дадеш в замяна?

Тя преглътна.

— Има един човек, с когото си сключил сделка преди години. Той те е измамил.

— Никой не ме мами, дете.

— Този го е сторил. Дал си му каквото е искал, а той е избягал. Никога не е изпълнил своята част от сделката. Помниш ли го?

Сияйния демон замълча за миг.

— Знам за кого говориш.

— Мога да го открия. Мога да го открия вместо теб.

— Знаеш ли къде е?

— Не, но мога да разбера. Мисля, че мога да разбера.

— Интересно — рече той.

— Имаме ли сделка?

— Ако действително го намериш, Амбър, тогава ще говорим за сделки — боси стъпки по камъка. Отдалечаваше се.

— Не — извика тя.

Звук, подобен на остро вдишване, изсвистя през помещението.

— Не? — повтори той.

Тя имаше чувството, че току-що е извършила сериозно нарушение на демонския етикет, но все пак продължи.

— Искам думата ти, че ще имаме сделка, ако ти го доведа.

— Това ли искаш? Наистина?

— Да — отвърна тя с, както се надяваше, стоманена решимост.

Той се приближи.

— В такъв случай — времево ограничение — рече той. — Колко време ще ти трябва?

— Ъ… шест седмици? — избълва тя, удвоявайки предположението на Имелда.

— Имаш три — отсече Сияйния демон, а Амбър се постара да не прави гримаси. — Двадесет и един дни. Петстотин и четири часа.

— И… тогава ще ме защитиш от родителите ми?

Сега стоеше точно пред нея.

— Не мога да променя условията на договора, който съм сключил с тях, но ако ми доведеш този човек в отпуснатото ти време, ще променя теб, Амбър. Твоята кръв ще стане отрова. Да те погълнат ще значи смърт.

— Но аз ще съм си добре, нали?

Отново онази усмивка, която се проявяваше в гласа му.

— Твоята кръв ще бъде отрова за всички, освен теб. Имаш думата ми. Имам ли аз твоята?

— Аз… предполагам, че да. Как е името му? На човека, който те измами?

— Не мога да ти помагам повече. Протягам ти ръка — стисни я и имаме сделка.

— Аз… не мога да се показвам извън кръга.

— Все още стоиш в него, не е ли така?

Амбър прехапа устна, след което бавно протегна ръка навън.

Сияйния демон я сграбчи за ръката и я изви, Амбър извика и стисна очи още по-силно, докато той притискаше пръст в китката ѝ. Гореше.

— Петстотин и четири часа — повтори Сияйния демон, след като отдръпна пръста си. — Ако не успееш да ми доведеш този човек в даденото време, душата ти става моя.

— Не! — извика Амбър, докато се опитваше да се отскубне. — Не съм се съгласявала с това!

— Такива са условията — заяви Сияйния демон и я пусна толкова внезапно, че тя едва не излетя от кръга.

Тя се извърна от него, стиснала дясната си ръка, докато отваряше очи. Числото 504 бе прогорено в китката ѝ, дамга, която вече се втвърдяваше и се превръщаше в белег. Болката бързо отшумяваше.

— Не съм се съгласявала на това — повтори тя. — Не съм…

От всичките пет коридора нахлу вятър, усоен вятър, който носеше намек за развала и за противен парфюм, и за презрели плодове, и за човешки останки, и този вятър потуши огнения кръг, а Амбър отново се озова под открито небе, в Маями, а Майло тичаше към нея, за да я хване, докато се свлича надолу.

11

Майло събуди Амбър преди пеш, изваждайки я от неспокоен сън. Беше сънувала демони и рога, и замъците на ада, и родителите си, които я преследваха. Беше сънувала себе си като чудовище, окъпано в кръв. Обърна се върху кушетката си и тихо заплака.

Когато се изкъпа и облече, отиде при Майло в кухнята. Беше си направил кафе, а на нея сипа сок. Пиха мълчаливо, заслушани в тихите звуци на хъркане, които се носеха от спалнята на Едгар. Беше си легнал като превъзбуден ученик, след като беше разпитал Амбър за всичко, което беше видяла и чула. Цялото ѝ преживяване вече беше на хартия, преразказано чрез налудничави драсканици и йероглифи, каквито представляваше почеркът на Едгар.

Всичко, с изключение на времевото ограничение — числото, което сега бе прогорено на китката ѝ. Нямаше намерение да потегля на път с Майло, който вече да гледа на нея като на пълен провал. Ако можеше да изгуби само едно нещо от цялата тази лудост, то щеше да е уважението на хората около нея.

Китката я болеше леко и тя погледна към нея. Цифрите сега показваха 500.

Четири часа вече си бяха отишли.

Амбър бързо издърпа надолу ръкава си да го прикрие, а междувременно Майло разстилаше картата, която използваше на плота.

— Уисконсин — рече, като потупваше с пръст върху старата омачкана хартия. — А точно тук е Спрингтън, старата ловна територия на Дейкър Шанкс. На около две хиляди и четиристотин километра оттук е. Ще поемем по шосе I-75 за част от пътя, но ще се опитаме да направим всичко възможно да стоим настрана от голямото движение. Родителите ти ще са минали вече през всички възможни спирки до момента и не искаме да бъдем забелязани от хората им.

— Колко време ще ни отнеме?

— Двайсет часа шофиране, може би двайсет и два, ако поемем по най-краткия маршрут. Но тъй като няма да го направим… не знам. Поне още шест часа отгоре му сложи. Двайсет и осем часа на път, шофиране по осем часа на ден, малко над три дни общо.

— Можем да караме повече от осем часа на ден — предложи Амбър. — Имам книжка, можем да се сменяме.

— Няма да се сменяме.

— Защо?

— Понеже аз съм шофьорът — отвърна Майло и тонът му подсказваше окончателност — и ще сме с моята кола, и отначало ще бъда в състояние да карам за по-дълго, но скоро ще се приближи до средно осем часа на ден шофиране. Няма нужда да знаеш защо. Просто трябва да си наясно, че това са правилата.

— Карай — измърмори тя. Три дни да стигнат до там, може би ден да открият Шанкс и да говорят с него, което ще ѝ остави седемнайсет дни да намери човека, когото търсеше и да го достави на Сияйния демон. Време — много.

— Ще трябва да сменим колата, преди да напуснем Маями, обаче — уточни Майло.

Амбър се намръщи.

— Смяташ, че родителите ми вече знаят с каква кола сме?

— Не е това — отвърна Майло, клатейки глава. — За подобно пътуване ни трябва специална кола — той взе празната ѝ чаша и я изми заедно с неговата от кафето в мивката. — Също така ще ми трябва аванс, между другото.

— Колко?

— Пет хилядарки трябва да свършат работа.

— Така значи…

Той се обърна към нея.

— Смяташ, че ще изчезна с тях ли?

— Не — бързо отговори тя. — Не, изобщо даже, просто…

— Не ме познаваш — обобщи Майло, докато слагаше двете чаши на сушилника. — Имелда — да, но ти — не. Не Знаеш дали съм човек, на който може да се има доверие.

— Тя ти вярва.

— Но ти — не. И защо би трябвало? Не съм направил нищо, с което да заслужа доверието ти. Да дадеш пет хилядарки на човек, с когото току-що си се запознала, би изглеждало страшна глупост.

— Значи не бива да ти давам парите?

— Не, трябва — отвърна той. — Просто посочвам ъгъла, в който беше натикана по неволя. Дали ми вярваш, или не, ще ми дадеш парите, понеже нямаш избор.

— Обърках се — призна Амбър. — Това някакъв житейски урок, който трябва да запомня ли е?

— Нещо такова.

— И предполагам, че няма да ми кажеш каква е поуката, така ли е?

— Никога няма да научиш урока, ако просто ти я кажа — отговори Майло. — Готова ли си да тръгваме?

— Ъъ, да, добре — каза тя. — Дали да се сбогуваме с Едгар?

Той се намръщи.

— Че защо?

— Ами защото така правят хората. Казват „добър ден“, „как си“, „довиждане“ и „благодаря за помощта“.

— Едгар няма нужда от тези неща — Майло сгъна картата, а Амбър я наблюдаваше как се смалява до спретнато малко пакетче. Никога не бе успявала да направи това толкова внимателно.

Беше спряло да вали. Качиха се в джипа и тя му подаде парите, навити на руло. Той прокара пръсти през парите, преброи пет хиляди и кимна. Тя легна на задната седалка и отново се покри с одеялото. Майло включи фаровете и се върнаха при отбивката. Пътищата все още бяха спокойни.

Под одеялото беше топло. Амбър се прозя, затвори очи. Нямаше да спи. Сънят означаваше кошмари. Сънят означаваше чудовища. Но когато отвори очи и се изправи, тъкмо спираха пред една тъмна къща някъде в покрайнините, небето едва беше започнало да просветлява, а птичи песни пронизваха свежия въздух.

— Вземи си нещата — нареди Майло.

Слязоха и си взеха чантите от багажника. Амбър стоеше и държеше багажа си, докато наблюдаваше как Майло заобикаля до навигаторското място. Отвори жабката, извади пистолет и закопча кобура на колана си. После затвори вратата, натисна дистанционното, а джипът избипка и се заключи.

— Да не си ченге или нещо подобно? — попита тя.

— Не — отговори той.

Тръгна през тъмнината между две къщи. Не ѝ каза дали да го последва, или да чака, така че тя метна чантата през рамо и тръгна след него. Стигнаха до страничната врата на един гараж. Майло извади портфейла си, поразрови из него малко и извади ключ. Отвори вратата и влезе вътре. Амбър почака няколко секунди, след което го последва.

Той затвори вратата след нея и я заключи. Амбър стоеше сред пълен мрак. Прозорецът беше закован с дъски. Майло се движеше край нея.

— Тук има ли светлина? — попита тя.

— Не — отвърна той.

Тя бръкна в късите си панталони и намери кибрита, който Едгар ѝ беше дал. Драсна една клечка и лумна светлина.

Върху дългата маса покрай едната стена имаше наредени всякакви инструменти и части от двигател. Тя внезапно усети миризмата на масло, сякаш странно сладкият аромат се беше сдържал, докато тя не можеше да вижда какво помирисва. По-голямата част от гаража бе заета от автомобил, покрит с брезент.

— Взела си му кибрита, а? — констатира Майло, поставяйки чантата си на масата.

— О. Ъъ, да. Забравих да му го върна. Не мисля, че е кой знае какъв проблем.

— Не го мислѝ — рече Майло. — Аз пък му взех кесията с прашеца.

Тя се ококори.

— Той е платил доста за нея. Няма ли да се ядоса, когато разбере?

— Не виждам за какво има да се ядосва — рече Майло, издърпвайки брезента. — Върши работа само на теб, а и на теб ще ти потрябва отново, с малко повече късмет. Защо ще се ядосва?

— Понеже не е моя.

— Едгар не се вълнува от неща като собственост. Той дори не притежава апартамента, в който живее.

— Под наем ли е?

— Не, открадна го.

Амбър се смръщи.

— Как можеш да откраднеш апартамент?

— Като се представяш за сина на възрастната собственичка, така че да можеш да я отпратиш в старчески дом.

Тя зяпна.

— Ама това е ужасно!

— Не съвсем — отвърна Майло. — Собственичката беше медицинска сестра, която се отнасяше зле с пациентите си. Едгар се погрижи и всички в дома да разберат за това.

— Леле — рече Амбър. — Е, изглежда всичко е наред, тогава.

Майло издърпа брезента, разкривайки отдолу черен автомобил, стар модел, от онези, които Амбър бе виждала по филмите, с продълговат капак и полегата задница.

— Готино — каза.

Той я изгледа остро.

— Готино?

Тя се поколеба.

— Красив е. Какъв е?

— Додж Чарджър от 1970-та, и освен това е тя.

— Ясно — отвърна Амбър. — Много е хубава, значи.

Майло заобиколи колата, като я наблюдаваше любовно.

— Причината да можем да пътуваме само по осем часа на ден — продължи Амбър, — е, защото колата ти ще се разпадне, ако удължим времето ли?

— Да видя някъде ръжда? — попита Майло, без да захапе кукичката. — Да съхраняваш стар автомобил в тази влага обикновено не е много добра идея, не и за твърде дълго, да не говорим за дванайсет години. Но тя е различна. Тя е недосегаема. Тук, под капака, има шест цилиндъра 440, три двукамерни карбуратора и 390 коня. Тя е звяр.

— Аха. Думи. Яко.

Ръката му се рееше над покрива, сякаш не беше сигурен дали всъщност трябва да я докосне. После го направи, а очите му се затвориха и Амбър се чудеше дали да го остави така.

— Ами ти, ъъ, май наистина обичаш тази кола, а?

— Тя беше моят живот — отвърна меко той.

— Аха. Това става все по-странно.

Той отвори вратата, поспря, после се вмъкна вътре. Седнал зад волана, с лице, скрито в сянка, за миг заприлича просто на част от колата. Тя чу подрънкването на ключове и се дръпна от капака. Ако наистина не беше палена през последните дванайсет години, Амбър се съмняваше да се случи нещо, но не искаше да е наблизо, ако внезапно избухнеше.

И все пак, когато Майло завъртя ключа, гаражът се изпълни с дълбоко и гърлено ръмжене, което сякаш изникваше изпод краката на Амбър и ускоряваше пулса ѝ. Беше впечатляващо, трябваше да признае.

Майло пусна предните фарове и те просветнаха в кърваво червено за миг, след което избледняха до ярко жълто.

— Яко — прошепна тя и този път го мислеше наистина.

12

Докато излизаха от Флорида, се придържаха към градските пътища, колкото беше възможно и не излизаха на магистрала I-95. Както и в джипа, Амбър трябваше да лежи на задната седалка покрита. Затвори очи, но не заспа — не и отначало. Вместо това се вслушваше в Чарджъра. Скърцаше на завоите. Изглеждаше тежък. Нямаше как да го сбъркаш с модерните му събратя — колите, които играеха роля на пашкул срещу външния свят. Да се возиш в модерна кола беше като да се возиш в плътно изолиран резервоар, но в Чарджъра беше като да седиш в аеродинамичен бегемот-гигант от черен метал. Звяр, както го наричаше Майло.

Амбър огледа ръката си, като се опитваше да си спомни как изглеждаха дългите нокти. И тя беше звяр, разбира се. Чудовище. Не като родителите ѝ, все пак. Те бяха хищници — безсърдечни и смъртоносни. Не, Амбър беше плячката, цялата невинност и уязвимост, само не и когато се показваха ноктите.

Начинът, по който беше ударила онова момче — Брандън, името му беше Брандън, не беше слабашки. Вероятно щеше да го убие, ако го беше фраснала малко по-силно. Чудеше се дали е била способна да го удари по-силно. Чудеше се колко силна е точно. Чудеше се как ли изглежда. Имелда беше по-красива като демон, отколкото като човек. Родителите ѝ също бяха по-високи и по-силни, и по-красиви. Амбър се чудеше дали трансформацията имаше същия ефект и върху нея и осъзна, че размишлява над това как изглежда като по-висока, по-слаба и по-хубава. Само се надяваше очите ѝ да не се променят. Харесваше очите си.

Събуди се, когато стигнаха Хоумървил от другата страна на границата с щата Джорджия. Майло ѝ подаде бейзболна шапка и ѝ каза, че вече може да седи отпред, ако нахлупи шапката ниско над очите си. Колкото повече се отдалечаваха от Маями, твърдеше той, толкова по-безопасно ставаше за нея. Вече беше станало обяд. Прекосиха Пиърсън, после Хейзълхърст, а след това и Соупъртън — навсякъде покафеняла трева, високи дървета и еднакви къщи с пощенски кутии на пътя — и през цялото време нито дума.

— Благодаря ти, че правиш това — обади се Амбър, за да запълни тишината.

Майло кимна, но не отвърна.

— Знам, че ти плащам и че е просто работа, но не ти благодарих по-рано. А трябваше.

Той не отговори нищо и на това.

Минаха още няколко минути, преди тя да каже:

— Така ли ще бъде през цялото време?

Той не отмести очи от пътя.

— Как е?

— Сещаш се — рече Амбър, — тишината. Неловката, тежка, неловка тишина.

— Каза неловка два пъти.

— Много е неловка.

— Обичам да пътувам в тишина. Така можеш да помислиш.

— А какво правиш след като си помислил вече? Или ако нямаш за какво да мислиш? Радиото работи ли? Може да пуснем малко музика.

— Но тогава няма да има тишина.

Тя въздъхна.

— Май наистина не ме слушаш.

— Обичам да пътувам в тишина — повтори Майло. — Ти ми плащаш, но колата е моя, и, след като обичам да карам в тишина, значи ще пътуваме в тишина. Това е положението.

— Въпреки че ме кара да се чувствам неудобно?

Той вдигна рамене.

— Ако не понасяш да си насаме с мислите си, може би нещо не е наред с мислите ти.

— Разбира се, че нещо не е наред с мислите ми. Преминавам през много тежък момент.

— Всички си имаме тежки моменти.

— Родителите ми се опитват да ме убият.

— Всички си имаме проблеми.

— Може да страдам от посттравматичен стрес. Замислял ли си се за това? А Имелда? Не. Тя просто ме връчи на теб и ето ни сега къде сме. Аз може да имам нужда от специално психиатрично лечение, а ти дори не ми позволяваш да слушам лека и успокояваща музика. Може да получа срив във всеки един момент.

— Изглеждаш ми съвсем добре — отвърна Майло, без да откъсва очи от пътя. Безкрайния, прав, монотонен сив път.

— Аз съм демон — каза тя.

— Както споменах — всички си имаме проблеми.

Амбър зяпна.

— Да говори човек с теб е като да говориш с… с… Както и да е.

Тя скръсти ръце и отправи поглед през прозореца. Нямаше намерение да заспива.

Събуди се сред ниви и дървета, с пълен мехур и къркорещ стомах.

— Къде сме?

— Преди Атланта — отговори Майло. — Можеш да поспиш още, ако искаш.

Тя се поизправи и свади шапката.

— Не. Ако спя още, няма да мога да мигна довечера — изведнъж тази мисъл я удари в главата. — А къде ще спим тази вечер?

— Ще намерим мотел.

— Дано да е някой хубав. Виждала съм мотели по телевизията и изглеждат отвратително — приближаваха се към една бензиностанция. — Може ли да спрем тук? Умирам от глад. И от жажда.

— Има бутилка вода в жабката — отвърна Майло, без да намалява скоростта.

Тя зяпна, когато подминаха бензиностанцията.

— Стига бе? Защо не спря? Имам нужда от храна!

— Ще спрем след около час и малко, за да заредим резервоара, тогава ще ядеш. Ще бъде първият ѝ пълен резервоар след дванайсет години.

— Така ли? Е, не е ли прекрасно? Много, ама много се радвам за колата ти, Майло, но какво става с мен?

— Родителите ти и дружките им с всичките им огромни ресурси те търсят. Няма да спра тази кола, освен ако не е абсолютно наложително. А сега си пийни водичка.

Тя ядно фрасна копчето за отваряне на жабката. Капакът се отвори и бутилка вода се търкулна от купчината карти в ръката ѝ. Тя погледна пистолета в кобура, който си стоеше мирно и тихо на светлината от малката крушка в жабката, след което затвори капака.

— Освен това ми се пишка — заяви тя, отвъртвайки капачката на бутилката.

— Стискай.

Точно преди да отпие глътка от водата, тя се озъби.

— Не съм сигурна, че те харесвам.

Майло вдигна рамене. Това я вбеси още повече.

Водата успокои пресъхналото ѝ гърло, но не пи повече — мехурът ѝ си беше достатъчно пълен и без това.

— Трябва да сме карали повече от осем часа вече, нали? — попита. — На път сме от преди седем. Сега е почти пет. Това е, колко… десет часа.

— Притеснително дълго го пресмята това.

— Все тая. Та защо можеш да караш само осем часа?

— Средно.

Амбър въздъхна.

— Защо можеш да караш средно по осем часа?

— Понеже правилото ми е такова.

Тя го изгледа.

— Не си от тези, дето споделят много, а? Хубаво, добре, нека се държим професионално. Нека запазим отношенията работодател и работник. Нека поговорим за, за какво, за мисията. Какво знаеш за този тип Дейкър Шанкс?

— Само онова, което ни каза Едгар.

— Какъв мислиш, че ще е? Мислиш ли, че ще е приятен?

— Няма приятни серийни убийци.

— Е, наясно съм с това — отговори Амбър, — но няма да ни убие в мига, в който ни зърне, или?

— Не знам — Майло извади малък айпад от якето си. — Потърси нещо по въпроса.

Тя сграбчи устройството.

— Значи на теб ти е позволен достъпът до интернет, а на мен не? Това честно ли е?

— Понеже родителите ти и представа си нямат кой съм аз, докато без съмнение не свалят очи от твоята електронна поща.

— О, — рече тя. — О, да.

Тя изведе с пръсти търсачката на екрана и въведе името на Шанкс.

— Дейкър Шанкс — зачете, — сериен убиец, известен като Семейния тип. Божке, знаеш ли какво е направил? Отвличал е хора, които са си приличали, за да пресъздаде идеалното семейство. После ги избивал всички и започвал отначало. Тук казват, че е убил над три дузини хора, преди да бъде застрелян, повечето в и около Спрингтън, Уисконсин. И ние всъщност смятаме да се опитваме да говорим с този тип?

— Единственото, което ни трябва от него, е, да ни каже името на човека, който е измамил Сияйния демон.

— И защо ще ни го казва, след като не го е съобщил и на Едгар?

— Понеже Едгар не е представлявал заплаха — отвърна Майло. — Докато ние — да.

— Така ли? Той е сериен убиец, който, както изглежда, се е върнал от гроба. Знам, че си имаш твоите оръжия и си много добър в това да се държиш гадно с хората, но наистина ли смяташ, че можеш да го заплашиш някак?

— И по-лоши съм заплашвал.

— В какъв смисъл по-лоши?

— Просто по-лоши.

Тя въздъхна.

— Хубаво. Недей да сътрудничиш. И как въобще се очаква да го открием? Ами ако вече изобщо не е в Спрингтън?

— Ще го намерим — отвърна Майло. — Вече сме на черните пътища.

— Къде?

— Един човек, който познавах някога, ги наричаше черните пътища — пътища, които свързват мрачни места и които кръстосват цяла Америка. Останеш ли на черните пътища, в крайна сметка ще срещнеш всеки сатанински ужас, който тази страна може да предложи. Това е мрежа. Някои я наричат Тъмната магистрала или Демон шосе. Никога не можеш да повториш един и същ маршрут и няма карти, които да показват пътя.

— Как разбираш, че сме на Демон шосе?

— И преди съм пътувал по него. Както и тази кола. Просто развиваш усещането за това.

Амбър го загледа за кратък и мълчалив момент.

— Понякога ми се струва, че просто си съчиняваш някакви неща.

13

Майло спря Чарджъра пред колонката на една бензиностанция за камиони и на Амбър ѝ бе позволено да слезе най-сетне. Тя стъпи на паважа и се протегна, изпъвайки гръбнака си, усещайки как пука. Следобедът не беше по-прохладен от следобедите, които се налагаше да понася в Орландо. Беше горещо, слънцето печеше, а въздухът натежаваше от влага. Един камион излезе с ръмжене на пътя, като раздвижи дърветата в далечния край и вдигна мини вихрушки от прахоляк, които затанцуваха покрай голите глезени на Амбър.

Мястото беше доста изпаднало. Нещастни стръкове тревица се показваха от цепнатини в земята, като удавници в море от бетон. Една дълга сграда с изкривен покрив и мръсни прозорци се идентифицираше като семеен ресторант. Буквата „С“ липсваше от рекламния знак отпред, превръщайки надписа ХАПНИ С ДЕТЕТО в ХАПНИ ДЕТЕТО. Амбър му обърна гръб.

От другата страна на оградата имаше царевица, километри наред и една нещастно изглеждаща горица зад самия паркинг. Стар билборд на Кока-Кола ръждясваше и се люпеше на метален прът.

— Ей — подвикна Майло и тя се обърна, а той ѝ подхвърли бейзболната шапка над покрива на колата. — Главата да е наведена през цялото време. Само защото ти не виждаш охранителна камера, не значи, че тя не може да те види.

Тя нахлупи ниско шапката.

— Наистина ли смяташ, че родителите ми ще могат да ме намерят тук? Във Флорида — добре, става, може би ченгетата и хората там правят каквото се иска от тях, но тук вече не е Флорида.

— Родителите ти са живели повече от сто години — отвърна Майло, докато вкарваше маркуча в резервоара. — Нека не подценяваме до колко далеч достигат пипалата им.

Бензинът започна да се изпомпва и Амбър се насочи към единия край на сградата, следвайки знака за тоалетната. Служителят, отегчен чичка около петдесетте, дори не вдигна очи, докато тя минаваше покрай прозореца.

Тоалетната беше празна и сравнително чиста. Вечерното слънце проникваше през трите прозореца, които се намираха почти под тавана. Амбър избра единствената кабинка с тоалетна чиния и когато приключи, изми ръцете си на мивката. Огледалото беше мръсно, но цяло и тя свали шапката и се загледа в отражението си. Дълбоко в корема ѝ пърхаха пеперуди.

Само решаваш, че искаш да се промениш и се променяш — така беше казала Имелда. Амбър реши, че иска да се промени, но тялото ѝ я игнорира. Опита отново. Помъчи се да си припомни как беше станало в апартамента на Имелда, как се беше получило, когато отхапа онзи пръст, но дори не се приближи до възпроизвеждането на тези усещания.

Искаше ли го всъщност наистина? Ами ако се променеше и после не успееше да си върне нормалния вид? Ако си останеше затворена като демон, без да може да се преобрази отново? Без значение колко щеше да се опитва да се прикрие, някой все щеше да я види и тогава слухът щеше да стигне до родителите ѝ и те щяха да са по петите ѝ — хищници след плячката си.

Амбър се загледа в собствените си очи. Ненавиждаше да бъде плячка. Заповяда на тялото си да се промени и този път то се подчини.

Болката избуя и тя извика, но въпреки това, не спря да наблюдава отражението си. Кожата ѝ бе потъмняла до великолепно червено само за миг — колкото ѝ отнемаше по принцип да се изчерви. Костите ѝ запукаха и затрепериха и тялото ѝ се издължи — краката, торсът, ръцете. Стъпалата ѝ се почувстваха натясно в маратонките. Внезапно беше станала висока, внезапно отслабнала. Лицето ѝ се бе удължило, линията на челюстта бе станала по-изразена, скулите — високи и изострени. Лицето пак си беше нейното, но чертите леко се бяха променили. Устните бяха по-плътни. Кестенявата коса сега бе черна и по-дълга, а вълните се бяха изправили.

Главозамайване, смайваща вълна на световъртеж едва не я повали на земята. Тя се вкопчи в ръба на мивката, удържа се изправена, неспособна да отмести поглед от красивия демон в огледалото.

А тя бе красива. Кожата ѝ, макар и червена, бе безупречно гладка. Зъбите — заострени като на хищник, бяха бели и прави. Повдигнатите скули просто променяха всичко. Само очите си бяха останали същите. Тя беше доволна от това.

И, разбира се — рогата. Черни рога, като наръбен абанос, които се извиваха от челото ѝ и се проточваха назад. Поразителни до безумие.

Макар късите панталонки вече да изглеждаха още по-къси на издължените крака, сега ѝ бяха по-широки и заплашваха да се свлекат по бедрата ѝ. Тя издърпа яката на тениската си на двете страни, за да разгледа блесналите отдолу твърди черни люспести плочки, които се простираха от едното рамо до другото.

Загледа ръцете си. Вече не бяха малки. Бяха чудесни ръце, силни ръце, не дребни и слаби, каквито бяха винаги. Ноктите бяха черни, но имаше нещо друго, нещо като сърбеж на върха на пръстите. Тя присви леко дясната ръка и ноктите се удължиха толкова внезапно, че я стреснаха. Тя сграбчи китката си с другата ръка, обхваната от съмнение дали този нов и чужд придатък няма да я нападне внезапно. Тя се съсредоточи и ноктите се прибраха при команда.

— Яко — прошепна тя. Ето това трябваше да е чувството, сигурна беше. Промяната трябваше да я кара да се чувства силна и могъща, и уверена. Не изплашена, не както се бе почувствала в апартамента на Имелда. Не паникьосана, както когато разби челюстта на онова момче.

Брандън, напомни си тя. Името му беше Брандън.

И тогава вратата се отвори и в тоалетната влезе едра жена с тираджийска шапка. Вече бе преполовила пътя до кабинките, когато усети, че има и друг човек в помещението.

Смрази се, когато се изгледаха с широко опулени погледи. Тогава шофьорката се завъртя на токове. Завъртя се да бяга. Да извика ченгетата. А с ченгетата щяха да се явят и родителите ѝ.

— Не, чакай! — извика Амбър, втурвайки се подире ѝ. Хвана жената преди да успее да стигне вратата и я избута малко по-силно, отколкото възнамеряваше. Шофьорката се удари в стената.

— Съжалявам — рече Амбър, — съжалявам, но…

Жената извади нещо от колана си. Сгъваем нож. Отвори го, а Амбър вдигна ръце.

— Не, чакайте, съжалявам, моля ви…

Но шофьорката бе твърде изплашена, твърде залята от адреналин, за да слуша. Втурна се напред, а Амбър заотстъпва, като изгуби от поглед ножа. Веднага след това почувства кожата си да се присвива. Бедрото ѝ се удари в мивката, а жената я наръга директно в корема.

Амбър извика, повече от шок, отколкото от болка. Очакваше да последва и болката. Онази я намушка отново, и отново.

Все така нищо.

Амбър вдигна ръка, заби пръсти в лицето на шофьорката и я избута назад. Другата ѝ ръка сграбчи ръката, която държеше ножа, стискайки китката и задържайки острието далеч от лицето. Внезапно на Амбър ѝ стана ясно, че всичко, с което разполага, е силата. Нямаше ни най-малка представа какво да прави по-натам.

Жената обаче беше по-опитна в уличните дела. Стовари свободната си ръка в лакътя на Амбър и я удари с юмрук. Не беше кой знае колко силен удар — очевидно беше деснячка, а се бе наложило да удря с лявата ръка, но юмрукът все пак стигна до носа на Амбър и очите ѝ се наляха със сълзи. Разгоря се гняв и тя издърпа шофьорката и на свой ред стовари удар. Юмрукът ѝ, който се оказа покрит с черни люспи по кокалчетата, се сблъска с челюстта на жената и я запрати с въртене в отсрещната стена. Ножът падна, когато шофьорката се блъсна в сешоара, а бръмченето изпълни цялото помещение.

Жената си възстанови равновесието, а очите ѝ отново се фокусираха. Амбър стоеше срещу нея и едва осъзнаваше, че ръмжи. Жената се впусна към вратата.

— Казах — не! — изкрещя Амбър. Жената вече беше хванала дръжката и издърпваше вратата към себе си, когато Амбър я настигна. Награби главата на жената и я блъсна в крилото. Главата отскочи, захлопвайки вратата едновременно с това. Амбър издърпа шофьорката толкова силно, сякаш тежеше колкото дребно дете и я метна към стената на кабинките. Стената се вдлъбна от тежестта, а жената се свлече на пода. Сешоарът спря да бръмчи.

Амбър се надвеси над жертвата си, за да се увери, че няма намерение да се изправя. След миг се намръщи и приклекна до нея. Потърси пулс. Не успя да го открие. Притеснена извъртя жената по гръб и едва тогава забеляза равномерното повдигане и спускане на гръдния кош. Амбър отново опипа за пулс и търси още няколко секунди, преди да го усети най-после.

Изправи се и докато се обръщаше към огледалото, надигна тениската си. Коремът ѝ бе покрит със същите черни люспи, като броня. Само докато ги гледаше, обаче, те започнаха да се скриват.

Шофьорката застена.

Амбър изхвърча навън под яркото слънце. Една кола мина по пътя и тя бързо се свлече на колене зад купчина нацепени дърва, покрити с найлон. Щом колата отмина, тя се надигна и побягна приведена, като използваше за укритие един паркирал камион, за да стигне до дърветата при отсрещния му край.

Мушна се в сенките и продължи напред, а дърветата бързо прераснаха в гора. Рогата ѝ се удариха в някои по-ниско приведени клони, затова приведе глава и продължи да крачи, следвайки шума на вода, който идваше отнякъде. Повървя още минута или две и изведнъж бе заслепена от ярка светлина. За кратък ужасяващ миг реши, че Сияйния демон е дошъл за нея, но се оказа просто слънцето, което се отразяваше от повърхността на бавно точещата се по пътя си река.

Амбър се обърна назад. Заслуша се. Никакви звуци на преследване. Никакви тревожни викове.

Отново повдигна тениската си. Черните люспи бяха изчезнали. Коремът ѝ беше плосък, недокоснат и абсолютно здрав.

Свали дрехите си, остави ги на купчинка и се зае да се разглежда. Ръцете ѝ, макар и червени, нямаха никакви черни люспи. Сега вече виждаше мускулите си, които се оформяха под кожата. Изпъна дясната си ръка и я сви, наду бицепса и гръмко се изсмя. Беше силна. Беше много силна. Имаше сила, която надскачаше дори новите ѝ така впечатляващи мускули.

Когато удари жената, над кокалчетата ѝ израснаха люспи. В онзи момент появата им бе естествена, инстинктивна. Този път тя сключи ръката си в юмрук и се съсредоточи. Кожата около кокалчетата ѝ се опъна, а през нея нагоре си проправиха път черните люспи, напълно безболезнено. Тя се концентрира върху цялата ръка този път и усети как кожата се опъва, а люспите се разпространяват по цялата повърхност.

Изпъна и двете си ръце. Черните люспи нарастваха все повече, покривайки ръцете до лактите. Погледна надолу по тялото си. Стъпалата вече бяха обхванати целите. После краката. Коремът и гърдите. Шията. Амбър си пое дъх, затвори очи и усети как лицето ѝ се опъва също и люспите покриват цялата ѝ глава.

Отвори очи. На клепачите не бяха пораснали люспи, нито, за радост, върху ноздрите или устните — макар че когато опита да отвори широко уста, установи, че не се получава. Потупа с пръсти пространството между рогата си и продължи по скалпа, докосвайки люспите, които бяха сплеснали косата ѝ.

Приближи се към реката и се загледа в собствения си, плаващ по вълничките образ.

Въоръжена в доспехите си, усмихна се тя.

Превърна пръстите си в дълги нокти, като отдели специален миг да се наслади колко големи и колко чудовищни бяха станали обичайно дребните ѝ ръце. После отиде до най-близкото дърво, позачуди се, после прокара нокти по дънера, оставяйки четири дълбоки резки в кората.

Направи го отново, този път по-бързо. После още веднъж. После замахна силно към дървото, изчегъртвайки няколко тънки парченца дървесина. Щом можеше да направи това с едно дърво, какво ли оставаше за някой човек?

Мисълта я притесни, заплаши да изтрие усмивката ѝ. Но тя се отърси от нея, направи крачка назад и подскочи, ръцете ѝ се впиха в дървото и тя се закатери сякаш бе родена да го прави. Дървото се наклони назад и тя последва наклона, докато не увисна точно над реката. На практика надолу с главата. Амбър се разсмя развълнувана и развеселена. Дори стъпалата ѝ сякаш се впиваха в дървото. После направи грешката да ги погледне.

Те бяха някакви безформени неща, пръстите им дълги, колкото новите пръсти на ръцете, а всеки от тях се бе обвил около дървото.

Шокът, паниката, представата, че се е деформирала без възможност да се оправи, преминаха през нея като ток и в този момент краката ѝ си върнаха нормалния вид, както и ръцете. Тя падна с вик на уста, извъртайки се насред въздуха, за да се озове в крайна сметка във водата.

Люспите се скриха веднага щом се потопи. Когато се съвзе, изплува с всички сили на повърхността, като вече се успокояваше. Поплува малко на място, докато изчакваше сърцето ѝ да спре да хлопа толкова силно, после се изпъна и заплува към далечния бряг, наслаждавайки се на това колко малко усилия ѝ коства. Няколко замахвания и вече беше при целта. Обърна се и плува под водата по целия път обратно. Пръстите ѝ зариха в наноса при брега.

Амбър прекара още няколко минути просто да поплува. Да поплува гола. Засмя се, когато се обърна по гръб. Никога не бе плувала гола през живота си. Никога не си бе представяла, че ще има тази възможност. Никога не бе смятала, че ще има тази увереност. Но ето я сега, в цялата ѝ алена прелест, насред реката нейде из Джорджия. Още ли бяха в Джорджия всъщност? Дори не беше сигурна в това. Което я накара да се разсмее още повече.

Смехът замря, когато придоби усещането, че някой я наблюдава.

Огледа се. Не виждаше никого в гората и от двете страни на реката, но усещането не изчезна. Заплува обратно и се поколеба преди да се измъкне от водата, след което пристъпи върху тревистия бряг към дрехите си.

Беше на средата, когато забеляза едно лице, вторачено в нея от шубрака наблизо.

14

Амбър хукна към едно дърво, не само, за да скрие голотата си, но и рогата си. Вече скрита, започна тихичко да ругае и веднага да се оглежда за маршрут за бягство. Нямаше начин да се измъкне, без да бъде забелязана. Единствената ѝ надежда беше, че човекът, който и да беше той, щеше да се е изплашил достатъчно, че да избяга, но не чак толкова, че да изпорти какво е видял.

Отново извика образа на лицето в главата си. Рунтава коса — светло кестенява. Момче. Не, млад мъж. Може би осемнайсет или деветнайсет.

— Ехо?

Амбър замръзна.

— Ехо? Госпожице?

Тя стисна очи и не се обади. Прецени, че мълчанието бе най-добрата ѝ възможност в този момент.

— Знам, че сте там — рече момчето. Имаше акцент. Английски? Шотландски? — Видях, че изтичахте зад дървото. Знаете, че ви видях. Не схващам защо се правите, че не сте там.

Не. Ирландски. Това е.

— Започва да става леко глупаво — продължи той. — Направо като малките ми братовчедчета, дето играят на криеница и си затварят очите, понеже си мислят, че това ги прави невидими. Вие… Вие не сте си затворили очите, нали?

Амбър се поколеба, отвори очи и отново изруга тихичко.

— Нямах намерение да надничам — каза той. — Казвам се Глен. Глен Морисън. Просто минавах и… Е, така де, не точно. Извинявайте, просто не искам да започвам с лъжи, нали разбирате? Истината е, че спя тук през последните няколко нощи. В тази гора. В момента съм между два стола на земята, а финансовата ми ситуация не е от тези, които можеш да наречеш стабилни. Но не искам да добиете грешна представа все пак. Не съм някой мързеливец. Не съм дошъл в страната ви да мамя системата или нещо подобно. Имам някои насоки. Е, така де, имах насоки. Историята е много дълга и не ми се ще да ви занимавам с…

— Глен — прекъсна го Амбър.

Последва пауза, след което:

— Ама ти говориш!

— Говоря — отвърна Амбър. — Глен, гола съм.

Почти го чу как закима.

— Забелязах. Така де, Божке ле, искам да кажа, че нямаше как да не забележа, че си… че нямаш… че си…, ъъ… ох, майко мила, как беше думата?

— Гола — предложи Амбър.

— Да, благодаря. Гола. Гола си, точно така.

— И след като съм гола, Глен, намирам за леко странно да разговарям с напълно непознат човек в този си вид. Схващаш ли?

— О, ами да, схващам — отвърна Глен с такава увереност, сякаш тази ситуация се бе повтаряла в живота му най-редовно.

— Не съм съвсем сигурна, че е така, Глен.

— Може би да — призна той. — Но ако ще те накарам да се почувстваш по-добре, не смятам, че има от какво да се притесняваш.

— Не ми помагаш, Глен.

— Ох, извинявай. Харесвам рогата ти, обаче. Това грубо ли е? Редно ли е да го споделя?

— Глен… може ли да се махнеш, ако обичаш?

— О — възкликна той. — О. Ама… Да де. Такова… вярно. Разбира се. Естествено. Гола си. Искаш да останеш насаме. Аз идвам и ти се притесняваш. Очевидно е. Напълно нормално. Съвсем естествено си е. Нарушавам личното ти време за себе си.

— А като се махнеш — продължи Амбър, — дали ще бъдеш така любезен да не споменаваш на никого за това? За мен?

— Разбира се — отвърна той, но звучеше разочарован. — Хубаво. Е, предполагам, че просто… трябва да се махна сега.

— Благодаря ти — извика му Амбър.

Тя изчака да чуе отдалечаващите се стъпки, след което почака още малко.

— Глен — обади се тя, — тук ли си още?

— Ами да — отвърна той. — Виж, не искам да си помислиш нещо лошо за мен, става ли? Обаче… май ще ми се наложи да преджобя дрехите ти и да открадна парите, които евентуално имаш там.

Амбър направо се опули.

— Моля?

— Но не искам това да направи нещата между нас неловки — обясни той, след което се чу шумолене на плат, докато той очевидно вдигаше късите ѝ панталони от земята.

— Не ме обирай — извика тя.

— Наистина съжалявам.

— Не ме обирай, по дяволите, дребен ненормалник!

— Наистина се чувствам зле заради това.

Тя си представи как рови из джобовете ѝ, а малката му мръсна ръчичка се сключва около ролката с пари, която бе оставила вътре. Съсредоточи се отново върху това да призове люспите и усети как кожата ѝ се обтяга. После чу рязкото поемане на въздух. Глен беше намерил парите.

Люспите не успяха да покрият напълно тялото ѝ, но бяха достатъчно, за да заглушат срама. Гневът изкипя, тя изскочи иззад дървото, но рогата ѝ се оплетоха в клоните, краката ѝ хвръкнаха нагоре и тя се стовари тежко на земята. Почувства как някои от люспите се прибраха. Глен я зяпаше с отворена уста.

— Леле — прошепна.

Тя изръмжа, демонстрирайки острите си зъби, а неговите очи се окръглиха. Той пусна парите и се обърна да бяга, но Амбър се озова точно зад гърба му, по-бързо, отколкото би му се искало на него. Сграбчи го за яката на якето, а той изпищя докато политаше назад.

— Знаеш ли какво направих преди малко? — изръмжа тя в ухото му, застанала плътно зад гърба му. — Тъкмо потроших кокалите на някаква нещастна женица на бензиностанцията. Размятах я сякаш не представлява нищо, след което дойдох да поплувам, дявол да го вземе. Да не мислиш, че ще се почудя дори за миг, преди да ти изтръгна гръкляна, задето ме обираш?

Глен започна да се надига подпрял се на колене и на ръце.

— Моля те, не съм имал нищо лошо предвид!

— Имал си предвид да ме окрадеш.

— Умирам от глад!

Тя скочи и кацна на гърба му в клекнала позиция, стисна го за врата с дясната ръка и го притисна към земята.

— Проблемът не е мой.

Той вдигна очи, пълни със сълзи към нея, а сълзите я вбесиха още повече. Нямаше друго желание, освен да извади ноктите, да почувства как се врязват в меката плът, да впие зъби, да почувства тази топла кръв надолу по тялото си…

Тя примигна. Чакай, какво?

Тя отпусна хват. Импулсът да разкъса гърлото му бързо отшумяваше.

— Ще ме убиеш ли? — прошепна той.

— Не — глухо отговори тя и се изправи. — Мен ще ме убие нещо рано или късно. По-скоро рано, ако трябва да съм честна. Ако имах избор, бих предпочела да си ти.

Амбър направи няколко крачки назад, после се обърна и отиде при дрехите си. Остави люспите да се приберат напълно, докато ги навличаше, без да обръща внимание на неприятното усещане на сухата тъкан върху мокра кожа. Все още намръщена, седна на един пън, за да избърше стъпалата си, преди да обуе чорапите и обувките си.

— Дрехите не са ти много по мярка, да ти кажа — обади се Глен.

Беше висок и слаб, мръсен, но без да изглежда зле. Наведе се да вдигне ролката с парите и тя оголи зъби. Той бавно се приближи и ѝ подаде ръка.

Амбър приключи със завързването на обувките си и се изправи, поемайки парите, без да обели и дума и ги напъха обратно в джоба си.

— Не е лошо да вложиш пари в портмоне — рече той.

— Млъкни, Глен — отвърна Амбър.

Той кимна.

— Е, да. Заслужих си го.

Тя му обърна гръб, повдигна панталонките си и закрачи обратно към бензиностанцията.

Той я настигна.

— А може ли да те питам нещо? Ти какво, си?

— На какво ти приличам?

— Честно ли? На демон.

— Ето на, значи знаеш.

Той кимна.

— Сигурно си мислиш, че съм шокиран, нали? Да се запозная с демон? До преди няколко седмици щеше да е така, щях да съм много шокиран, обаче животът ми напоследък пое в много странна посока, така че приех стратегията за пълно и абсолютно приемане на всички неща. Спестява доста време. Напоследък не питам за доказателства, за причини и въобще за каквото и да било. Просто приемам. Искам да кажа… само се виж. Истински жив демон, който просто се разхожда насам-натам. Тук ли живееш?

— Тук къде?

— Тук де. В гората.

Тя се намръщи.

— Да не си малоумен? Защо ще живея в гората?

— Ами, просто си помислих, нали се сещаш…

— Спри да вървиш по петите ми.

— Хубаво. Добре. Ама може ли да те питам само още нещо? Защо имаш пари? Как си купуваш неща?

Тя спря и се обърна към него.

— Как смяташ, че си купувам неща? Влизам в магазина и казвам, че искам нещо си и си го плащам.

Този път се намръщи той.

— И влизаш по магазините в този вид?

Тя се сети как изглежда.

— О — рече. — Не. Това е отскоро. Все още му свиквам. Все забравям, че имам рога.

— Великолепни са — с въздишка рече той.

— Очите долу, Глен.

— Да, извинявай. — Той се изчерви. — Ти си… извинявай. Просто си най-красивото момиче, което някога съм виждал. Така де, много по-красива от повечето актриси и манекенки, дори.

Амбър избоботи нещо и отново тръгна напред.

— Това не е истинското ми аз.

— Не, истинското е — отвърна Глен, настигайки я. — Просто си красива по начин, който не бях виждал до сега. Всичко в теб — лицето ти, рогата ти, страхотните ти зъби, кожата, която е в любимия ми нюанс на червеното, краката ти, тялото ти, твоят…

— Можеш да спреш във всеки един момент вече.

— Не съм изплашен — каза той. — Може да си мислиш, че съм се изплашил от теб, понеже си демон, а повечето хора ги е страх от демони, и затова изграждаш тази стена около себе си, за да ги отблъснеш, преди те да се отблъснали теб, обаче мен наистина не ме е страх. Не си страшна. Ти си красива, а не грозна. А аз съм виждал доста грозни неща. И имам предвид наистина грозни неща. Вкъщи, в Ирландия ме нападна, нападна ме едно същество. Прехвърли ми някакво нещо — Знака на смъртта. Искаш ли да го видиш?

— По-скоро не.

Той протегна ръка, демонстрирайки гордо дланта си. Точно под повърхността на кожата, като риба в аквариум циркулираше филизче от мрак.

— Не е ли шантаво? Откак се случи, непрекъснато срещам най-чудати хора. Срещнах един тип в Дъблин, ама наистина странен тип, който знае всичко за чудовищата и разни такива неща. Каза, че това нещо ще ме убие след четиридесет дни, ако не го предам на мишената, за която е било предназначено. А това беше преди има-няма трийсет и два дни.

— Ще умреш след осем дни? — попита Амбър намръщено.

Той кимна, но изглеждаше странно безразличен към това.

— Освен ако не предам този знак на някаква жена на име Абигейл. Очевидно е някакъв много лош човек. Ама, наистина лош. Убила е сума ти народ, ето толкова лош човек. Ще направя услуга на този свят, ако предам знака на нея. Ето така ми казаха. Предполага се, че тя е в някакъв бар тук в Америка, който така и не успях да открия — „Черното стълбище“. Да го знаеш случайно?

— Съжалявам, не.

— Да, и аз така. Търсих го в нета, обаче нищо. Дори не знам в кой щат се намира. Може и да го намеря, може и да не го намеря, но ето ме на̀ — тук съм, нали разбираш? Ако умра, ще умра тук. Искам да видя по-големи неща, преди да си отида, по-хубави неща от съществото, което ме нападна. Искам да видя истински чудовища. Американски чудовища. Не мислех, че ще видя нещо толкова красиво като теб, обаче.

— Ясно — рече Амбър. — Е, аз по-добре да си тръгвам.

— Къде отиваш?

— О, ъ, ами в Спрингтън. Това е в Уисконсин. Трябва да намерим един човек.

— Ние? Кои сте „ние“? Ти и гаджето ти ли?

— Не, не. Той е… ами водач ли да кажа…

— Водач за какво?

— Ъъ…

Очите на Глен се окръглиха.

— На Демон шосе ли сте?

Тя се поколеба.

— Не.

— Там сте!

— Не сме.

Глен направо танцуваше от вълнение.

— И аз съм на Демон шосе! Онзи тип, странният, той каза, че трябва да се кача на Демон шосе, докато още имам възможност, за да видя всички ужасии, които светът може да предложи. Ние сме по един и същи път! Какъв късмет, а? Имаш ли кола?

— Не — отсече автоматично Амбър. А после: — Искам да кажа, че аз лично нямам. Приятелят ми има.

— Така ли? Мислиш ли, че ще ми позволи да се включа към вас, а?

— Аз… нямам намерение да те обидя или нещо такова, обаче най-вероятно няма да стане. Той не те познава, а ти се опита наистина да откраднеш парите ми.

— Ама ти ги върнах.

— Чак след като те хванах.

— Вярно. Обаче не мислиш ли, че ни е било писано? Така де, какъв е шансът, наистина, да се срещнем по този начин? Двама ду̀ши като нас, прокълнати от мрака, да се срещнат на Демон шосе?

— Според моя водач всъщност шансът е доста голям.

— О. Така ли? О. Ами, дали мога все пак да го попитам дали има място за още един човек?

— Глен, ти се опита да ме ограбиш.

— Което се оказа грешка.

— А и ние сме поели на много опасно пътуване, ако трябва да съм честна. Едни хора са по петите ни и вероятно сме се засилили право към още по-голяма опасност, така че смятам, че за теб самия ще е по-добре, ако просто си кажем довиждане още тук и сега.

— Но аз нямам никакви други приятели.

— Ти и аз не сме приятели, Глен.

Той изглеждаше смаян.

— Значи нямам приятели?

— Трябва да тръгвам.

Тя закрачи отново.

— Мога да помогна — завика той след нея. — И няма да съм ви в тежест. Ще ви нося разни неща, освен ако не искаш да кажа нещо, при което положение аз очевидно бих го направил. Радиото ви работи ли? Може да ви попея, ако не работи. Знам доста песни. Гласът ми не е най-хубавият на света и може да не помня точно всички текстове, но мога да поддържам мелодията и ще си доизмислям думите, които не ги помня. Баща ми все така правеше. Това си му беше дарба, схващаш ли? Само дето не беше много добър в това. Аз съм доста по-добър.

Гласът му най-сетне взе да заглъхва, а Амбър го заряза назад. Докато наближаваше края на гората, се концентрира върху това да си върне нормалния вид. Как го беше нарекла Имелда? Превръщане, така беше. Тя се съсредоточи върху дишането, върху това да се успокои, да стане отново себе си и, тъкмо когато реши, че няма да се получи, я разтърси експлозия от болка, която я накара да се препъне.

Подпря рамо на едно дърво и остана там, примигвайки, а кестенявата ѝ коса падаше над очите ѝ. Погледна към ръката си и видя нормалната кожа. Продължи надолу с очи и забеляза, че дрехите отново ѝ пасват. Значи и това си беше нормално.

Чудесно.

15

Плетеница шипкови клонки задраскаха по голата кожа на Амбър и тя се наведе да се почеше с гримаса на лице, след което продължи напред. Беше значително по-лесно да мине през тази малка част от гората като демон — червената кожа, дори и без люспите, бе доста по-здрава от обичайно бледата ѝ кожа.

Освен това сега чувстваше по-силно неприятната влажност на дрехите си, както чувстваше и неудобството от това един непознат да я види гола. И двете усещания се отмиха веднага, щом се сети какво бе сторила на жената в тоалетната. Можеше да я убие. И беше пожелала да убие Глен.

Амбър се насили да продължи.

Излезе от дърветата малко по-надолу от мястото, през което влезе и продължи по пътя обратно към бензиностанцията. Вървеше с наведена глава и ѝ се искаше да беше взела шапката си, когато бе изтичала към тоалетната.

Гърленото ръмжене от двигателя на Чарджъра я хвана неподготвена и тя се обърна, за да види как колата спира рязко зад нея.

Отвътре излезе Майло. Изглеждаше бесен. Тя отиде до вратата на навигаторското място, а той ѝ подхвърли бейзболната шапка.

— Открих това в тоалетната — каза той. — Точно до жената, която се кълнеше в живота си, че е била нападната от самия Дявол.

Амбър сложи шапката.

— Ъъм. Благодаря.

Изгледаха се над покрива на колата.

— Взех ти сандвич — рече той. — Можеш да ядеш, докато пътуваме.

— Вината не беше моя — започна Амбър, докато Майло понечваше да се качи в колата. — Промених се и тя влезе точно тогава. Извади ми нож, за Бога!

Майло се изправи.

— Тя е добре, впрочем.

Амбър присви очи.

— Няколко неприятни ожулвания. Извадено рамо. Може би счупена скула. Определено е със сътресение. Но пък загрижеността ти за нейното добруване е просто затрогваща.

— Разбрах те, ясно? Вече можеш да спреш. И без това се чувствам достатъчно виновна.

— Сигурен съм — отвърна Майло. — Но не е чак толкова лошо. Ще има страхотна история, която да разказва наляво и надясно, за онзи път, когато е била нападната от истински дявол в чист вид. Дявол с червена кожа и рога, не какво да е. Ще набере доста точки от това. Ченгетата вече са извикани, не го мислѝ.

Амбър зяпна.

— Просто исках да видя как изглеждам в огледалото. Толкова ли е лошо?

— Никак даже — продължи Майло. — Да си го правиш в спалнята зад заключената врата, никакъв проблем. Да се преобразяваш в тоалетната на бензиностанцията обаче…

— Може ли просто да тръгваме? Преди ченгетата да пристигнат?

— Разбира се — той се поколеба, после отново я погледна. — Но искам да разбереш нещо, Амбър. Това ще привлече вниманието на родителите ти.

Тя примига.

— Аз… Аз…

— Дори не си помислила за това, нали?

Тя се намръщи.

— Не. Но трябваше. И какво от това, по дяволите?

Лицето на Майло омекна.

— Какво ти каза Имелда? Демонската ти страна е по-уверена. Можеш да приемеш, че това значи по-арогантна. А това можеш да приемеш, че значи по-егоистична. Няма да мислиш твърде много за последиците от действията си, когато си с рогата на главата. Ето това го прави толкова опасно.

— Мислиш ли, че лично ще дойдат насам?

— Аз бих, ако бях на тяхно място — покрай тях мина един микробус. — Загубихме предимството си. До момента не знаеха накъде си потеглила; смятаха, че просто се криеш. Сега вече знаят и ще тръгнат след теб.

— Съжалявам — каза тя. — Страшно съжалявам.

Той вдигна рамене.

— Хайде, колкото по-бързо се махнем, толкова по-добре. Поне никой друг не знае накъде сме тръгнали.

Амбър присви болезнено очи и Майло замръзна.

— Какво? — попита.

По дяволите. По дяволите, по дяволите, по дяволите.

— Може и да има някой, който знае накъде сме тръгнали — призна тя.

Майло примига срещу ѝ.

— Не разбирам. Кого намери, че чак успя и да си говориш с него точно тук?

— Едно момче. Казва се Глен. Срещнах го в гората — отговори тя. После добави: — Той е ирландец.

— О, ирландец, значи — рече Майло. — Много хубаво, значи. Ирландците са известни с това, че знаят да си държат устата затворена. Какво е това, Амбър, дявол да го вземе?

— Съжалявам, доволен ли си? Просто не мислех.

— Някакъв случаен тип в гората?

— Не е случаен — отвърна тя, малко по-разпалено. — Той е като нас. Той, така де… прокълнат е от мрака.

Майло искрено се разсмя.

— Той е какво?

— Това са негови думи — озъби се тя. — И не са твърде далеч от онова, което каза ти за черните пътища, които свързвали мрачни места, каквото и да означава това, да му се не види. И, знаеш ли, той всъщност умира. Глен. Носи Знака на смъртта.

— Какво е Знака на смъртта?

— Аз… мислех си, че ще знаеш.

— Едгар е експертът по окултното, не аз.

— Е, Знака на смъртта е едно нещо, което си има, и то го убива, а той също е на Демон шосе. Иска да види някое друго истинско американско чудовище, преди да умре.

Майло потърка лице с ръка.

— Ще има тази възможност.

— Какво искаш да кажеш?

Майло скръсти ръце върху капака на колата и се опря на него.

— Хората, пътуващи по черните пътища, успяват да се срещнат, Амбър. Казах ти го. Дали се привличат от някакъв подсъзнателен радар или всичко се дължи на някакво повтарящо се съвпадение, или на някаква грандиозна схема от ада, факт е, че пътуващите все попадат един на друг. Затова съм и толкова уверен в това, че ще намерим Дейкър Шанкс. Но помисли, кой още ще бъде по черните пътища. Ако родителите ти се появят тук, а те ще го направят, и твоето приятелче все още се навърта из квартала, има шанс да го срещнат. А щом той знае накъде сме тръгнали…

— Тогава… какво ще правим?

Майло клюмна.

— Имаме две възможности.

Тя се ококори.

— Първата е да го убием, нали? Няма да го направим. Няма да убиваме никого, само защото аз направих грешка и казах нещо, което не биваше. Каква е втората възможност?

— Да го убедим да дойде с нас — отвърна Майло. — Иди го доведи. Ще го закараме до Спрингтън и ще го пуснем да си ходи там. Ако се наложи да го вържем и да го хвърлим на задната седалка, и това ще направим.

— Не мисля, че ще е трудно да го убедим — рече Амбър. Тя се обърна и отново се запъти към гората.

— Имаш пет минути — инструктира я Майло. Амбър не отговори.

Тя се върна по стъпките си, докато не го откри. Седеше на същия пън, на който и тя по-рано, с лакти на коленете и набедена глава.

— Глен?

Той бързо вдигна очи, но обнадеждената усмивка угасна.

— Откъде знаеш името ми?

Тя направи няколко крачки напред, след което свали шапката си. Той я огледа подозрително. Минаха няколко мига. Той се намръщи повече, след което веждите му едва не подскочиха нагоре.

— Ти?

— Казвам се Амбър.

Той скочи.

— Ама… къде е… какво е станало с теб?

— Казах ти, че кожата и рогата са новост за мен. Ето така изглеждам без тях.

Той не можеше да откъсне очи от нея, но този път по съвсем различни причини.

— Но какво стана? — попита той. Изражението на лицето му беше на пълно смайване.

Амбър се изчерви от неудобство и болка.

— Върнах си нормалния вид — обясни тя, докато отново поставяше шапката на главата си. — Няма значение. Ако искаш да дойдеш с нас, може.

Ако го беше попитала, докато бе висока и червена и красива, знаеше, че той щеше да подскочи от радост на това предложение. А излезе…

— Къде отивате? — попита той със съмнение.

— Спрингтън, Уисконсин — отвърна тя. — Нали ти казах вече.

Той вдигна рамене.

— Много съм зле с географията. Забравих го в мига, в който ми го каза. Нямаше да се сетя и под дулото на пистолет.

Амбър се вторачи в него.

— Наистина?

— Но втори път няма да забравя. Спрингтън, Уисконсин. Спрингтън, Уисконсин. Хубаво, вече е в главата ми. Та за какво отиваш там?

Ядът се разпени.

— Защото така, ясно? Ние сме на Демон шосе, ти си на Демон шосе, Демон шосе ни отвежда в Уисконсин и решихме да бъдем любезни и да ти предложим превоз дотам. Но хубаво, щом си заринат с предложения…

Тя се врътна и закрачи решително обратно, а след миг дочу след себе си тичащите стъпки, които бързаха да я настигнат.

16

— Това е много яко от ваша страна — обади се Глен от задната седалка за четвърти път.

Майло кимна, а Амбър усети как поглежда с крайчеца на окото си към нея. Тя си замълча. Не поместваше поглед от пътя, докато караха през безкрайни полета, пълни с памучни топчета, разпукали се като малки пухкави облачета насред цялата тази зеленина.

— Та Амбър ми каза, че си неин водач — продължи Глен. — Значи си пътувал по Демон шосе и преди, така ли?

— Опитваме се да не говорим за това — отвърна Майло.

— Да говорите за кое?

Майло въздъхна.

— Когато си на Демон шосе, обикновено не говориш за Демон шосе. Смята се за… тъпо. Можеш да го споменеш или да го обясниш, всичко това е о’кей… но просто не го коментираш. А и не го наричай така, освен това.

— Кое, Демон шосе ли?

— Да, опитай се да бъдеш, как да кажа… по-спокоен по този въпрос.

— О — рече Глен. — Да, хубаво. Да не предобряме манджата, нали? Да, да, няма проблем. Нещо като побут, побут, смиг, смиг, нали така? Щом се налага да питаш, значи не знаеш. Първо правило на Бойния клуб, нещо такова, нали? Ей, колко яко. Това го мога.

— Хубаво.

— Та колко време сте на него вече?

Амбър се извъртя на седалката си.

— Току-що ти каза да не говориш за това.

— Ама как се очаква да задавам въпроси, ако не ми е позволено да говоря за това?

— Ами недей да задаваш въпроси, просто.

— Ама как тогава се очаква да науча нещо?

Амбър се върна към това да зяпа през прозореца.

Майло отново въздъхна.

— Не съм карал по тези пътища от години.

— И защо не?

— Нямаше нужда.

— Добре ли ги познаваш? — попита Глен.

— Да. Едно време.

— Какво си ти, тогава?

— Какво искаш да кажеш?

— Ами ето, Амбър може да се превръща в това красиво демонско момиче, аз умирам заради някакъв си зловещ Знак на смъртта… а ти как се озова тук? Какво направи или ти направиха?

Майло премълча.

Глен се наведе напред.

— Да не би да не ме чу?

— Игнорира те — намеси се Амбър.

— Защо? Какво казах?

— Разпитваш твърде много — обади се Майло. — Предпочитам да карам в тишина.

— И аз също — добави Амбър.

— И ти ли? — попита Глен. — Мразя да се возя и да е тихо. Винаги си пускам радиото, дори да е кънтри музика или нещо също толкова гадно. Леле, как мразя кънтри. Ама нямам предвид тази вашата в Америка, говоря за нашата в Ирландия. Кънтри певците звучат като да са прекарали няколко кръчмарски сбивания, сещате ли се? А вкъщи са просто някакви чичковци, дето се разхождат по вълнени плетки.

— Вълнени какво?

— Пуловери — поясни Майло.

— А — рече Амбър.

— Баща ми беше фен на кънтрито — каза Глен. — На погребението му пуснаха всичките му любими парчета. Беше ужас. Направо исках да си тръгна, сещате ли се? Само че не го направих, понеже, така де, не съм от тия, дето просто си тръгват отнякъде. Е, не точно, искам да кажа, все си тръгвам отнякъде, очевидно, иначе никога нямаше да мръдна от място, но не си тръгвам просто така заради принципа. Даже не мога да изляза от залата, като дават някой тъп филм. Баща ми викаше, че съм прекалено възпитан, дори за собствена сметка. Може и да е бил прав — той замълча за миг, в който жизнерадостното му настроение се поразсея, след което отново вдигна глава с нова усмивка на лицето. — Та значи, Майло, как се получи така, че стана водач? Какво те прави квалифициран за тази работа? Да нямаш някаква мрачна и страховита история, или нещо подобно? Да не би и ти да си демон? Каква е твоята работа?

— Ти да не би да пишеш книга? — попита Майло.

— О, не. Само се опитвам да водя разговор.

Всички изведнъж замълчаха, но това бе съвсем за кратко.

— Знаете ли на какво ми напомня тази кола? — попита Глен. — Чували ли сте за Магистралния призрак?

Майло беше приключил с приказките, така че Амбър пое ситуацията.

— Не — отвърна тя. — Никога.

— Ами това е един тип, който се е разкарвал насам-натам с колата си, преди години де, с изключени фарове — обясни Глен. — Кръстосвал е мрачните американски пътища нагоре и надолу, по нощите, в търсене на следващата жертва.

— Това е градска легенда — отвърна Амбър. — Ако някой се появял насреща и го осветял с фаровете си, той го избутвал от пътя. Всички сме го чували.

— Не, но това си е истина — рече Глен. — Или, добре де, може да е истина донякъде, обаче наистина е убил няколко човека през деветдесетте. Проверил съм го. Има много сайтове за него.

— То за всичко има сайтове.

— Е, да, предполагам. Обаче е карал точно седемдесетарска суперкола, това го помня много добре. И също черна. Май беше Чарджър. Или Чалънджър. Толкова яко. Това Чарджър ли е?

Погледът на Амбър отново се зарея отвъд прозореца.

— Да — отвърна, с надеждата, че най-сетне ще си затвори устата.

— Имало е няколко оцелели, понеже той, такова, изглежда, че не му се излизало от колата да ги довършва или нещо такова. Интересувал се само от това да ги изблъска от пътя. Макар че е прегазил няколко, но ако питаш мене, всеки, който смята, че ще тича по-бързо от кола, направо си заслужава да го прегазят, нали? Откак съм чул за Магистралния призрак, искам да имам такава кола. И сега се возя в нея!

— Сбъдната мечта — промърмори Амбър.

— Само да се возиш в нещо толкова яко… Нямаме нищо толкова готино в Ирландия. Има няколко автоманиаци, дето вкарват по някой и друг Мустанг или там някакво такова, обаче не могат да си се разкарват в него без хората да почнат с разни приказки като „Ама този какво смята, че прави?“ — сещате се, нали? А тук може да си караш една такава кола и хората няма да си помислят автоматично, че си някакъв гъзар. Хората тук са по-приемащи, нали се сещате? Обаче в полицейските доклади, по думите на самите жертви, като са описвали какво било да ги преследва такава ужасяваща кола-звяр… В един момент си караш по пътя, всичко точно, пътят — непрогледно черен зад гърба ти, а в следващия момент червените фарове грейват изведнъж в огледалото за обратно виждане…

Амбър спря да гледа през прозореца и взе да хвърля странични погледи на Майло. Изражението му си оставаше спокойно, но ръцете му стискаха волана с такава сила, че кокалчетата му бяха побелели. Тя внезапно почувства топка в стомаха си.

— Ей заради такива точно неща стана, сещате ли се? — продължи Глен, без да забелязва нищо. — Ей такива неща ме накараха да се влюбя в Америка. Държава толкова голяма, че да можеш да правиш нещо толкова откачено като хоби и никога да не те хванат… еха. Не че казвам, че искам да правя нещо подобно, но оценявам факта, че бих могъл. Земята на свободата, нали така? Домът на смелите.

Глен се облегна назад, изгубен в заливащото го собствено усещане на почуда, а Майло не се обади още два часа.

Докато дойде време да спрат в мотела Бъджет Ин в Джаспър, Джорджия, Майло изглеждаше значително по-блед, отколкото трябва. Лицето му бе измъчено, очите — далечни. Бавно слезе от Чарджъра, сякаш колата не желаеше да го пусне, и чак след като се поотдалечиха от паркинга, започна да си връща малко от предишния дух. Каза на Глен да млъкне три пъти, докато се регистрираха на рецепцията.

По някакви си понятни само на него причини, Глен опита да говори с някакъв американски акцент, който звучеше като кръстоска между Джон Уейн и брата-идиот на Джон Уейн. Амбър мислеше, че жената на рецепцията може да поиска доказателство за възрастта ѝ, но жената въобще не се интересуваше от каквото и да било. Амбър отиде в стаята си с малката чанта, в която имаше само най-необходими неща, сандвич от автомата и кутийка топла като чай ко̀ла. Мина сума време докато водата в банята се затопли, но накрая тя се изправи под струята на душа и затвори очи. Втри цялото мини-шишенце шампоан и балсам в косата си, която се беше вкоравила и оплела на възли след топването в реката, а когато приключи, се изправи гола пред огледалото в банята.

Не беше впечатлена от онова, което виждаше и с усилие удържа порива да се преобрази. Не виждаше смисъл да се чувства още по-зле по отношение на себе си.

Включи телевизора. По всеки втори канал даваха по някой проповедник в скъпарски костюм, който да говори за Господ и за Дявола. Тя погледа малко, с празната надежда да чуе някоя утешителна дума, но в замяна получи само страх и алчност. Прехвърли канала на някакъв филм на ужасите, но и той не успя да я разсее, затова просто изключи телевизора и всички лампи и се мушна в леглото. Възглавниците бяха прекалено тънки и прекалено меки едновременно. Тя лежеше в мрака. През стените се чуваха гласове. Телевизори. Пускане на тоалетни казанчета.

Размишляваше за Майло и за Глен, и за Имелда, за жената шофьор и за Брандън. Мислеше за Магистралния призрак и за родителите си, и за това как вероятно и в момента са по петите ѝ, докато тя си лежи тук на леглото.

Стана, придърпа един стол пред вратата и го подпря под дръжката, както бе виждала по филмите.

Върна се леглото. Дълго чака съня да дойде.

17

Потеглиха рано на следващата сутрин. Майло отново изглеждаше здрав и силен, а вероятно беше станал доста рано, защото Чарджъра блестеше от чистота, когато се качиха в него. Глен им разказа всичко за това как бе минала нощта му. Не беше особено интересно.

Когато осъзна, че никой не му отговаря, Глен подремна за час на задната седалка, преди да провери местонахождението им на телефона си.

— Ооо! — възкликна. — Ще минем през Нешвил! Може ли да спрем?

— Не — в един глас отсякоха Амбър и Майло.

Глен изглеждаше обиден.

— Ама… ама това може да е последната ми възможност да го видя. Умирам, нали не сте забравили?

— Не си го споменавал — отвърна Майло, което беше втората шега, която казваше, откак го познаваше Амбър.

— Не може ли поне само да минем през него? — замоли Глен. — Дори няма да се налага да забавяш ход. Хайде де, моля ви? Елвис е започнал в Нешвил — там е записал първата си плоча! Елвис!

— Това го е направил в Мемфис — обясни Майло.

Глен се намръщи.

— Ама Нешвил не е ли в Мемфис?

— И Нешвил, и Мемфис са в Тенеси. Където се намираме и ние.

— О. А ще минаваме ли през Мемфис?

— Не.

— Ама аз умирам. Защо бързате чак толкова, между другото? Не е ли време да ми кажете какво всъщност става? Ние сме приятели. Пътуваме заедно. А това свързва хората, нали се сещате. Сега сме свързани. Неразделни. Не бива да имаме тайни един от друг. Аз нямам тайни от вас. Разказах ви всичко за чудовището, което ме нападна и ми предаде Знака на смъртта и за приключението ми в търсене на Тъмната стълба. А каква е вашата мисия?

— Не го наричай мисия.

— Ама какво е всъщност?

Амбър се обърна към него.

— Караме те до Уисконсин. Само до там си с нас. Повярвай ми, за теб е по-безопасно да не знаеш нищо повече от това.

Той примига насреща ѝ.

— Ама… ние сме неразделни.

Амбър се обърна отново напред.

— Не колкото ти си мислиш.

Глен притихна. След няколко минути отново щракаше на телефона си.

Закикоти се.

— В Охайо имат Толедо — рече. — Ей, мислите ли, че оттам идва лафът „Свето Толедо“? А? Ехо?

— И в Испания има Толедо — заяви Майло с потиснато раздразнение. — Градът е свещен.

— Значи оттам идвало?

— Не знам, Глен.

— Ама те кара да се замислиш, нали?

— Сигурно.

Глен кимна и продължи да си щрака.

* * *

Намериха магазин от веригата Уолмарт в Ноксвил и спряха отпред.

— Какво ще правим тук? — попита Глен.

— Трябва да си купя малко дрехи — отвърна Амбър.

— Помощ искаш ли?

Тя му се намръщи.

— Не.

Тя игнорира разочарованата му физиономия и слезе от колата. Нахлупи ниско шапката и извърна лице от охранителните камери, докато се приближаваше към входа. Щом влезе, огледа табелите за отдела с дрехите и си избра няколко тоалетни принадлежности, докато се насочваше натам. Добави и малко чисто ново бельо в кошницата, следвано от чифт дънки — малко по-дълги от обичайния ѝ размер. Взе един колан, нова блуза, няколко евтини гривни и тръгна да търси по-леко яке. Когато намери всичко, което ѝ трябваше, отиде до пробните.

Щом влезе в кабинката, изпробва дрехите, наниза колана на дънките и се обърна към огледалото. Дънките бяха удобни на кръста, но се събираха около глезените. Приличаше на малко момиченце, навлякло дрехите на кака си. После се преобрази и срещу нея се появи широко усмихнатото ѝ великолепно червенокожо отражение. Тя пристегна колана, отбелязвайки си как дънките вече са точният размер, как тениската сега е по-свободна около коремчето и по-запълнена в бюста. Добави якето, обърна се и се наслади на самата себе си, като за миг си представи как минава в този вид през Уолмарт-а и се позачуди дали виещите аларми ще имат някакъв ефект върху самочувствието ѝ. Съмняваше се.

Но, както обикновено, дискретността бе на първо място, така че тя откопча колана и върна първоначалния си облик, при което дънките се набраха при глезените, а коремчето ѝ се изду до нормалните си размери. С въздишка облече отново старите си дрехи, а всичко останало натрупа в кошницата, след което излезе от кабинката отново с ниско нахлупена шапка.

Изчака на опашката зад една жена, която миришеше наистина неприятно, а след като жената си тръгна, латино момчето на касата ѝ се усмихна.

— Здрасти — каза.

— Здрасти — отвърна тя.

Той започна да минава покупките ѝ през скенера — бавно, една по една.

— Харесвам очите ти — рече.

Амбър примига насреща му.

— Какво?

— Очите ти — повтори той. — Харесват ми.

Тя мигна.

— Тези ли?

Той се разсмя.

— Да не би да имаш други, за които трябва да знам?

— Не — отвърна тя и се изчерви. Не беше най-красивото момче на света, но не беше лош и притежаваше увереност, с която тя можеше да се оправя само в демонския си вид. Беше привлекателно. Доста. Табелката на гърдите му го идентифицираше като Еухенио.

— Тук на това място трябва да ми кажеш, че и ти харесваш моите очи — подкани я той с шеговит шепот.

— О, извинявай — каза Амбър. — И на мен ми харесват твоите очи — и така си беше. Наистина. Бяха като шоколад.

— Колко мило, че ми го казваш — отвърна той и отново ѝ се усмихна. — Та, има ли едно такова приятно момиче като теб гадже? Питам само защото, ако кажеш „да“, ще се затъркалям надолу в бездънната яма на отчаянието и самотата, а ти не бе искала това да стане, нали?

— Не, не бих — увери го тя. — И нямам, ъ-ъ-ъ, сещаш се… гадже.

— Това ми се вижда силно неправдоподобно. Сигурна ли си?

Преди да се усети какво прави, тя се изкиска. Мили Боже, тя се изкиска!

— Сигурна съм — отвърна.

— Ами тогава какво ще кажеш да се видим по-късно, когато си свободна? Някъде наблизо ли живееш?

— О, съжалявам, не. Просто минавам оттук.

— О, не — каза Еухенио, докато усмивката изгасваше на лицето му, а очите се разширяваха. Ако не друго, от това ставаше още по-сладък. — Значи повече никога няма да те срещна? Това ли се опитваш да ми кажеш?

— Вероятно.

Последното нещо за сканиране беше чифт чорапи. Той ги притисна към гърдите си.

— Значи в момента, в който мина тези и ти платиш, просто ще си излезеш оттук, ще напуснеш живота ми и никога няма да се огледаш? Ами ако не сканирам чорапите? Ще останеш ли?

— Боя се, че не — отвърна Амбър, прибирайки останалия багаж в тънка найлонова торбичка. — Просто ще се наложи да карам без чорапи.

Той ахна.

— Но как ще караш без чорапи? Те са неразделна част от всяко цивилизовано общество. Човек без чорапи не е човек, както винаги е твърдял баща ми.

— Винаги ли?

— Не е много умел събеседник.

Амбър се разсмя.

— Ей, Хуан — обади се някакъв небръснат тип зад Амбър, — ще спреш ли да флиртуваш с грозотиите и да си вършиш проклетата работа?

Амбър изстина от унижение, още докато лицето ѝ се обагряше в яркочервено. Еухенио загуби доброто си настроение на мига.

— Не се казвам Хуан — отвърна — и си мерете приказките по отношение на дамите, господине. Не бихте желали да ставате груб.

Небръснатият имаше невероятно мека на вид коса в абсолютен противовес на твърдостта на лицето му.

— Искаш ли да знаеш какво е грубост, Педро? Да караш клиентите с парите си да стоят на опашка, докато ти се опитваш да се навреш в гащите на това момиче.

Еухенио стисна зъби. Откъсна очи от мъжа, едва когато Амбър му подаде парите.

— Моля да ме извините — каза ѝ той.

— Няма защо — тихо отвърна тя.

Той ѝ подаде рестото. Грубиянинът вече не ѝ обръщаше внимание и стоварваше последните от покупките си на лентата. Амбър си събра нещата и се отдалечи, а очите ѝ, твърдо съсредоточени върху пода, се наливаха със сълзи.

Докато стигне до Чарджъра, вече се беше овладяла. Наниза гривните върху цифрите на китката си, за да ги скрие, след което прибра торбите в багажника и се качи.

— Гладна съм — обяви лаконично от страх, че в противен случай другите ще чуят как гласът ѝ трепери. Темата за храната отпрати Глен по някаква произволна тангента. Амбър не го слушаше. Проиграваше сцената в главата си, само че този път се преобразяваше там на опашката — рогата изникваха от главата ѝ, ноктите ѝ порастваха и в мислите си наблюдаваше как разкъсва лицето на грубиянина.

Прекосиха границата и навлязоха в Кентъки, а по времето, когато спряха в някакъв крайпътен ресторант със смайваща гледка към Националния горски парк „Даниъл Буун“, срамът ѝ вече бе прераснал в гняв. А гневът утихваше по-бързо от срама. Слезе от Чарджъра и затвори очи срещу ветреца. Все още беше горещо, но въздухът тук беше по-приятен. Движеше се сред парчетата тучна гора от двете страни на пътя и носеше със себе си цялата свежест на зеленината.

— Големи дървета — изкоментира Глен и нямаше как да не се съгласи с него. Наистина си бяха големи.

В ресторанта свежестта бе заменена от миризмата на мазнина от кюфтета. В ъгъла стоеше счупен джубокс, които въртеше непрекъснато „Here I Go Again“ на Уайтснейк. Седнаха на една маса, застлана с мушама и Амбър прокара пръст по нея в очакване да остави следа в слой от мазнина. Фактът, че беше идеално почистена, малко я разочарова.

Изядоха бургерите си без много приказки. Беше наясно, че тишината побърква Глен, което ѝ достави някакво тихо удоволствие. Той беше взел няколко брошурки от купчината до касата и ги разглеждаше, докато се хранеха.

— Знаехте ли, че тази гора е известна с най-голямата концентрация на пещери в света? — попита той.

— Да — отвърна Амбър, макар изобщо да не бе наясно с този факт. А и беше заинтересована от него дори още по-малко.

Глен остави настрана брошурата и взе друга.

— Ей, тук е бил измислен Кентъки Фрайд Чикен! В Корбин, де, не в този ресторант. Трябва да си вземем хапване от KFC! Искате ли?

Амбър обожаваше KFC.

— Мразя KFC — заяви.

Глен се начумери. Амбър сияеше вътрешно.

Амбър и Майло си поделиха сметката, а Глен изглеждаше смутен. Тя всъщност му съчувстваше донякъде, като го гледаше как стои жалък и благодарен. Тъкмо се накани да му каже нещо приятно, когато той вдигна рамене, погледна нагоре и каза с весел тон:

— Хайде, аз отивам да пишкам!

Направо се изстреля към тоалетните.

— Любопитно хлапе — промърмори Майло.

Той я поведе навън, тананикайки си песента на Уайтснейк, която вече се беше загнездила упорито и в главата на Амбър. Не беше въодушевена от още половин ден на пътя. Нямаше да има против да останат тук още малко, да гледат гората, да се наслаждават на въздуха. Освен всичко останало, харесваше това, че в Кентъки има планини. Флорида изведнъж се оказа твърде равна за вкуса ѝ.

Една кола спря от другата страна на някакъв очукан камион и Амбър зърна хората вътре.

Ужасът сграбчи сърцето ѝ и тя буквално се гмурна зад Чарджъра.

Майло се вцепени. Пистолетът изведнъж се озова извън кобура му, до бедрото.

Амбър чу как се отварят и затварят врати. Бибипването от централното заключване. Стъпки по редкия чакъл.

А после гласът на майка ѝ:

— Извинете, търсим дъщеря си. Да сте виждали това момиче?

Шофьорът на камиона. Можеше да си го представи в мислите си. Латино. Тапичка. Облечен в дънки и тениска. Хранеше се на бара, докато те поръчваха. Дали беше вдигнал поглед? Дали я беше забелязал?

— Съжалявам — чу го тя. — Не мога да ви помогна.

Камионът запали, направи задна маневра покрай Чарджъра и се получи така, че шофьорът погледна към нея. Тя поклати глава и промълви безгласно „не, моля ви“.

Той се поколеба, след което излезе на пътя и отпътува.

— Здравейте — чу тя баща си от другата страна на колата.

— Привет — отвърна Майло. Прибра пистолета.

— Търсим това момиче — обясни Бил. — Дали, случайно, не сте я виждали?

Гласът му се носеше покрай колата. Майло отвори вратата, скривайки Амбър от поглед, стъпил неподвижно на краката си, за да прикрие нейните. Свали якето си и го метна вътре.

Чу как Бил и Бети внезапно спряха да говорят. За миг си помисли, че са я забелязали.

— Хубаво оръжие — рече Бил. — Какво е, Глок?

— Глок 21 — отговори Майло. — Да не сте ченгета? Имам си редовно разрешително.

В гласа на Бети се долавяше усмивка.

— Не, не сме от полицията. Ние просто търсим дъщеря си. Виждали ли сте я?

Последва момент, в който показваха на Майло снимката ѝ.

— Съжалявам — рече Майло. — Не мисля, че…

Вратата на заведението се отвори и отвътре се появи Глен. Очите му минаха бързо над Амбър и се спряха на родителите ѝ.

— Здрасти — каза той, прекъсвайки тишината. — Нещо лошо ли сме направили?

Бети се засмя учтиво и с точната доза тъга.

— Не, не сме полицаи. Просто търсим това момиче. Да си я виждал?

Глен изчезна от погледа на Амбър. Тя се притисна към Чарджъра. Ако трябваше да разчита на актьорското майсторство на Глен, нямаше да се крие още дълго. Приготви се да се преобрази. Ако го направеше преди тях, може би щеше да успее да им избяга в гората.

— Аа, да — рече Глен, — виждал съм я.

Амбър стисна очи. Не, кретен такъв!

— Така ли? — развълнувано попита Бети.

— Така ли? — попита и Майло. — Сигурен ли си?

— Разбира се, че съм сигурен — отвърна Глен. — Те бяха на масата зад нас, като дойдохме. Ще трябва да извините Майло — не обръща внимание на нищо, когато слуша Уайтснейк. Аз съм мозъкът на операцията. Казвам се Глен. Приятно ми е.

— Здравей, Глен — каза Бети. — Аз съм Бети, а това е Бил. Видял си дъщеря ни, така ли? Сигурен ли си, че беше тя?

— Така мисля — отговори Глен. — Не я огледах добре в лицето, но съм почти убеден. Беше с една жена — дребничка, със сива коса. Бяха извадили една карта на масата.

— Кога беше това?

— Майло? — попита Глен. — Кога стигнахме тук?

— Преди около час — отвърна Майло, очевидно отхвърляйки ролята си в цялата тази пародия.

— Споменаха ли накъде са тръгнали? — попита Бил.

Глен се поколеба.

— Ъъ, вижте, сигурен съм, че сте свестни хора, но щом дъщеря ви е избягала, сигурно си е имала причини за това. Не се обиждайте, но аз откъде да знам дали няма да я натикате в някое мазе или нещо такова.

— Ние обичаме дъщеря си — каза Бети. — Искаме само да е в безопасност. Тази жена, с която си я видял — тя е член на секта. Трябва да си я върнем, преди да сме я загубили завинаги.

— Секта? — повтори Глен. — О, леле. Ами да, абсолютно. Братовчед ми също си тръгна и влезе в една секта преди години, така че знам за какво говорите. Беше култ към НЛО. Надявам се, че дъщеря ви не е с тях — тези са най-лошите. Чух жената да казва, че отиват към Толедо. Обикновено съм много зле с имената на разни места, обаче това го помня заради, нали се сещате, заради фразата „Свето Толедо“. Ей, мислите ли, че изразът произлиза оттам?

— Или оттам, или от свещения град Толедо в Испания — отвърна Бил. — Дали случайно не си забелязал с каква кола се придвижват?

— Бял микробус — отговори Глен — с отчайваща нужда от автомивка. Не забелязах да има лепенки с НЛО или нещо такова, така че може и да имате късмет. Както казах, тръгнаха си преди около час.

— Благодаря ти, Глен — каза Бети, а Амбър се заслуша в отдалечаващите се стъпки.

— Дано я намерите — извика Глен.

Колата им бибипна и те се качиха вътре, а Амбър залази на крака и длани до предната част на Чарджъра, докато родителите ѝ излизаха на пътя и ускоряваха ход.

Тя се изправи.

— Тъй значи — обади се Глен, — туй са родителите ти, а?

18

Прекараха нощта в мотел в някъде в Индиана. Амбър отново барикадира вратата си, но не спря да се върти, преди да заспи чак половин час преди Майло да почука. Не закуси и държеше главата си сведена, нахлупила шапката, докато крачеха към Чарджъра навън. Той блестеше — мръсотията и калта от предния ден беше изчезнала, сякаш никога не е била.

Само ако това беше и истина.

Докато минаваха през Чикаго, Амбър омекна и разказа на Глен за Шанкс. Реши, че е заслужил мястото си на масата с готините деца. Докато прекосиха безкрайната периферия на града, изпълнена с търговски центрове и вериги ресторанти, паркинги и рекламни табели, които сякаш бяха копирани и разпространени в същия вид навсякъде, и пристигнаха в Спрингтън, Уисконсин, малко преди три следобед. Денят се беше свъсил, беше станало студено, а върху предното стъкло се изсипваха спорадични дъждове. Минаха покрай гимназията — сграда от червени тухли, построена на дузина стъпки над нивото на улицата, и продължиха към градския площад. От едната страна беше библиотеката, а срещу нея, от южната страна се намираше Кметството — бяла сграда с пилони, които подсказваха очевидната ѝ важност. На изток и на запад се редяха различни офиси и заведения за хранене.

Слязоха от колата. Протегнаха се. Беше може би десетина градуса по-хладно в сравнение с началото на пътешествието им и Амбър вече беше обула дънките. Усещаше ги странно по краката си. Навлече якето и се увери, че шапката е на мястото си.

— Какво ще правим сега? — попита тя.

— Ще питаме за Дейкър Шанкс — отговори Глен, преди Майло да успее да каже нещо. — Ще се разделим. Така ще покрием повече площ. Колкото по-скоро го намерим, толкова по-добре, прав ли съм? Родителите ти са по петите ни, Амбър. Може и да съм успял да ги отклоня от следата вчера, но това няма да ги забави твърде дълго. Ето, този човек изглежда сякаш може да знае нещо.

Глен закрачи към един възрастен мъж, който разхождаше кучето си.

Амбър погледна към Майло.

— Наистина се опитва.

Майло кимна.

— Забеляза ли колко беше мълчалив тази сутрин? Не изръси нито една глупост за цялото време.

— И наистина беше много полезен вчера.

Майло се поколеба, после поклати глава.

— Това няма абсолютно никакво значение. Ще го оставим тук, преди да говорим с Шанкс. Колкото по-малко знае… — гласът му заглъхна.

Амбър се намръщи.

— Какво?

— Нищо.

— Майло, какво?

Майло въздъхна.

— Родителите ти го познават вече. Ако го зарежем тук и го намерят, може да…

— Мислиш ли, че биха го убили?

— Убили са онези ченгета, без много да му мислят, нали?

Двамата се загледаха в Глен, който сега спореше с дядото, докато кучето джафкаше наоколо и се хвърляше да хапе краката му.

— Та, значи — продължи Майло — да го зарежем ли, или…?

Двамата се спогледаха и избухнаха в смях.

Глен изтича обратно.

— Какво? Защо се смеете?

— Нищо — отвърна Амбър, като се опитваше да се удържи. — Научи ли нещо?

— Не — рече Глен. — Изглежда дядото е германец и не разбира и дума английски.

— И за какво тогава се препирахте?

Глен изглеждаше объркан.

— Че откъде да знам?

Това отново запали фитила на Амбър и Майло. Глен се опита да се засмее заедно с тях, после се предаде и тръгна да обикаля.

Една трета от библиотеката беше заета от компютри, а книжните лавици бяха натъпкани заедно в пространството отляво. Амбър обикаляше из лабиринта, докато не откри секцията „Местна история“. Беше на един-единствен рафт с пет книги на него, от които четири бяха едно и също издание. Тя прелисти петата — „Спрингтън — наследството“, от местен автор, представен с лоша снимка. Тя научи, че Спрингтън е основан през 1829 г. и е получил наименованието си от запасите с чудодейна минерална вода. Разбра, че заради производството в района тези запаси били замърсени толкова, че водата станала буквално невъзможна за пиене. Авторът наричаше това „иронично“.

Амбър прелисти до края, после провери в индекса. Никакво споменаване на Дейкър Шанкс.

Тя върна книгата на място и се отдалечи от рафтовете. Тогава я откри Глен.

— Имат си „Спрингтънски вестник“ — каза той. — Попитах библиотекарката дали може да разгледам старите издания, нали се сещаш — да видя някакви статии за Шанкс, когато са били публикувани. Каза, че са налични само на микрофишове.

— Какво е това микрофишове?

— Не знам. Някакви фишеци, може би?

Амбър се смръщи.

— Къде е Майло?

— Бъбри си с другата библиотекарка. Със сладураната.

Амбър се огледа. Майло стоеше с онзи негов ленив маниер и се усмихваше на една привлекателна дама около четиридесетте така, както тя не бе и подозирала, че е способен. Жената беше с кестенява коса, нашарена от един сребрист кичур. Библиотекарката се разсмя, а усмивката на Майло се разшири още.

— И аз мога така — обади се Глен. — Просто съм избрал да омайвам грешната библиотекарка, това е цялата работа. Избрах бабката. Мислех, че тя е човекът. Ако знаех, че има и по-млада, щях да се пробвам при нея.

— Тя е два пъти по-голяма от теб.

— По-възрастните жени ме намират за страшно привлекателен.

— Е, хубаво, защото младите със сигурност не.

Глен спря да зяпа Майло и насочи вниманието си върху Амбър.

— О, така ли било? Значи твърдиш, че не изпитваш никакво привличане към мен, тъй ли?

Тя примига насреща.

— Моля? Това пък откъде ти хрумна? Не. Никакво. Изобщо никакво.

— Да, бе — отвърна той, подсмихвайки се. — Да.

— Сериозно.

— Има проведени изследвания, според които се твърди, че ирландският акцент е най-секси акцентът в света.

— И кой ги е провел тези изследвания? Ирландците ли?

Усмивката му посърна.

— Може и те да са — отвърна, а после отново се ухили. — Мога да те омая. Знаеш, че мога. Единственото, което ме спира, е възрастта ти. Прекалено си малка за мен. Предпочитам двайсетгодишни момичета.

— Ще се наложи да живея с това смазващо разочарование.

— Разбира се — продължи той, като се присламчи по-близо, — бих могъл да направя едно изключение.

— Моля ти се, недей.

— Може просто да забравя за възрастта, ако… нали се сещаш.

Амбър се намръщи.

— Какво?

— Ако се трансформираш — прошепна той.

Тя загуби цялото си добро настроение.

— Да пукнеш дано, Глен.

И тръгна към изхода. Той хукна след нея.

— Е, хайде де! Трансформирай се само веднъж, заради мен. Направо си невероятна, когато се трансформираш. Удивителна. Онези рога са най-красивото…

Тя се извъртя, за да го погледне в лицето.

— Спри да го наричаш така. Спри да го наричаш трансформиране. Звучи, сякаш съм някакъв робот.

— Е, добре де, как се казва тогава?

— Не знам. Преобразяване. Всъщност няма официален термин.

Бавна усмивка се разля по лицето му.

— Аз имам един. Искаш ли да го чуеш?

Тя се отдалечи.

— Не.

— Хубав е — продължи той иззад гърба ѝ.

— Не ми пука.

— Ще ти хареса — рече той отново. — Ще видиш, просто ще се влюбиш.

Стигнаха до изхода. Майло крачеше към тях. Амбър не се сдържа.

— Хубаво — каза. — Какво? Как би назовал това нещо, когато се променям?

Усмивката му беше грамаданска.

— „Да си покажеш рогцата“.

— О, ненавиждам те.

Майло дойде при тях.

— Крие нещо — каза той. — В момента, в който усети накъде бия, просто се затвори. Вие открихте ли нещо?

— Само ново ниво на бяс — отговори Амбър.

— Иска да се присъедини към мен в моята абсолютна веселост — поясни Глен. — Направо по лицето ѝ личи, нали? Иска да си хвърляме майтапи. Хайде, предай се, Амбър. Отдай се на чувството.

Тя въздъхна.

— Приключи ли вече?

Глен се ухили и се обърна към Майло.

— Какво е микрофиш?

— Микрофилм.

— Ооо, значи не е фишек.

— Хайде — каза Амбър, — да отидем да хапнем нещо. Умирам от глад.

Обядваха, седнали до прозореца на едно от кафенетата на площада. Наблюдаваха гимназистите, които се прибираха към къщи. Една тумба младежи влезе в кафенето и Амбър изгледа Майло с надигнати вежди. Той вдигна рамене и кимна, а тя се завъртя на стола си.

— Здрасти — започна тя, като внимаваше да не говори много високо. — Чудех се дали можете да ми помогнете? Да сте чували за един човек на име Дейкър Шанкс?

Името накара хлапетата да се отдръпнат подозрително.

— Питайте някой друг — каза едно от тях.

— Значи сте чували за него?

— Не говорим за това.

— Защо не?

— Понеже ги е страх — отговори най-малкото детенце — чернокожо, със сладурски големи очи. — Страх ги е, че ще им вземат джобните.

— Няма значение — прекъсна го друг, стана и излезе, последван от приятелите си. Всички, с изключение на мъника.

— Чувал ли си за Шанкс? — попиша Амбър.

— Мно’о ясно — отвърна хлапето.

— Ами другите? Не говорят за него, защото ги е страх от него ли?

Детето се засмя.

— От кой да ги е страх? От Торбалан ли? Нее, страх ги е, ‘щото миналата година няколко от нас разпердушиниха две от ония куклените къщички, дето са в училището и хората, като разбраха, направо ни смачкаха от бой. Имам предвид възрастните, нали схващате? Налагаха ме и ме ритаха, докато лежах на кълбо на пода и си изревавах очите. Безобразно поведение, ако ме разбирате какво имам предвид.

— Извинявай, куклени къщи ли каза?

— Знам де, знам! Куклени къщи. Тоя град направо е побъркан по тях.

— Как се казваш? Аз съм Амбър.

— Уолтър съм — отвърна хлапето. — Уолтър С. Брайънт. „С“ ще рече Самюъл. По едно време имах един учител, дето викаше, че с такова име ми е писано да стана поет. Ама човекът не знаеше въобще за какво става дума. Аз едва пиша, а повечето думи, дето знам, не се римуват.

— Уолтър, а какво им е толкова важното на няколко къщи за кукли?

— Вие откъде сте?

— От Флорида.

— Флорида — повтори той. — Чакай, имаш предвид Дисни Уърлд и всичко останало?

— Аха, имаме си Дисни Уърлд.

— Ти ходила ли си?

— Няколко пъти — отговори тя. — Но винаги с приятели, никога с родителите си.

— Леле-мале — рече Уолтър. — Дисни Уърлд. Щеше да ми хареса, да се разхождам насам-натам и всичко да е като в анимационен филм или нещо такова. Срещала ли си Мики Маус?

— Да.

Уолтър се засмя.

— Колко яко. Срещала си Мики Маус. Това е супер яко.

— А пък аз съм от Ирландия — намеси се Глен.

— Не ми дреме — отвърна Уолтър.

— Ще ми разкажеш ли за куклените къщи? — помоли Амбър.

— А, да — каза Уолтър. — Разбрах, че не сте оттук, понеже иначе щяхте да знаете вече. Има една тъпа история, която всички разправят цял живот и всички очакват да повярваме, сещате ли се? За Дейкър Шанкс. Той е бил истински, живял е през седемдесетте, това съм го проверил. Бил е майстор на играчки, ясно? Имал малка работилница там в оня край, където преди са били игрите, обаче правел само смотани играчки като кукли и модели на влакчета и разни такива. Нищо яко. Обаче това, което никой не знаел, било, че освен това е сериен убиец и е избил една камара народ преди ченгетата да се сетят кой е и да дойдат и да го гръмнат.

— И аз проверих — каза Амбър. — Но никъде не се споменаваше нищо за куклени къщи.

— Много ясно — отвърна Уолтър, — понеже туй е частта, дето си я измислят, нали се сещаш? Разправят, че той се върнал от мъртвите, така де, след десетина години, и пак започнал да убива, обаче, такова, смалявал жертвите си или нещо такова, и ги пъхал в куклените къщи, дето правел.

Амбър се намръщи.

— Смалявал ги е?

— Голяма глупост, нали? Не само, че го изкараха, че се е върнал от мъртвите, ами че и хора смалявал, моля ти се. Както и да е, в училището има три къщи, в които, според приказките, имало от тези смалените жертви — макар че съвсем официално са си най-нормални куклени къщи и няма абсолютно нищо странно в тях. Понеже всяко училище си има по няколко къщи за кукли в огромни стъклени витрини точно до входната врата, нали така? Така де, точно тази част си е съвсем нормална. Нищо странно. Питайте който и да е от учителите — всички разправят, че историята е пълна измислица, обаче го казват по начин, дето те кара да си мислиш, че лъжат. Налагаше се да минаваме покрай тях всеки Божи ден. Не съм глупак. Знам защо са били там. То си беше послание, нали? Стойте в училище. Не надигайте глава. Не подлагайте на съмнение авторитетите. Или Дейкър Шанкс ще ви хване.

— Е, почти всички в училище нямаха нищо против, обаче аз и още един-двама други, дето ги видяхте преди малко, се уговорихме един ден и си рекохме „Ей, вече ни писна да ни взимат за глупаци“.

— И затова разрушихте къщичките.

Уолтър кимна.

— Стъпкахме две, докато не станаха на трески, преди да ни сгащят.

— И какво стана после?

— О, всички изтрещяха. Знаех, че в училище ще се разбеснеят и така нататък, обаче те заплашиха да ни изключат. Това беше луда работа. Единствената причина да не ни изгонят беше, че не искаха Департамента по образование да разбере за тъпанарските им истории. Обаче и всички останали, целият град се настрои срещу нас. Всички, освен старите хора. Те не разбираха каква е цялата тази шумотевица. Обаче нашите, някои братя и сестри даже, те просто… не знам защо го взеха толкоз на сериозно.

— Тогава ли те набиха?

— Аха — отвърна Уолтър без особена горчивина. — Посред бял ден. Трябваше да стоя цяло лято вкъщи след това. Хората в тоя град са откачени и всички боготворят онази мадама Медина.

— Коя?

— Хедър Медина. Тя е човекът, който спря Дейкър Шанкс да не може да убива повече хора. Според историята.

— Още ли живее тук някъде?

— А, да, живее на улица „Пайн“. Работи в библиотеката.

— С кестенява коса? — попита Майло. — Със сребрист кичур?

Уолтър кимна.

— Да, това е тя. Обаче дори не споменава името му, така че ви пожелавам успех с измъкването на каквато и да е информация от нея. Тя изглежда съвсем нормална, но и тя е откачалка, като останалите. Затова и мъжът ѝ я е напуснал — така съм чувал. Очакваха, че ще се хванем на тая история и всъщност побесняха като не стана. Стана ли достатъчно голям да мога да шофирам, изчезвам оттук. Може да не знам да пиша или да римувам, обаче ми сече пипето. По-умен съм от всеки в този град, всъщност.

— Определено изглежда така — каза Амбър. — Благодаря ти много за помощта.

— За нищо — отвърна хлапето. — Предполагам, че ще се погрижите за това?

Той вдигна пакетчето с понички, така че барманът да го види, а Амбър се усмихна.

— Разбира се, Уолтър. Ще се видим.

— Споко — отговори Уолтър и излезе.

Амбър плати поничките и се присъедини към Майло и Глен, докато те си обличаха якетата.

— Мислиш ли, че може да си върнеш позициите при библиотекарката? — попита Амбър.

— Не знам — призна Майло. — Жените сякаш бързо се учат около мен.

— Казах ти, че трябваше аз първи да говоря с нея.

Излязоха от кафенето и тръгнаха обратно към Чарджъра, където един набит човек в късните си шестдесет години стоеше и му се възхищаваше. Той им се усмихна кратко, докато наближаваха, а после Амбър забеляза звездата на ризата му и собствената ѝ усмивка избледня.

— Ето това е дяволски елегантен автомобил — каза мъжът. Мустакът му беше по-тъмен нюанс на сивото от косата му. — Един приятел имаше такава, когато бях млад. Светло златиста, така беше. Красота. Блъсна я съвсем наблизо оттук, караше твърде бързо и просто изгуби контрол. И толкоз. Слава Богу, нямаше други ранени, но приятелят ми… загина веднага. И оттогава, не знам, видя ли такава кола, си мисля само за… смърт.

Той се усмихна леко и вдигна рамене.

— Ето това е история с тъжен край — рече Майло.

— Нали? — човекът се усмихна, този път наистина, макар в усмивката да нямаше много дружелюбност. — Как сте, приятели? Казвам се Теодор Рузвелт, но се боя, че няма връзка с великия човек. Може да ми казвате Теди. И както може да прецените от звездата, аз съм шерифът на този край. Ако никой още не си е направил труда да ви каже — добре дошли в Спрингтън. А сега да споделите какво води такива приятни хора като вас в малкия ни град?

— Просто минаваме.

— А, този стар лаф. Просто минавате. Трудно е човек да завърже нови приятелства, когато всички просто минават, дали ви е минавало през ума това клише? Колекционирам ги аз — клишетата. Събирам ги, измислям ги и като свърша — ще ги сложа в една книга и някой ден ще я публикувам. Нищо претенциозно, нали разбирате? Ще я нарека „Мъдри слова“, или нещо толкова сърцераздирателно. Сантименталността продава.

— Това друго клише ли е?

Теди се усмихна.

— Май да. Но едва ли ще го включа в селекцията. Та, на семейно пътешествие ли сте?

— Точно това е, да — каза Майло.

— Вие и децата, на семейно пътуване. Жена ви не е ли с вас?

— Боя се, че вече не е сред нас.

— О, съжалявам да го чуя, господин Себастиан. Много съжалявам.

Въздухът застина около тях.

— Проверил сте регистрационния номер, а? — попита Майло.

— Едно от предимствата да бъдеш шериф — отвърна Теди. — Странно, в информацията за вас не фигурират данни за семейство.

Майло кимна.

— Децата са родени извън брачен съюз. Те много се смущават от това.

— Много — потвърди Глен.

— Децата ви не приличат много на вас — продължи Теди. — Освен това, както разбрах от определена библиотекарка на възраст, синът ви е ирландец — той напъха палци в гайките на колана си. — Хора като вас минават през града ни непрекъснато. О, и като казвам „хора като вас“, нямам предвид ирландци. Имам предвид сеирджии. Такива, които обичам да наричам хрътки. Чуват нещо за града ни, че сме имали сериен убиец и идват да ду̀шат, като си мислят колко е вълнуващо всичко, колко е забавно. Само че раните, които нанесе този човек, още не са се затворили, а това, че обикаляте и задавате нетактични въпроси, кара хората да настръхнат отново.

— Вината е моя — обади се Глен, отпуснал рамене. — Не съм му син, племенник съм му. И да, от Ирландия съм. Само че умирам. Не ми е останало много време.

— Така ли било?

— Така е. Дойдох да видя Америка преди… преди да си отида. И да, прав сте, аз помолих да дойдем в Спрингтън заради серийния убиец. Винаги съм се интересувал от такива неща. Нещо като нездраво любопитство, предполагам. Обаче никога не съм имал намерение да разстройвам някого, Шерифе. Наистина съжалявам.

— Как се казваш, синко?

— Глен, господине.

— Е, Глен, съжалявам да чуя за лошото ти здраве. От какво си болен, ако позволиш да попитам?

— Лупус.

Теди се намръщи.

— Фатално ли е?

— О, да — отвърна Глен. — Много.

— Сигурен ли си? Не мисля, че е фатално.

— Невинаги — бързо отговори Глен. — Ако се лекуваш, не е фатално, не. Рядко е с лош край. Но аз имам рядка форма на лупус, която е доста фатална.

— Глен, прощавай, че те питам подобно нещо, но ти знаеш ли какво е лупус? Един приятел е болен от лупус, един свещеник. Ставите му отичат, непрекъснато се обрива и дори косата му опада.

Глен кимна.

— Аз имам другия вид лупус.

— Този, който няма нито един от въпросните симптоми?

Глен загриза устната си.

— Имам чувството, че не ми вярвате.

Теди въздъхна.

— Не си много умен, синко, и няма проблем. Няма закон срещу това да си глупав. Както и няма закон срещу това да си хрътка, но ще се наложи да ви помоля да спрете да притеснявате хората с въпросите си — особено дъщеря ми.

— Дъщеря ви?

Теди кимна.

— Тя работи в библиотеката. Тя е библиотекарката, която не е възрастна.

— А — рече Майло. — Хедър ви се е обадила.

— Може да е споменала нещо по време на един от нашите разговори между баща и дъщеря.

— Значи сега ще ни изгоните от града?

Теди се засмя.

— Мисля, че няма да ми се наложи да правя нещо толкова драматично, нали? Точно обратното, всъщност. Става късно и понеже вие не сте оттук, бих желал да ви поканя да отседнете в нашия малък град.

— Много милосърдно от ваша страна.

— И за да ви спестя някой долар, ще дойдете да преспите при нас — при мен и съпругата ми. Предлагаме вкусна домашно приготвена храна. Добре ли звучи?

Майло погледна към Амбър и кимна.

— Разбира се — отговори. — Това би било страхотно.

— Отлично — засия Теди. — Ще ѝ кажа да подготви стаите. Тарифите ни за престой са доста конкурентни, само да знаете.

19

Домът на шериф Рузвелт представляваше малка спретната къщичка на края на града. Предният двор бе покрит с чакъл, вместо трева, както и павирана пътечка. Госпожа Рузвелт — Ела Мей, беше симпатична жена, но на Амбър ѝ се стори, че само се преструва на съдържателка на къща за гости. Имаше нещо в нея: начинът, по който задаваше въпроси и получаваше отговори, предполагаше остър като бръснач ум, дори за напредналата ѝ възраст. Да ръководи къща за гости просто изглеждаше твърде уседнало занимание за човек като нея.

Къщата изглеждаше като картинка — идеална смесица от различни брошури за местен туризъм. Всичко беше красиво, с обран простонароден чар. Майло и Глен трябваше да делят двойни легла в двойна стая, но Амбър си имаше стая само за себе си. Имаше малък телевизор в ъгъла, нищо общо с плоския екран.

Вечерята беше в осем. Амбър взе вана, за да убие времето, и, докато се излежаваше сред балончетата, се опитваше да не поглежда към обратното броене, запечатано на китката ѝ.

В момента сочеше 438. Три дни от двайсет и един вече бяха изтекли. Имаше още много време. Сума ти време. Ако успеят да намерят Дейкър Шанкс.

Щом удари осем, вече беше облечена и гладна. Слезе долу, следвайки ароматите.

Теди седеше в единия край на масата. Амбър и Глен седнаха от дясната му страна, а Майло — от лявата. Глен държеше ръката си свита, прикривайки Знака на смъртта по същия начин, както Амбър използваше гривните за нейния белег. Когато Ела Мей приключи със сервирането, тя седна срещу съпруга си.

Теди сплете пръсти и затвори очи.

— Мили Боже, благодарим ти за храната, на която ще се насладим сега. Благодаря ти за нашите гости — след първоначалната хладност, те се доказаха като достатъчно добри хора, а и си платиха в аванс, което винаги е знак за добри обноски. Благодаря ти, че днес нямаше мъртви тела и никакви истински престъпления, ако трябва да сме честни. Благодаря ти за прекрасната ми съпруга, за чудесната ми дъщеря и за това, че градът ми все така тъне в благополучие. Амин.

— Амин — промърмори Амбър, заедно с Глен. Майло и Ела Мей премълчаха.

— Е, Майло — започна Теди, докато посягаше към картофите, — с какво си изкарваш хляба?

— Справям се някак.

— И толкова ли? Това ли правиш?

Майло се усмихна като нормален добродушен човек.

— Свързвам двата края, как ви се струва това?

Теди вдигна рамене.

— Става. Човек, който не желае да говори за работата си, не бива да говори за работа. А откъде си родом?

— От Кентъки — отговори Майло.

— Аха — рече Теди. — Щатът на тревата.

— Така го наричат.

— Фермер ли си, Майло?

— Да, господине.

— Прасета? Добитък?

— По малко — усмивката на Майло беше лека, а тонът — спокоен. Сякаш беше друг човек. — Ела Мей, тази вечеря е бомба.

Ела Мей се усмихна.

— О, благодаря ти, Майло. Бомба, казваш? Никой преди не е наричал гозбите ми така.

Майло искрено се засмя.

— От колко време сте женени вие двамата?

— Бях на деветнайсет — отвърна Ела Мей, — а той беше на двадесет и три. Оженихме се през лятото. Баща ми, който беше шериф, не можеше да позволи на зет си да пропилее естествените си заложби във фабриката за алуминий, така че го назначи за заместник и го насочи по пътя на добрия, почтен защитник на закона, окапан със сос по брадата, когото виждате пред себе си.

— По дяволите — изруга Теди, попивайки соса със салфетка.

— Бяхме толкова влюбени.

Теди смигна на Амбър.

— Беше опиянена от мен.

— Да, да — рече Ела Мей, — на мен ми беше паднало пердето. Аз бях тази, дето се изчервяваше и се препъваше, и падаше по храстите…

Теди насочи вилицата си към нея.

— Еей. Паднах само върху един храст.

— Ама беше големичък.

— Едва не си строших врата тогава — промърмори Теди.

— Кълна се, че съпругът ми е по-умен, отколкото показва.

— Налага ми се — каза Теди.

— Баща ви беше ли шериф, когато Дейкър Шанкс е убивал хора? — попита Глен Ела Мей.

Усмивката на Майло се изпари.

— Глен, по дяволите!

— Какво?

— Човече, ти трябва да си най-нетактичният човек, който съм срещал някога и който не съм фраснал още — обади се Теди.

Глен доби объркан вид.

— Ама нали си говорехме за ченгета и за шерифи, и за такива работи. Реших, че ще е естествен преход към, нали се сещате…

— Не говорим за този човек на масата — каза Ела Мей.

— А, да. Ъъ, съжалявам.

Тя кимна. Теди налапа още една хапка в устата си и задъвка. Майло изглеждаше бесен. Минаха трийсет секунди, през които никой не се обади. Китката на Амбър гореше. Тя раздели гривничките и хвърли отново поглед: 436 часа.

— Търсим го — тихо продума тя.

— Кого търсите? — попита Ела Мей.

— Шанкс — отговори тя. — Трябва да го намерим.

Майло я наблюдаваше, но си мълчеше. Глен ѝ хвърли яростен поглед и я срита под масата. Тя му отвърна с по-голяма сила.

— Ауч! Божке ле!

— Излъгахме ви — продължи тя. Теди постави на масата ножа и вилицата си и започна да слуша. — Животът ми е в опасност. Няма да ви кажа как или защо, или кой ме гони, защото, съжалявам, но за вас е по-безопасно да не знаете. И аз съм в по-голяма безопасност, ако не знаете. Излъгахме ви. Не сме семейство. Дори не се познавахме до преди няколко дни.

— Не съм ѝ братовчед — намеси се Глен, докато разтриваше глезена си.

— Това не ги интересува — рече Майло.

— Но аз наистина умирам — добави Глен. — Само че не от лупус. Дори не съм сигурен какво е. Имам Знака на смъртта и…

— И това също не ги интересува — каза Майло.

— Дейкър Шанкс е мъртъв — отсече Теди. — Лично го застрелях. Аз и още трима заместници. Един от куршумите го уцели в главата. Дори не си направихме труда да проверим, кой го е изстрелял. Но беше отнесъл половината му череп.

— Знаем, че е мъртъв — отвърна предпазливо Амбър. — Но също така знаем, че има нещо повече от това.

— Май сте слушали прекалено много истории за призраци — каза Ела Мей и стана от масата.

— Не — каза Амбър, — виждала съм твърде много чудовища.

Амбър си легна и сънува кошмар. Демонското ѝ аз беше приклекнало над мъртвото тяло на Ела Мей, а тя късаше от вътрешностите на жената и ги ядеше. Зад нея стояха родителите ѝ и късаха от самата Амбър — от зееща дупка на гърба ѝ.

Тя се събуди и поплака малко. Когато спря, чу поскърцване — бавно и ритмично. Тя стана, надникна през прозореца и забеляза светлинка като от въгленче в мрака. Обу си дънките и облече тениската, след което излезе в задния двор.

— Събудих ли те? — попита Теди от люлеещия се стол.

Тя поклати глава.

— Не спя много добре, това е. Не познавам друг, който да пуши лула.

Той се усмихна.

— Аз не пушех. Прихванах този навик след четиридесетте, когато косата ми взе да побелява. Мислех, че ще изглеждам по-мъдър и някак по-изтънчен. Получава ли се?

— Донякъде.

Той кимна и издиша дим.

— Съжалявам за неприятните настроения, които създадохме — рече Амбър.

— Е, изглежда много ти се е струпало напоследък, така че няма да ти търся сметка. Нито пък Ела Мей, въпреки мълчанието ѝ по-рано. Този човек беше напаст за семейството ни, така че е нормално, че не обичаме много да си говорим за него на масата за вечеря.

— Познавахте ли го? — попита тя.

Теди кимна.

— Всички го познаваха. Никой, обаче, добре. Вероятно затова толкова време не беше разкрит.

— А как разбрахте, че е той? Как открихте какво прави?

Теди потупа дръжката на лулата си в стола и я постави обратно в устата си.

— Ние не — отвърна. — Ела Мей го направи. Аз съм достатъчно умен. Бях добър заместник-шериф и съм добър шериф. Но Ела Мей е тайното ми оръжие. Тя обръща внимание на дреболиите, на детайлите. Просто събра две и две. Направи си своите справки. И всичко това под прикритие. Баща ѝ не заподозря дори за миг, че онова, което прави, е да събира доказателства.

— А после баща ѝ почина. Нищо драматично. Не беше убит по време на изпълнение на дълга си или нещо подобно. Сърцето му просто сдаде багажа в един слънчев следобед, докато пътуваше към управлението. Беше спрял край пътя, беше получил инфаркт и беше починал. Отговорен до последния си дъх. Човекът, който застана на мястото му, не беше особено интелигентен. Заведох Ела Мей при него и тя му даде всички доказателства, с които разполагаше, сподели му заключенията си, а той просто не обърна внимание на нищо от това. Не искаше да си представи, че в градче като Спрингтън може да съществува такъв ужас. Дейкър Шанс беше зловещо, малко човече в зловещо, малко магазинче за играчки. На шериф Гънтър — така се казваше, това му бе достатъчно. Зловещото не беше нищо особено. Той можеше да го разбере. Но сериен убиец? Ето това беше отвъд разбиранията му.

— Така че аз започнах неофициално разследване. Колегите ми полицаи ми имаха доверие и имаха доверие на Ела Мей. Цялата работа, която беше свършила, означаваше, че трябва веднага да хванем бика за рогата. Бързо събрахме достатъчно информация, за да извикаме Федералните. Гънтър разбра, не беше много доволен и заплаши да уволни всички ни. Извика ФБР и има каза, че всичко било голямо недоразумение. Същата нощ дойде информация, че още един човек е изчезнал — момче, чийто профил съвпадаше с другите жертви на Шанкс. Убедихме съдията да ни издаде заповед за обиск — без помощта на Гънтър, и обискирахме магазина за играчки.

— Спасихте ли момчето? — попита Амбър.

— Не, не успяхме — Теди запуши от лулата с кратки вдишвания, но тя вече беше изгаснала. Той като че не забеляза. — Влетяхме, тъкмо когато Шанкс се беше надвесил над него, обаче. И четиримата открихме огън. Останалото го знаеш. Гънтър загуби работата си след това, а аз бях избран на неговото място. Поради някаква причина, оттогава хората от града все избират мен за шериф. Не мисля, че постъпват много разумно.

— А какво стана после? Имало е още убийства, нали? Десет години по-късно, нещо такова?

— Федералните дойдоха да разследват. Мислеха, че имат работа с имитатор. Но в момента, в който се появиха, убийствата вече бяха спрели.

— Дъщеря ви има ли нещо общо с това?

Теди драсна една клечка и отново запали лулата си. Дръпна няколко пъти.

— Светът е пълен с лоши мъже, Амбър. С лоши жени също. Предполагам. Някои се крият на най-видното място, други — не. Някои носят маски, а други — усмивки. Мислех, че съм видял всички степени на злото, когато заловихме Дейкър Шанкс. Излезе, че греша. Има и друго зло, цял друг пласт на злото, за който съм чел само в Библията. Вярвам, че си наясно за какво говоря.

Тя кимна.

— Имал съм възможност да зърна невъзможни неща — каза Теди. — Не съм ги видял изцяло, защото, честно казано, не мисля, че е възможно. Но съм видял достатъчно, за да знам, че какъвто и път да си хванала, не е нещо, в което бих могъл да ти помогна.

— Разбирам.

— Отивай да спиш сега, Амбър. И да сънуваш хубави сънища, чу ли? Светът и без това е предостатъчно пълен с останалото.

20

Шериф Рузвелт вече беше излязъл за работа, когато Амбър се събуди на следващата сутрин. Тя се присъедини към Майло и Глен на масата, Ела Мей им сервира закуска, но не седна да се храни с тях. Амбър ядеше мълчаливо и Майло също не продумваше. Дори Глен изглеждаше унил.

Метнаха чантите си в Чарджъра и се върнаха вътре да платят. Ела Мей връчи на Майло ръкописна разписка и ги изпрати до вратата, ала те застанаха на вратата в очакване някой да каже нещо.

Ела Мей беше тази, която прекъсна мълчанието.

— Няма да ви разпитвам нищо за делата ви — започна тя. — Няма да питам защо се интересувате от човек, който изби толкова много хора или откъде знаете това, което знаете. В тази страна има черен подземен свят и аз съм съвсем наясно, че има хора, на които се налага да минават през него — много често не по тяхна вина. Ако сте поели по този път… е, щях да се моля за вас, ако се молех изобщо.

Амбър се усмихна леко, с болка.

Ела Мей кимна рязко.

— Обадих се на Хедър. Помолих я да поговори с вас, ако е в настроение. Но няма гаранция, че ще го направи, имайте го предвид. Дъщеря ми си е сама за себе си. Библиотеката днес отваря по-късно, така че ще е на работа в два часа. Можете да се отбиете по това време, да видите дали е разговорливо настроена. А сега, хубав ви ден.

И затвори вратата.

В два и десет влязоха в библиотеката и намериха Хедър Медина да пренарежда рафтовете с литературата за самопомощ. Отблизо беше привлекателна жена със сочни меки устни, но сурови очи. На шията ѝ имаше тънък белег, който изчезваше под якичката на блузата ѝ. Всичко в нея — от маниерите до обувките, с които бе обута, бе практично, сякаш беше готова за бягство или за бой във всеки един момент — крещящо очевиден оцеляващ. Амбър веднага я хареса.

— Изпрати ни майка ти — каза Майло.

Хедър кимна и продължи да плъзга книгите по лавиците.

— Предупреди ме, че сте любопитна групичка с определен интерес от недалечната история на града ни. Казах ѝ, че вече съм разговаряла с вас. Казах ѝ, че не сте съвсем деликатни.

— Тя спомена, че ще говориш с нас, ако си в нужното настроение — намеси се Амбър.

— И сега се чудите в какво настроение съм в момента? — попита Хедър. — Амбър, нали така? И Глен? Имах едно гадже, което се казваше Глен. Наистина добро момче. Мисля, че беше първата ми любов. Гимназиалното ми увлечение. Дейкър Шанкс се върна от мъртвите и го уби, когато бях на шестнайсет.

Каза го с такова спокойствие, че Амбър не забеляза как думите се плъзнаха по гърба ѝ и накрая я накараха да потрепери.

— Значи е вярно? Всичко, което сме чували?

— Е, не знам — отвърна Хедър. — Зависи какво сте чували, нали така?

По-възрастната библиотекарка мина покрай тях, изгледа ги подозрително и Хедър се усмихна, без да сваля очи от нея, докато не се отдалечи достатъчно, че да не може да чува.

— Когато бях малка, всички знаехме кой е Дейкър Шанкс — продължи Хедър. — Израснах с историите за нещата, които е сторил, и за това как майка ми е човекът, който е разкрил всичко. На площадката приятелите ми непрекъснато разиграваха нощта, през която беше умрял. Редуваха се кой да бъде баща ми и другите полицаи, влитаха, стреляха, а този, който играеше Шанкс, започваше да вие, да крещи, да се върти насам и натам, докато го уцелваха куршумите. Беше градската история, която бързо се превърна в градска легенда. Сестра ми Кристина — тя беше по-голяма от мен, приличаше досущ на мама, така че, макар майка ми да не е присъствала в нощта на смъртта на Шанкс, децата бяха решили, че ще е по-добре, по-удовлетворително, ако е там. Кристина беше адски търсена по време на десетгодишната почивка.

Хедър се усмихна тъжно, после отърси усмивката от лицето си.

— Кристина изчезна, когато бях на шестнайсет — продължи тя. — Десетгодишнината от смъртта на Шанкс, до минутата. Изчезна директно от спалнята си. През следващите няколко седмици изчезнаха още четирима ду̀ши — мъж, жена, четиринайсетгодишно момче и тригодишно момиченце.

— Съжалявам — тихо каза Амбър.

— Това за известно време раздели семейството ми. Но родителите ми… не знам. Може би са по-силни от повечето хора. После, точно година по-късно, изчезнаха още пет човека. Мъж, жена и три деца. След година още петима… Нямаха връзка помежду си, но поне приблизително си приличаха на външен вид. Тъкмо това правеше Шанкс. Създаваше гротескните си малки семейства.

— А всички са мислели, че става дума за убиец-имитатор — намеси се Майло.

— Всички, освен мен — отвърна Хедър. Тя затъркаля количката с книги към секцията за готварство и започна да ги прехвърля по рафтовете. — Дори майка ми не можеше да види какво става. Има удивителен ум, но да помислиш, че един убиец се е върнал от мъртвите, беше твърде много дори за нея. Бях на шестнайсет и Шанкс ме погна — гонеше ме в стария театър, където правехме рециталите си. Аз изтичах право към стаята на чистачката, след това полетяхме, а когато погледнах нагоре, Шанкс го нямаше. Аз и няколко приятели разбихме стария му магазин и открихме тайна стая, която баща ми и колегите му дори не бяха търсили. Беше пълна с къщи за кукли. Напълно обзаведени, но само половината бяха запълнени с фигурки. Тези малки човечета, като порцеланови или нещо подобно, седяха по масите или гледаха телевизия, или си играеха с дребни, дребни играчки на пода. Веднага разпознах сестра си. Седеше на леглото на горния етаж на една от къщите и четеше книга с широка усмивка на лицето.

— Фигурки на жертвите му — обади се Глен. — Зловещо.

Хедър поклати глава.

— Не разбираш. Шанкс правеше къща, обзавеждане, всичко останало. Но не правеше фигурки. Хващаше ги.

Майло се намръщи.

— Моля?

Хедър се увери, че възрастната библиотекарка не е наоколо и се наведе към тях.

— Фигурките бяха жертвите му. На кукленското легло седеше сестра ми. Реалната ми сестра. Но пък беше направил грешка с усмивката ѝ. Кристина винаги се усмихваше някак накриво. Беше го объркал.

— Но ти каза, че са били направени от порцелан — каза Амбър.

— Така изглеждаше — отвърна Хедър. — Но аз видях какво прави с телата им, когато вече са мъртви. Той ги балсамираше. Мазето на магазина му беше голяма зала за балсамиране. После ги преобличаше и… и ги поставяше в нужната поза. Зашиваше изражения на лицата им и нагласяше ръцете им така или иначе… Когато се получеше каквото искаше, ги покриваше с нещо като смола, за да останат, както са и ги поставяше в къщата.

— Аха, ама не, още не схващам — заяви Глен. — Понеже фигурките в куклените къщи са малки. А звучи сякаш ни казваш, че той ги е убивал, балсамирал и после ги е смалявал, а пък си нормална жена с всичкия си, така че не е възможно да казваш точно това.

— Не ги смаляваше — отговори Хедър. — Не и наистина. Шанкс го наричаше „входомагия“. Имаше един ключ, специален ключ, който действаше като тунел, така мисля, между една врата и коя да е друга врата — по негов избор. Така отвличаше и хората. Така изчезваха.

— Когато отвлече Глен — приятеля ми, му беше разказал за това. Глен беше написал всичко. Аз открих записките, докато го издирвах — парченце хартия, напоено с кръв. Шанкс е свързвал нормална врата с вратите на кукленските къщи, а преминаването през вратата е смалявало преминаващите. Шанкс работеше върху телата тук, поставяше ги в подходящите пози, а после ги прехвърляше през вратата в кукленските къщи, където те добиваха размера на фигурки.

— Наистина не искам да те обидя, като кажа това — обади се Амбър, — но се надявам, че разбираш колко откачено звучи всичко това.

Хедър се усмихна тъжно.

— Наясно съм.

— Понеже наистина звучи откачено.

— И е откачено — каза Хедър. — Но също така е реално случило се събитие. Хората също го знаят. Е, поне тези от моето поколение. Всички са чували историите. Бяха там, когато Шанкс започна да преследва мен и приятелите ми. Може и да не вярват вече на историята, може да са си съчинили някакви рационални обяснения или въобще да са отписали всичко като пълна безсмислица, но част от тях все още го вярват.

— Затова са напердашили онези хлапета миналата година — каза Майло.

— Горкият малък Уолтър — кимна Хедър. — Чувала съм неговата теория — че това е само някакъв заговор, за да накараме децата да бъдат послушни. Ако бях на негово място, сигурно и аз щях да мисля същото. Но да държим къщите в училището беше нашият начин да почетем жертвите на Шанкс, да не ги забравяме, въпреки невъзможността да излезем на светло и да разкажем на всички какво всъщност се случи. Хората, които са напердашили децата, вероятно дори не са разбрали защо толкова са се ядосали — поне не и съзнателно. Но целият град е белязан от Дейкър Шанкс и той още ни преследва.

— Как успя да го спреш? — попита Амбър.

— Първото нещо, което направих, бе да открадна ключа. После го хванах в капан. Успях да го излъжа сам да се хване, всъщност, в четвъртата къща. Аз бях единствената сред приятелите ми, която оцеля и дори това се случи на косъм.

Тя вдигна блузата си, за да им покаже неравния белег на корема си.

— Яко — с въздишка промълви Глен.

Амбър наблюдаваше как Хедър хвърли един скришен поглед към Майло и след това, сякаш осъзнала какво е направила, се изчерви и се засуети да напъха блузата в полата.

— А къде е сега тази къща? — попита Амбър.

— Защо?

— Ние… трябва да поговорим с Дейкър Шанкс.

Хедър спря да прави каквото правеше. Мина половин минута, през която никой нищо не каза. Дори Глен си мълчеше.

— Кои сте вие? — попита най-сетне Хедър.

— Просто се налага да го попитаме нещо — отвърна Амбър. — Само едно нещо и се махаме.

— Кои сте вие?

Амбър се опита да измисли най-добър начин, за да каже онова, което имаше да казва.

— Едни хора искаш да ме убият. Те са чудовища, мисля. Като Шанкс. Няма да спрат, докато не умра. Единствената ми надежда е да намеря един човек — този, когото сме тръгнали да търсим, а Шанкс е единственият, който знае как се казва.

— Те са като Шанкс?

Амбър кимна.

— И са петима. Моля те, Хедър, искам само да го питам за името на човека.

— Бих искала да помогна — отговори Хедър. — Наистина. Но никой няма да говори с Шанкс. Никой. Едничка възможност да му падне да се измъкне и той ще се възползва.

— Няма да направим нищо, с което да рискуваме…

— Съжалявам — отсече Хедър. — Вече е убил твърде много хора. Държа го в капана, само защото никой не знае, че е там и със сигурност, защото не позволявам на никого да говори с него. Просто ще трябва да намерите друг начин да се сдобиете с информацията, която ви е нужна.

— Друг начин няма — каза Майло.

— Тогава съжалявам. Наистина. Но ако Шанкс се освободи, няма да погне вас. Ще погне мен. И хората от този град. Спрингтън отново ще се превърне в ловно поле.

— Може да сме в състояние да помогнем — каза Амбър. — Затворен е в куклена къща, но колко сигурно може да е това? Децата с лекота са разбили вече двете в училището. Някой ще го намери в крайна сметка.

— Предполагам, че имате по-добро предложение, в такъв случай?

— Ще отнесем къщата далеч оттук — каза Майло. — Ще я унищожим, ще я закопаем, ще я изгорим, каквото трябва.

— Твърде рисковано е. Съжалявам, но няма да размисля по този въпрос. Майка ми предложи да поговоря с вас, е — поговорихме. Ако знаех, че всъщност искате да говорите с него, никога нямаше да се съглася. И ако майка ми беше наясно с това, се съмнявам, че изобщо щеше да ви споменава пред мен. Не мога да ви помогна и няма да ви помогна. Съжалявам за това, искрено. Но ще трябва да ви помоля да напуснете библиотеката.

Амбър вече нямаше аргументи, затова преди да се усети, вече излизаше навън под яркото слънце, следвана по петите от Глен и Майло.

— Хм — рече. — Не смятах, че в крайна сметка ще откаже. Така де, редно беше да го мисля, но не го мислех. Не можем да я накараме да ни каже къде държи Шанкс, нали? Аз… нямам никаква представа какво да правя сега. Какво ще правим?

Глен вдигна рамене.

— Да влезем с взлом в дома ѝ, как ви се струва?

Амбър се намръщи.

— Сериозно?

— Разбира се. Това е на живот и смърт, нали така? Трябва да говориш с този тип, така че нека просто претърсим къщата ѝ и го намерим, после да се ометем, преди баща ѝ да ни подгони с пушката. Знаем ли къде живее?

— Улица „Пайн“ — отвърна Майло.

— Ето на — плесна с ръце Глен. — Това е планът, нали?

Амбър изгледа Майло.

— Да — отвърна той. — Това е планът.

Улица „Пайн“ беше типична жилищна зона: спретнати ливади, подрязани плетове и нито едно маслено петно по алеите към гаражите. Те откриха къщата на Медина без никакъв проблем, минаха покрай нея и стигнаха до ъгъла на улицата. Амбър и Глен се върнаха пеша, позвъниха на вратата и зачакаха. Говориха си глупости, но го правеха шумно и с повечко фалшив патос. Една съседка, която разхождаше кучето си, ги видя. Те се усмихнаха любезно и отново позвъниха на вратата.

Тя се отвори и Майло ги пусна да влязат. Докато претърсваха къщата, Майло направи всичко по силите си да закърпи прозореца, който беше счупил. Остави и пари на масата за ремонт. Куклената къща я нямаше никъде. Таванът беше празен. Мазето — пустош.

Къщичката я нямаше.

Върнаха се в Чарджъра.

— Хубаво — обади се Глен. — Вече нямам никакви идеи.

— В библиотеката е — каза Амбър. — Няма как да не е, нали? Такава стара сграда най-вероятно има стотици помещения, които не се използват. Бас ловя, че има и от онези големи стари катинари на вратите.

— Ако къщата не е на мястото, където живее — потвърди Майло, — значи най-вероятно е на мястото, където работи.

Глен звучеше сърдито от задната седалка.

— Ще отнеме цяла вечност да претърсим това място.

Майло запали колата.

— Тогава май ще трябва да свършим тази работа през нощта.

21

Библиотеката беше зловещо място в тъмното.

Персоналът изгаси лампите и заключи. Хедър Медина си тръгна последна. Когато се възцари тишина и минаха десетина минути, Амбър и останалите се показаха от тоалетната, където се бяха скрили. Единствената светлина, докато се провираха през лабиринта от книжни лавици, идваше от фаровете на спорадично преминаващите по улицата коли. Тези светлини танцуваха и прескачаха от пода към тавана, а сърцето на Амбър затуптяваше силно всеки път.

Разделиха се, което се улесни от факта, че Глен намери връзка ключове в кутията с входяща поща. Заключените врати се разтваряха широко и разкриваха складове, кутии с книги и гипсови бюстове, събиращи прах. Намериха струпани едно върху друго бюра и стая, пълна със счупени столове.

Най-накрая откриха една врата в края на тъмен коридор без прозорци, за която нямаха ключ. Майло клекна и започна да насилва ключалката. Отне повече, отколкото очакваше Амбър.

Когато и последното резе се плъзна на място, Майло хвана дръжката и натисна. Вратата се отвори и откри малка стая с една-единствена маса в средата, върху която стоеше куклената къща.

Амбър влезе. Бяха достатъчно дълбоко в библиотеката, за да се почувства сигурна и да включи осветлението. Единствената крушка загря бавно, а светлината ѝ беше замъглена от събралия се прахоляк.

Къщичката за кукли беше великолепна. Входна врата, два етажа и таванско помещение. Беше от нещата, които Амбър би обожавала в детството си, само родителите ѝ да бяха обръщали внимание на тънките ѝ намеци. Само да не бяха планирали да я убият още от деня, в който е била зачената.

Тя надникна през малките прозорчета и забеляза мебелите. Легла и гардероби. На долния етаж имаше хол със стълбище и кухня.

— Виждаш ли нещо? — прошепна Глен до нея.

Нещо мина покрай прозореца и Амбър се дръпна рязко.

Имаше миг, в който, както си стоеше, косъмчетата на врата ѝ настръхваха, а всеки инстинкт ѝ подсказваше да бяга, в който искрено обмисляше дали да не се обади на родителите си и да ги помоли да променят плана си и да ѝ позволят да се прибере. В този момент беше готова да им прости, да продължи с живота си така, сякаш нищо не се е случило.

Моментът отмина.

Тя прочисти гърло.

— Ехо? — повика. Надникна по-отблизо, но вътре беше тъмно. — Там ли сте? Дейкър Шанкс, чувате ли ме?

Никакъв отговор. Поне не отговор, който можеше да чуе.

Глен приклекна, за да погледне през страничните прозорци.

— Може да спи — рече той, после почука силно по покрива. — Ей, ти там вътре, събуди се!

Майло хвана здраво китката на Глен.

— Моля те, не прави това със сериен убиец.

Глен издърпа ръката си.

— Какво? Той живее в къща за кукли. И е с размера на Палечка, за Бога. Мислиш, че ме плаши?

— Не става дума дали те плаши, или не — отвърна Майло, — въпросът е принципен. Когато е възможно — не дразниш серийните убийци. Това е просто житейско правило.

— Не мисля, че важи за серийни убийци, които можеш да побереш в джоба си.

— Тихо — каза Амбър, навеждайки се по-ниско към големия прозорец на горния етаж — този, който гледаше към площадката на стълбището. Някой стоеше там съвсем неподвижно. Някой, който не беше там няколко мига по-рано.

— Ехо? Господин Шанкс?

Тогава го чу. Всички го чуха. Мъжки глас. Тих.

— Здравейте — каза той от къщичката.

Ако един глас можеше да пълзи, този го правеше. Полази по лицето на Амбър, изпълзя в ушите ѝ, забърза се и проникна в мозъка ѝ. Можеше да усети краката му — студени и безумни.

— Имате цялото ми внимание.

Устата ѝ беше пресъхнала. Толкова пресъхнала.

— Господин Шанкс, казвам се Амбър. Аз трябва…

— Приятно ми е, Амбър.

За момент тя не можеше да продължи.

— Да — рече и се почувства глупава и уплашена, и вдетинена. Толкова силно се боеше. — Имам нужда от помощта ви. Ние дойдохме…

— А кои са придружителите ти? — попита Дейкър Шанкс с онзи негов зловещо-лазещ глас.

— Ъъ, това е Майло, а това — Глен.

— Привет — рече Глен. Дори той звучеше изплашен.

— Господин Шанкс — започна отново Амбър. — Тук съм, защото ми казаха, че познавате един човек, който е измамил Сияйния демон — направил е сделка с него, а после е избягал.

Последва пауза.

— Ах, да — донесе се гласът от прозореца. — Действително, познавам го. Срещнах го преди много години. Интересен човек.

— А дали случайно си спомняте името му или мястото, където бихме могли да го открием?

— Помня името му, да, а също така знам кое е градчето, в което е роден. Това дали ще ви свърши някаква работа да го откриете?

— Да — отговори Амбър. — Много.

Последва момент на мълчание от къщата.

— Колко хубаво — каза Шанкс.

— Наистина ли сте малък? — внезапно попита Глен, когато любопитството му надделя над страха. — Може ли да ви погледна?

Майло постави ръка на рамото му, за да го накара да млъкне.

Амбър гледаше вцепенено, благодарна на Глен за възможността да се съсредоточи върху нещо, което можеше гледа с презрение. Тя с нежелание погледна отново през прозореца.

— Съжалявам за това — каза тя. — Този човек… дали можете да ми кажете името му?

Шанкс отвърна:

— Прощавай за въпроса… Амбър, нали така беше? Прощавай за въпроса, Амбър, и извинявай за грубостта, но аз какво точно ще спечеля от това нещо?

Тя се намръщи.

— Моля?

— Ако ти кажа това, което си дошла да научиш, аз какво ще получа в замяна?

— Аз… аз не знам. Какво искате? Не можем да ви освободим.

— И защо не?

— Защото ще убиете още хора.

— И? — рече Шанкс.

— И вината ще бъде моя.

— И това ще те разстрои?

— Ами да.

— Любопитно момиче. Я ми кажи — защо ти трябва човекът, когото търсиш?

— Просто искам да поговоря с него — отвърна Амбър, осъзнавайки колко жалко звучи отговорът ѝ.

— За Сияйния демон?

— Да.

Мъжът на прозореца помръдна леко и светлината сякаш го удари в лицето. Беше облечен в риза с къс ръкав и вратовръзка.

— Искаш да сключиш сделка? Или вече си сключила сделка и си променила решението си? Може би съм в състояние да ти помогна. Пусни ме и ще поговоря със Сияйния демон от твое име.

— Съжалявам, господин Шанкс, но няма да излезете оттам.

— Тогава какво друго можеш да ми предложиш? Затворен съм в куклена къща — какво, освен свободата, смяташ, че бих пожелал? Домашен любимец?

— Може да ви намерим малка сладка количка — обади се Глен. — И да ви метнем едно Барби, ако се чувствате самотен.

Амбър замръзна в очакване на отговор от Шанкс.

— Приятелят ти е много груб — каза сетне той.

— Съжалявам — отвърна тя. — Освен това не ми е приятел. Господин Шанкс, абсолютно прав сте — нямам какво да ви предложа. Няма да ви пуснем. Убивал сте невинни хора преди и ще го направите отново. Не мога да позволя това да се случи.

— Тогава сме в патова ситуация.

— Май е така — тя прехапа устна. — Защо тогава просто не ми го кажете? Така и така няма да излезете, нали? Значи сделка няма да има. А щом няма да има сделка, няма какво да спечелите в тази ситуация. А щом няма какво да спечелите, тогава няма и какво да загубите, ако ми кажете онова, което искам да разбера, нали?

Нисък смях.

— Разбирам логиката ти. Много умно, млада госпожице.

— Благодаря.

— Но грешиш за това, че нямам какво да спечеля. Разбираш ли, затворен съм тук от… всъщност дори не знам откога.

— Трийсет и една години — включи се Глен.

— Наистина? Виж ти… от трийсет и една години. Представи си само. В такъв случай — затворен съм тук от трийсет и една години. Не мога да полудея и не мога да се самоубия, защото вече съм мъртъв. И така си седя тук вече трийсет и една години и излизам от ступора си, само когато се отвори онази врата и малката Хедър Рузвелт си напъха красивата главица, за да провери, че всичко си е на мястото. О, само че тя вече не е Рузвелт, нали така? Тя се омъжи. Не ми казва за кого, но аз видях халката — докато още беше там. Обаче и тя остарява, не мислите ли? Всеки следващ път, в който я видя, все по-малко и по-малко прилича на онази проблемна тийнейджърка, която ме хвана в този капан.

— Но ето — седя си тук. Отегчен. Без нужда от храна и сън. Не остарявам. Усещам всяка една от секундите, които се влачат — твърде много, за да ги преброиш, за да ги проследиш. Не съм говорил с никого през цялото това време. Напоследък си говоря сам, само защото харесвам как звучи гласът ми, както вероятно сте се досетили. Не съм говорил с никого и не съм имал вземане-даване с никого, докато вие тримата не влязохте тук.

— Проблемът ви, както споменах, се състои в грешното приемане, че няма какво да спечеля като не ви кажа каквото искате да знаете. Истината, обаче, е, че има какво. Не съм говорил с никого преди вас. Не съм имал отношения с никого преди вас. Но знаете ли какво още не съм правил? Не съм наранил никого… преди вас. Вие имате нужда от тази информация и то болезнена нужда, иначе нямаше да сте тук и да говорите с такъв като мен, но аз няма да ви кажа нищичко, просто защото ще ми достави неистово удоволствие да ви разочаровам.

— Леле — обади се Глен. — Ама че кретен.

— Сигурно съм такъв, Глен, да — рече Шанкс. — Гледам да извличам удоволствие, откъдето мога — независимо колко дребно и незначително може да е.

Глен се изхили през прозореца.

— Ами защо пък да не бръкна вътре и да ти смачкам главата?

— Моля, направи го.

— Глен — намеси се Амбър.

Той отстъпи.

— Какво? Аз ли съм единственият тук, който е наясно, че големият, лош, страшен мъж, с който си говорим тук, е колко — 7-8 сантиметра? Дали само на мен ми прави впечатление това?

— Ако бръкнеш вътре — отвърна Амбър, — ще отвориш къщата. И той може да избяга.

— И къде ще избяга? В малка миша дупчица като в анимационните филми? Той все така ще си бъде 7 сантиметра висок.

— Сигурен ли си в това? — попита Майло. — Не знаем как работи тази „входна“ магия. Отваряш вратата на къщата и той може да се върне тук с нормалния си размер.

— Не ги слушай, Глен — обади се Шанкс от прозореца. — Бръкни и ми дай един урок.

Глен се позачуди.

— Ъ… не. Не, не мисля, щом ти е все тая.

— Да не си пъзльо, Глен?

— Само когато ме заплашват.

— Срамота. Първото ми впечатление от теб беше, че притежаваш искрица, която липсва у приятелите ти. Но ти разкри истинската си същност, а истинската ти същност, боя се, е смазващо разочарование.

Глен вдигна рамене.

— Всъщност не си първият, дето ми го казва.

— Ти си страхливец и глупак, също като всичките ти сънародници.

— Е, ето тук вече — отвърна Глен, — не смей да обиждаш сънародниците ми.

— Че какво е Ирландия, освен земя на мелези, безделници и нехранимайковци?

— А, това беше грубичко…

— Натаралянкани палячовци, които се препъват през нещастните си животи, жестоки, агресивни и самосъжаляващи се, цяла нация неблагодарни…

Глен се разсмя.

— Съжалявам, приятел, не ми пука какви ги редиш. Ти си седем сантиметра висок. Чурката ми е по-голяма от теб. А това беше доста нескопосен опит да ме предизвикаш, но явно не можеш да схванеш, че Ирландия е най-великата държава в света, глупако.

— Тогава защо си в Америка?

Глен се наведе, за да се ухили право в прозореца.

— Понеже Америка има най-добрите чудовища.

Последва тишина, а след това, най-изненадващо, смях.

— Харесваш ми — съобщи Шанкс. — И тримата ми харесвате. А аз ще отговоря на въпроса ти, Амбър, но само лично на теб. Не и на приятелите ти.

— Няма да излезем — отсече Майло.

— Това е единственото ми условие — каза Шанкс.

— Защо? — попита Амбър. — Защо да не кажеш на всички ни?

Смях.

— Понеже съм палавник. Понеже обичам да натискам разни копченца. Глен може да е забавен смешник, но ето Майло изглежда е твой защитник и като такъв приема нещата доста насериозно. И след като аз се отзовавам на твоята молба, аз трябва да намеря своя начин да удовлетворя кротката си нужда от изтезания. Да накарам приятелите ти да напуснат стаята е малък триумф, но, както вече бе изтъкнато, съм един дребен човек.

Амбър помисли, след което погледна към Майло. Той изръмжа и излезе от стаята. Глен тръгна с него.

Амбър затвори вратата и се върна при къщата.

— Да?

— Хедър не знае, че сте тук, нали? — попита Шанкс.

— Какво значение има?

— Държи тази къща в тази стая вече трийсет и една години. Затворът ми има много прозорци, но виждам само стени. Тя дори отнесе другите къщи в местното училище, за да не ги гледам за развлечение.

— Ами ако я помоля да я премести другаде? Някъде, където има гледка, може би? Ако ми кажеш името на човека, когото търся и града, в който е израснал, ще я помоля. Имаш думата ми — Амбър се намръщи. — Ехо? Господин Шанкс? Там ли сте още?

— Гледка? — попита той, още по-тихо от преди. — Предлагаш ми гледка?

— А какво искате, господин Шанкс?

— Да съм свободен.

— Казах ви — няма да ви пусна.

— Има повече от един начин да бъдеш свободен, Амбър — той стоеше, сключил ръце върху гърдите си, със спокойно лице в мрака. — Аз ще ти дам името на човека, който търсиш. Ще ти кажа къде да го намериш.

Амбър се намръщи.

— И в замяна?

Колебание.

— В замяна ще намериш начин да ме убиеш.

Трябваше да е честна — това не го очакваше.

— Моля?

— Никога няма да се измъкна оттук — каза Шанкс. — Не смяташ ли, че това е ненужно жестоко? Знам, че съм направил ужасни неща, зли неща, но ти вероятно разбираш, че никой не заслужава вечност като тази, нали? Хедър с удоволствие щеше да ме убие, ако можеше.

— Аз… аз няма да убивам никого.

— Тогава накарай онзи твой защитник да го направи. Струва ми се, че ще се радва да се възползва от възможността.

— Не за това сме тук.

— Но така ще направиш услуга на целия свят! — рече Шанкс. — Ами ако избягам? Първото, което ще направя, ако някога успея да се измъкна оттук, ще бъде да убия Хедър Рузвелт. А после и родителите ѝ и всичките ѝ приятели. А след това и целия град. Така че направи каквото трябва, Амбър. Намери начин да ме довършиш сега, докато съм уязвим.

Тя поклати глава.

— Ние не сме убийци. Не сме като теб.

— Моля те — отвърна Шанкс. — Ще сложиш край на мъките ми.

— Убил си невинни хора — каза Амбър. — Заслужаваш всички мъки.

— Тогава ще ти дам още нещо! — настоя Шанкс. — Ще ти дам името му, адреса му, а после дори ще ти кажа как да се добереш до него още тази вечер.

Сърцето ѝ заби по-бързо.

— Наблизо ли живее?

— Не. Живее в Орегон. Но разстоянието не означава нищо, ако разполагаш с ключа ми. На стената зад теб е. Виждаш ли го?

На стената беше забит един-единствен гвоздей, а на него висеше изящно украсен месингов ключ. Амбър го свали и прокара пръсти по красивите плетеници, издълбани от едната му страна. Главичката на ключа беше във формата на ключалка.

— Хедър го окачи там, за да ме измъчва — обясни Шанкс. — Винаги пред очите ми, винаги недосегаем. Но този ключ може да те заведе където пожелаеш в един миг. Имаме ли сделка?

Амбър отново погледна към кукленската къща.

— Няма да ви убивам, господин Шанкс.

— Тогава накарай Бъкстън да го направи! Той дори може да знае как!

— Бъкстън?

— Грегъри Бъкстън — отвърна Шанкс. — За пръв път го срещнах в родния му град — приятно малко градче на име Каскейд Фолс. Това е човекът, когото търсиш и мястото, където трябва да отидеш.

— Как да съм сигурна, че казваш истината?

— Проверѝ сама! Сложѝ ключа в ключалката на онази врата. Завъртѝ два пъти, но не спирай да повтаряш името му на ум, неговото име и името на града му.

— Грегъри Бъкстън — произнесе тя, докато се обръщаше към вратата. — Каскейд Фолс.

— Пробвай — подкани я Шанкс. — Продължавай да го повтаряш, завъртѝ ключа, отворѝ вратата и преминѝ през нея. И не ти трябват други доказателства. Но, след като поговориш с него, обещай ми, че ще сториш това, за което те моля.

— Аз… първо ще поговоря с Майло за това.

— Имахме сделка! — развика се Шанкс иззад гърба ѝ.

Амбър не се обърна.

— С нищо не съм се съгласявала.

Тя постави ключа в ключалката, повтаряйки името на Бъкстън и името на града му отново и отново. Завъртя ключа и чу как вратата се отключва, след което завъртя още веднъж и чу как резетата се плъзват и се наместват. После отвори вратата и пристъпи напред, но в последния момент коридорът се превърна в слабо осветен хол с голямо стълбище и падащи дълги сенки. Вратата зад нея се затвори с удар, който разтресе целия под. Тя се обърна. Вратата вече беше бяла и нямаше дръжка. Тя се спусна върху нея. Усети тънко дърво, което се заклати под ръката ѝ.

А след това откъм стълбището се донесе гласът на Шанкс.

— Казах ти, че има уловка.

22

Амбър се хвърли настрани, а ужасът със страшна скорост се разля от тила към пръстите на ръцете и краката. Тя избяга от хола, като сега вече виждаше колко е фалшиво всичко, колко са крехки стените. Вмъкна се в кухнята с нейната маса и столове, и печка, и хладилник, а кракът ѝ се закачи за нещо и тя се препъна, като почти падна върху някакво канапе. Архитектурата беше ненормална. Липсваше ѝ всякаква логика. Едната част от помещението беше кухня, а другата — дневна.

Тя чу как Дейкър Шанкс се спуска по стълбите.

— Леко послъгах — извика. — Измамих те. Може да използваш ключа, но само аз контролирам къде води той. Признавам, взех те за мезе. В своя защита, обаче, ще посоча, че си лесна мишена.

Амбър тихичко изтича в друга стая, която бе отрупана с лавици от пода до тавана. По лавиците имаше редове картонени ивици, изрисувани като гръбчетата на неизвестни никому книги. Това беше библиотеката, а също така мокро помещение с пералня и пластмасово легло за куче.

Отново закачи крака си. Между двете помещения се образува съвсем права пукнатина. На мозъка ѝ, омаян от адреналина, му трябваше кратък момент да подреди нещата. Това все пак беше кукленска къща. Предната ѝ част представляваше фасада, която се разделяше някъде по средата, за да се отвори на две не съвсем равни крила, като корицата на книга, разкривайки вътрешността с всичките ѝ полу-стаи. Затворена, къщата беше абсолютно лишена от смисъл, събрана под неестествен ъгъл.

— Амбър — повика Шанкс с напевен глас.

Тя се сниши в тъмнината зад пералната машина. Ръцете ѝ трепереха.

— Държиш се глупаво — продължи той. Все още се намираше в хола, вероятно се чудеше накъде е тръгнала. — Няма да те нараня. Ти си първият човек, с който ще мога да си поговоря очи в очи, за цялото това време, прекарано тук. Излез. Хайде. Знаеш, че в крайна сметка ще те намеря.

Тя се премести леко напред и надникна иззад една от книжните лавици. Успя да го мерне, точно колкото да забележи ножа в ръката му. Той беше решил да провери първо другата част на къщата. Това ѝ даде още малко време, възможност да помисли, да сложи мислите си в ред.

Когато не я намери оттатък, ще дойде насам и ще я открие за секунди. Така че трябваше да се движи. Нагоре. А дотам имаше много разстояние. Горе сигурно имаше много спални, което значеше и повече скривалища. Тя се хвана за един от книжните шкафове, и се приготви да се изправи на омекналите си и треперещи крака, когато забеляза ръката си и колко мека и розова беше.

Почти беше забравила.

Преобрази се. Отново почувства онази болка — особената болка, когато силата я изпълваше, крайниците ѝ се удължаваха, а тялото ѝ придобиваше друга форма. Сега имаше рога, а ръцете ѝ бяха с дълги пръсти и черни нокти на връхчетата. Потисна страха и се изправи. Залази бързо и тихо обратно през кухнята-дневна, сключила поглед върху мрака от другата страна на хола.

Стигна до стълбището. Отдалеч парапетът изглеждаше красиво оформен, но докато се изкачваше нагоре, усещаше под дланта си трески и неравности. Но пък стъпалата не скърцаха, за което беше благодарна. Потъна в тъмнината, след което се шмугна в светлина — ярката светлина, която проникваше през кръглото прозорче на къщата и окъпваше площадката на втория етаж в демонично червено и огнено оранжево.

Амбър се дръпна встрани, в сенките и приклекна, като гледаше през дървения парапет надолу към хола. Минаха секунди и Дейкър Шанкс се появи, пресичайки от едната страна на стаята към другата. Тя наблюдаваше врага си, наслаждавайки се на идеята колко лесно ловецът се превръща в плячка. Нужна е само нова гледна точка.

Отдясно имаше полу-стена с врата, която водеше към спалня, а тапетът беше в тъмен цвят — синьо или нещо подобно. Може би зелено. Залепена за тази спалня, в затвореното крило от предната част на къщата имаше друга спалня в по-светли тонове. Трудно беше да прецени в тъмното, но вероятно беше в розово.

От лявата страна беше основната спалня и баня с джакузи и вана. Но пък нямаше душ. Имаше още тоалетна и мивка с парче отразяваща пластмаса в рамка, което играеше ролята на огледало.

Дейкър Шанкс се върна в хола и вдигна глава. Беше дребен човек с тъмна, но посивяваща коса, която оредяваше на челото — сякаш се страхуваше от лицето му. А то си беше за страх. Дълъг нос и тънки устни, очи, прикрити в сянка.

— Там горе ли си, Амбър? Да не би да се промъкна под носа ми? О, ама си умница. Хитруша, нали? Но знаеш ли какво си, преди всичко? Ти си забава. Забавна си. Така че слез долу, Амбър. Спечели играта на криеница. Предавам се.

Той вдигна ръце в знак на отстъпление и се разсмя.

— Чакам — отвърна Амбър.

Шанкс обърна глава към мястото, където се спотайваше тя. Но не я виждаше. Очите му минаха над нея.

— Какво беше това? — извика той. — Боя се, че не чух добре. Стар човек съм, нали разбираш. Не съм така млад, както когато…

— Казах, че чакам.

Шанкс фокусира поглед върху позицията ѝ и изпъна устни в такава усмивка, сякаш се отвори рана.

— Чакаш мен?

— Не съм като другите, които си убил — отговори Амбър. — Няма да крещя и да бягам.

— Ооо — рече Шанкс и се разсмя. — Боец си имаме, така ли? Хедър също беше боец на млади години.

— И те е победила — отвърна Амбър. — Така че и аз сега ще те победя.

— Грешка — заяви Шанкс и за пръв път през лицето му премина искрица раздразнение. — Тя ме изигра. Не ме победи, а ме изигра, така че сам да си причиня това.

— Значи си не само слабак — отговори Амбър, — ами си и глупак?

Шанкс издаде някакъв звук, който тя не успя да определи, и се заизкачва по стълбите.

— Правил съм това доста време, госпожичке. Преследвал съм всякакви хора.

Амбър се изправи, докато той се приближаваше.

— Но никога не си преследвал такава като мен.

Той стигна върха на стълбището, приближи се към нея, а тя излезе от сянката и се усмихна, демонстрирайки блясъка на острите си зъби.

Той замръзна, зяпна, а после присви очи.

— Ти си едно момиче, пълно с изненади, а? — рече той и взе да се придвижва настрани. Да я загражда. С ножа в ръка. — Значи затова ти трябва Бъкстън. Имаш си сила и искаш още. Много е интересен ефектът на силата върху индивида.

— Предполагам, че е така — отвърна тя, следвайки кръговите му движения.

— Промени ли те, Амбър? Така де, освен физическата страна. Сега различен човек ли си?

— Толкова, колкото няма да повярваш.

Шанкс се усмихна.

— Обзалагам се. Видях те и си рекох — лесна мишена. Обаче виж се сега. Внезапно наистина се почувствах глупаво.

— Как успя да ме вкараш тук?

Смехът на Шанкс беше сух, без веселата нотка.

— Няма смисъл да го мислиш — отвърна. — Никога няма да излезеш.

Той нападна, насочвайки ножа в ниското, а после замахна рязко нагоре. Амбър залегна назад, като едва избегна острието, което изсвистя покрай гърлото ѝ. Шанкс обаче не спря да се движи. В миг се озова срещу нея и започна да я избутва към парапета. Тя посегна към ръката, която държеше ножа и пръстите ѝ се сключиха около китката му. Беше по-силен, отколкото тя бе очаквала. Не колкото нея, но почти толкова. Той я удари с глава в лицето и болката се разля от носа във всички възможни посоки. Другата му ръка я стисна за гърлото, а той се опитваше да я избута назад, да я прехвърли през парапета. Тя пусна дългите нокти и ги прокара дълбоко през ръката му.

Шанкс отпусна хватката си виейки. Двамата се сблъскаха и застинаха в схватка. Кръвта се лееше от ръката му, но той не обръщаше внимание и посегна към рогата ѝ. Внезапно отстъпи крачка назад и дръпна надолу, Амбър извика, докато коленете ѝ се удряха в пода. Той я изрита — връхчето на обувката му се впи в брадичката ѝ и тя се просна по гръб.

— Цялата си сила — каза Шанкс, притискайки колене в гърлото ѝ, — но финес — нула. Никакъв стил.

— Амбър! — донесе се гласът на Майло от всички страни. — Амбър, идва някой. Сигурно сме задействали алармата. Амбър?

През прозореца зад Шанкс тя видя как Майло пристъпи в стаята. Беше гигантски.

— Амбър? — повика той, а гласът му беше удивително силен.

Шанкс ѝ се ухили.

— Шшт сега. Не разваляй изненадата. — Той я издърпа нагоре, опрял ножа в гърлото ѝ и я избута до прозореца.

След Майло нахълта Глен и затвори вратата. Забеляза ключа.

— Къде е тя? — попита, докато се опитваше да го извади. Ключът се завъртя, докато го правеше и вратата се заключи.

— О, виж ти — прошепна Шанкс. — Това ще е дори по-лесно, отколкото предполагах.

Майло се приближи към кукленската къща, надничайки през прозорците.

— Шанкс, искам да поговорим.

Зад него Глен завъртя ключа в обратната посока и отвори вратата.

Шанкс избута Амбър встрани и хукна към стълбите.

Амбър падна, все още замаяна от ритника в главата. Погледна надолу през перилата и забеляза как Шанкс препуска към входната врата. Изпари се точно преди да се удари в нея, а тя вдигна глава…

… когато той се стовари върху Глен, събори го яростно, после обърна посоката и се запъти олюлявайки се към Майло, който тъкмо се извръщаше. Вратата се захлопна зад гърба му, Шанкс удари Майло с бесен замах, усилен от инерцията му, а Майло се завъртя и падна на земята. Шанкс се закрепи, огледа се, после надникна през прозореца и по лицето му се разля усмивка.

Амбър се изправи, а в нея се надигаше нов ужас.

Чу стъпки, бягащи стъпки откъм затворената врата.

— Излизайте оттам! — чу се гласът на Хедър.

Лицето на Шанкс изразяваше чиста радост и той се скри зад вратата.

— Хедър, не! — закрещя Амбър, препъвайки се в посока прозореца. — Не влизай!

Хедър не я чу. Отвори широко вратата и влетя вътре, а Шанкс я сграбчи, избута я към стената, заби ножа в нея, а Амбър изстина.

Хедър гледаше Шанкс в очите с отворена уста, но отвътре не идваше нито звук.

— Казах ти — изръмжа Шанкс, докато прокарваше ножа през корема ѝ. — Казах ти, че ще те убия, малка пъхаща носа си където не трябва кучка.

Завъртя ножа още веднъж и Хедър издаде странен звук — нещо между въздишка и давене, след което поредица от експлозии изпълниха ушите на Амбър. Шанкс се олюля, пусна Хедър да падне и се измъкна през вратата. След миг преди очите ѝ се появи Майло с пистолет в ръка.

Помогна на Глен да се изправи, а после свали якето си. Приклекна до Хедър, притискайки раната ѝ с него.

— Не спирай да натискаш силно, — нареди ѝ той. — Глен! Извикай линейка!

Хедър го сграбчи за ръката.

— Спрете Шанкс — продума едва доловимо. — Спрете го.

Майло се поколеба, после се изправи.

— Глен, остани с нея. Когато пристигне линейката, потърси Амбър.

После тръгна.

23

Амбър хукна към парапета, прескочи го и се приземи на пода в хола. Ударът премина от стъпалата към бедрата ѝ, но тя се хвърли към бялата врата, както беше сторил Шанкс… и се размаза в нея.

Направи няколко олюляващи се крачки назад и тупна по дупе.

Изправи се и бързо отиде до най-близкия прозорец. Оттам виждаше грамадната фигура на Глен, който притискаше якето към раната на Хедър, докато диктуваше адреса по телефона. Навсякъде имаше кръв. Амбър отмести очи от тях към вратата, към месинговия ключ, който все още беше в ключалката.

— Глен! — закрещя тя.

Глен се огледа.

— Амбър?

— Глен!

Той хвана ръцете на Хедър и ги постави върху якето.

— Дръж така — каза и бързо отиде до къщата, проверявайки прозорците. — Амбър! Вътре ли си?

Тя помаха, за да привлече вниманието му. Лицето му изпълни целия прозорец.

— Амбър! Пак си червена!

Тя спря да маха.

— И освен това съм в капан тук вътре.

— Да — бързо отговори Глен. — Разбира се. Как да те върна в нормалните ти размери?

— Вратата. Затвори я и я заключи, после пак я отключи и я отвори. Но не минавай през нея.

Глен се намръщи. Веждите му бяха грамадански и космати.

— Защо?

— Ключът! Това е ключът, за който ни разказа Хедър, онзи, който позволява на Шанкс да минава през портали!

— Ооо — възкликна Глен. — Хубаво, добре. Ей, Амбър? Как изглежда, когато някой умира? Мисля, че Хедър умира.

— Вратата, Глен!

— Добре — каза той, после се наведе, за да надникне вътре. — Слушай, ако това не сработи, може да живееш в джоба ми. Нямам нищо против.

— Вратата! — изкрещя тя.

Глен се втурна към вратата, прекрачвайки изпънатите крака на Хедър по пътя. Заключи я, отключи я и я отвори, а Амбър се засили към нея, и точно преди да се удари във вратата на кукленската къща, тя се превърна в помещението от другата страна, и тя се бутна в Глен, който извика и се олюля, щом вратата зад нея се захлопна.

— Амбър! — изпъшка той.

Заля я облекчение, но тогава Хедър надигна глава, очите ѝ се разшириха и тя закрещя.

— Не, не, няма нищо! — успокои я Глен. — Това е Амбър! Тя е с нас! Няма да те нарани!

Въпреки раната си, Хедър се изтегли надалеч от тях, оставяйки кървава диря по пода след себе си.

— Глен, няма проблем — каза Амбър. — Аз тръгвам. Тръгвам след Шанкс.

— Добре тогава, идвам с теб.

— Не, ти остани с нея.

— Идвам с теб — настоя той. — Хедър е добре. Хедър, нали си добре? Линейката ще дойде всеки момент, а аз мога само да се омажа целия с кръв. Тръгвам с теб.

— Хубаво — промърмори Амбър, докато изваждаше месинговия ключ от ключалката и го напъхваше в джоба си. Отвори вратата. Коридорът си изглеждаше съвсем нормално.

— Ако пак изчезнеш — ще те спася — обади се Глен.

Тя го потупа по рамото, а след това го избута в коридора. Той се препъна, просна се на пода, но поне не изчезна. Тя побягна, прескочи го и продължи да бяга.

Той с всички сили се стараеше да поддържа темпото ѝ.

— Не се сърдя, че направи това — извика.

Амбър не му обърна внимание.

Изскочи в нощния въздух, точно когато Майло вървеше с широки крачки към Чарджъра, като държеше пистолета покрай бедрото си.

— Амбър! Къде, по дяволите, беше?

— Остави това — каза тя. — Някаква следа от него?

— Не — отвърна той, докато отваряше вратата. — Влизай. Сигурно е тръгнал към магазина за играчки.

— Може и да не е — каза тя. — Спомена другите кукленски къщи — може вместо това да е тръгнал към тях. Ти провери магазина, а аз — училището.

— Няма да се разделяме — заяви Майло. — Твърде опасно е.

— Вината за това, че е навън, е моя! — извика тя. — Ако нарани някого, ще се пише на моята сметка! Всичко с мен ще е наред — нали съм проклет демон, нали? Хайде!

Майло се почуди, после втъкна пистолета в колана си и скочи зад волана. Глен се появи затичан зад нея, точно когато Чарджъра изчезваше от поглед с висока скорост.

— Хайде — рече Амбър.

Глен пъхтеше и хриптеше по целия път до училището, а тя бягаше с лекота и старателно заобикаляше всеки тъмен вход, докато Глен се препъваше, твърде зает да се тревожи за заплахата, която представляваше Шанкс. Стигнаха до ъгъла и спряха, надничайки към другия край на улицата.

— Не изглежда да е тук — прошепна Глен, пъхтейки тежко.

— Да се приближим повече.

Глен я стисна за ръката. Едва успяваше да обхване бицепса ѝ с длан.

— Може би трябва да изчакаме Майло. Той все пак има пистолет, нали? Така де, ти си имаш нокти и си уникална, обаче пищовът си е пищов.

— Ако се забавим, може да нарани някого.

— Е, и? Наистина ли ти пука?

Тя рязко извърна глава към него.

— Какво?

Той вдигна ръце.

— Ей, извинявай де. Просто… Не настоя особено да остана с Хедър, нали се сещаш?

Тя изръмжа.

— Ти каза, че тя ще се оправи.

— Е, така де, ама аз откъде мога да знам? Казах го, само за да дойда с теб.

Тя се наведе.

— Разбира се, че ми пука дали Шанкс ще нарани някого.

— Добре. Хубаво. Реших, че може и да не ти пука особено за такива неща. Грешката е моя.

На Амбър ѝ се прищя да го удари, да изкара яда и отчаянието си върху тъпото му лице, но точно преди да мръдне, зави аларма и отново привлече вниманието ѝ към училището.

— Изглежда, че ние сме късметлиите — рече.

— Ще звънна на Майло.

— Направѝ го. Аз ще… по дяволите.

Тя се скри, когато се появи една полицейска кола, премина през бордюра и спря точно пред стълбището.

— Еха — възкликна Глен. — Тук полицията реагира бързо.

Наблюдаваха как шериф Рузвелт излиза от колата, а Дейкър Шанкс се спуска към него по стълбите.

Амбър не чуваше какво казва Теди заради алармата, но Шанкс продължи да слиза с наведена глава. Теди се дръпна назад, а ръката му почиваше върху приклада на пистолета в кобура.

Амбър излезе от прикритието си и хукна към тях, а Глен притичваше след нея.

Беше на средата на улицата, когато Шанкс се доближи достатъчно, че Теди да го разпознае. Теди се дръпна рязко назад, посегна към пистолета си, но Шанкс направи три бързи крачки и заби ножа си в гърлото на шерифа.

Амбър изрева и Шанкс се обърна към нея с пистолета на Теди в ръка.

Тя спря и леко се препъна. Глен се блъсна в гърба ѝ.

Шанкс се усмихна.

— Къде е приятелят ти?

Амбър изсъска, когато Теди бавно се свлече на земята.

Това накара Шанкс да се усмихне още по-широко.

— Той е опасен тип. Стана ми ясно от пръв поглед. Ще ми направиш ли една услуга, моля те? Да го повикаш? Кажи му да дойде при нас, но да остави пистолета си?

— Няма го тук — отвърна Амбър.

— Но ще пристигне всеки момент — добави Глен.

— Е, в такъв случай трябва да се подготвя за идването му, нали така? — рече Шанкс. — И двамата ще дойдете с мен в училището, ако обичате. А, и госпожице, бъдете така добра да се промените от това прекрасно, червенокожо създание в невзрачното малко момиченце, което в действителност сте — би било просто прекрасно.

Не ѝ се искаше. Искаше да направи опит и да го нападне. Може би щеше да я застреля, а може би не. Можеше да пропусне. Само тя нямаше да пропусне. Щеше да му изчегърта лицето. Да изскубе очите му. Да разкъса гръкляна му със зъби.

Пистолетът в ръката му не помръдна. Амбър преглътна беса си и си върна нормалния вид.

— Ето на — рече Шанкс. — Така не е ли по-добре?

24

Алармата не спираше да вие. Пищеше сред широките коридори на училището — непрекъсната атака срещу тъпанчетата на Амбър, и излизаше през отворената врата, която водеше към нощта.

Глен седеше с ръка, заключена с белезници за радиатора. Самата Амбър беше на колене и двете ѝ ръце бяха заключени зад гърба. Наблюдаваше как Шанкс отваря стъклената витрина и прокарва дългия си пръст по контурите на кукленската къща вътре — последната оцеляла, която съдържаше в себе си толкова много от жертвите му.

Той се обърна към нея и се усмихна.

— Това е делото на живота ми — заяви той, а гласът му едва се чуваше заради алармата. — Това е всичко, което е давало някакъв смисъл на съществуването ми. Какъв е твоят смисъл, Амбър? Каква е твоята цел?

Амбър не отговори.

— Знаеш ли въобще? — продължи Шанкс. — Имаш ли изобщо представа? Вероятно не. Малцина имат. Аз нямах — докато бях жив. Трябваше да умра, за да мога да видя защо трябва да живея. Сияйния демон ми помогна.

Той ме дари с нов живот, даде ми ключа, който направи всичко толкова по-лесно. В теб ли е, между другото? Донесе ли го?

— Той иска да ми помогнеш — каза Амбър.

— Моля? Какво беше това?

— Сияйния демон — поясни тя, този път по-високо. — Той иска да ми помогнеш.

Шанкс се разсмя.

— Не мисля така, Амбър. Той играе игрички, каквото право има, като Крал на Ада, но тази игричка не му е интересна. Би предпочел ние да се оправим сами помежду си, да се лутаме слепешката в мрака. Боя се, че предизвикваме любопитството му крайно рядко.

Тя поклати глава.

— Аз съм специален случай. Той самият ми го каза. Ако ме нараниш, или ако нараниш когото и да било от приятелите ми, той ще…

Шанкс я удари. Беше плесница, с отворена длан, но се стовари толкова бързо и толкова внезапно, че я разлюля, наклони света, а подът внезапно се втурна към нея, за да се блъсне в черепа ѝ.

Лежеше на една страна, алармата виеше в главата ѝ, а в устата ѝ се усещаше вкуса на кръв. След това почувства ръцете на Шанкс по себе си, докато я издърпваше отново на колене.

— Моите извинения — каза той. — Не обичам хората да ме лъжат. Не биваше да губя равновесие. Беше грубо. Но се опитай да не ме лъжеш повече, става ли? Това предизвиква грозната ми страна.

— Всяка от страните ти е грозна — намеси се Глен.

— Наистина ли смяташ, че е разумно да се закачаш с човека с оръжието?

— Мислиш, че ме е страх от теб ли?

— Да — отговори Шанкс. — Заяви го има-няма преди петнайсет минути.

— Това си беше за тогава — каза Глен. — Сега си е сега. Знаеш ли какво мисля? Мисля, че си страхливец. Ти си голям мъж с пистолет и нож, но вземат ли ти ги — ставаш жалък, дребен нещастник.

Шанкс отвърна с отегчен глас, който почти потъна сред воя на алармата:

— Нали осъзнаваш, че не си ми нужен? Имам нужда само от Амбър ето тук. Ти си излишен боклук.

Глен се засмя.

— Разбира се, че съм излишен боклук. Остават ми четири дни живот. На практика вече съм мъртъв. След четири дни или сега — какво значение има? Застреляй ме или свали белезниците и да се разберем по мъжки.

Амбър ги наблюдаваше като изчакваше подходящия момент.

— Мисля да те застрелям — рече Шанкс. — Ще бъде по-забавно — вдигна пистолета. — Сега.

Кратка вълна на болка се разля по Амбър, докато се превръщаше в демоничното си аз, и тя се хвърли върху му — рамото ѝ се стовари в средата на гърба му, а един от рогата ѝ го одра по врата. Шанкс се свлече, а тя го притисна отгоре. Опита се да скъса белезниците, които държаха ръцете ѝ зад гърба — усети опъването на веригата, но демоничната ѝ сила не беше достатъчна. Вместо това притисна с колене ръката му и той пусна пистолета, тя се извъртя и падна назад, успявайки да изрита оръжието надалеч. То се плъзна с дрънчене по лъснатия под в посока към Глен. Той се протегна към него със свободната си ръка, но пистолетът спря точно пред изпънатите му пръсти.

Шанкс я избута. Тя застана на колене, докато той скочи на крака. Втурна се към пистолета, а тя се хвърли към краката му. Той падна странично, разбивайки стъклото на витрината, и за малко не уцели кукленската къща вътре.

Той се изправи с рев, целия покрит с парченца стъкло. Стисна Амбър за гърлото и я метна назад, после посегна надолу към пистолета. В яростта си, опитът да го грабне се оказа несръчен и само избута оръжието няколко сантиметра по-надалеч. Глен сключи ръка около него, надигна го и стреля три пъти, от упор, в гърдите на Шанкс.

Алармата замлъкна.

Шанкс се поизправи и продължи да крачи, но се залюля и падна назад. Стовари се върху купчина стъкла и не мръдна повече.

Амбър се изправи. Глен се взираше в пистолета в ръката си. Въздухът сякаш виеше сред внезапно възцарилата се тишина.

— Добре ли си? — попита глухо Глен.

Тя кимна.

— Направи го.

— Направих го — потвърди Глен. — Убих…

Шанкс седна толкова рязко, че Амбър наистина извика от изненада. Глен опита отново да стреля, но Шанкс отскубна пистолета от ръката му и притисна дулото в челюстта му.

Амбър замръзна на място.

— Не можеш да убиеш онова, което вече е мъртво — каза Шанкс. — Не си ли чувал?

— Винаги съм искал да изпробвам тази теория — обади се Майло откъм вратата.

Шанкс подскочи, сграбчи Амбър и притисна пистолета към слепоочието ѝ. Тя усети как люспите ѝ се втвърдяват, но се съмняваше, че могат да спрат куршум.

Майло бавно влезе в училището, хванал оръжието си с две ръце, с леко наклонена глава като оглеждаше ситуацията.

— Още една крачка и ще стрелям — предупреди Шанкс. — Амбър няма да изглежда толкова красива без половината си лице, как мислиш?

Майло не снижи оръжието и не спря да крачи напред.

— Няма да те оставим да се измъкнеш.

Шанкс се разсмя.

— О, Майло, съмнявам се, че ти си този, който може да вземе това решение.

— Аз и ти не си говорим на малки имена, Шанкс. Пусни я и няма да ти пръсна главата. Помниш какво е, нали?

Хватът на Шанкс се затегна.

— Така е, помня. Но може би си забелязал, че последният, който ми стори това нещо, лежи на пътеката отвън, а животът му изтича заедно с кръвта му.

Майло се усмихна леко.

— Забелязах, да.

— Свали оръжието. Знаеш, че не може да ми стори нищо.

— Това не е съвсем вярно, обаче, нали така? — попита Майло. — Не може да те убие, не, но може да те нарани. Може дори да те свали за достатъчно дълго, че да можем да свалим белезниците от ръцете на Амбър и да ги сложим на твоите ръце.

— Още една крачка — каза Шанкс. Студената стомана се притискаше все по-силно в главата на Амбър. — Само още една крачка.

Майло спря.

— Добро куче — рече Шанкс. — А сега хвърли пистолета.

— Боя се, че не мога да го направя. Противоречи на възпитанието ми.

— Хвърли го или онзи твой приятел, ирландският смешник, ще умре първи.

— Глен не ми е приятел — отговори Майло. — И в момента, в който дулото се премести от главата на Амбър, аз ще дръпна спусъка. Доста добър стрелец съм, трябва да знаеш.

— Тогава Амбър ще умре първа.

— Убиеш ли я, дърпам спусъка. Каквото и да направиш, спусъкът ще бъде дръпнат.

— Освен ако не се предам — каза Шанкс, — в който случай ти пак ще ме натикаш в онзи затвор. Мислиш, че ми предлагаш възможности, но всички свършват за мен по един и същ начин. Разликата е в това колцина от вас ще убия междувременно. Е, Майло? С кого да започна първо? С невъзпитаното ирландче или с аленото девойче-демон?

Майло помълча за кратко, после разпери ръце, сваляйки пръста си от спусъка.

— Хвана ме — рече. — Не наранявай никого от двамата. Пускам пистолета.

Постави оръжието си на пода и се изправи, с вдигнати ръце.

Шанкс поклати глава.

— Всъщност съм разочарован — заяви. — Мислех си, че ще има шоу.

Майло се усмихна.

— Имаш предвид нещо като във „Висока луна“?

Шанкс избута Амбър надолу, която коленичи до Глен, но продължи да насочва оръжието към Майло.

— Нещо такова.

Майло не изглеждаше твърде обезпокоен. Беше съвсем спокоен, вдигна рамене.

— Ах, аз самият винаги съм чувствал по-близко „Дивата орда“.

— И аз също — дочу се глас зад тях.

Шанкс се обърна и видя пушка, насочена към гърдите му, след което Ела Мей го свали с изстрел.

Шанкс падна на земята, а ризата му отпред я нямаше вече. Търкулна се като парцалена кукла.

Майло прибра пистолета си в кобура и изтича към Амбър с ключа от белезниците в ръка. Тя веднага си върна нормалния облик, но Ела Мей дори не я погледна.

Шанкс се изсмя и се изправи.

Ела Мей презареди пушката и отново го гръмна. И отново. Всеки изстрел го изхвърляше все по-назад, разкъсваше дрехите му, осакатяваше плътта му. Но изправеше ли се, кожата му беше като недокосната.

Четвъртият изстрел го изхвърли през вратата. Ела Мей тръгна след него навън, а Майло, Амбър и Глен я последваха.

Шанкс стана, ухилен.

— Можеш да стреляш колкото искаш по мен — каза, — но няма да ме убиеш. Това нищо няма да промени. Я се виж. Ела Мей Рузвелт. Остаряла си.

— Може да има някой друг сив кичур — отвърна Ела Мей.

— Приличаш на тях, знаеш ли. На дъщерите ти. Онези, които убих. Както убих и съпруга ти. Сега вече не си толкова умна, нали, Ела Мей? Ти ги доведе при мен преди толкова години, когато целият ти живот беше пред теб… а виж сега. Стара си, животът ти е зад теб, а аз ти отнех цялото семейство до последния.

— Отне ми Кристина — каза Ела Мей. — Но това е всичко, което ще ми вземеш.

Шанкс присви очи и погледна към улицата, където потъналата в кръв Хедър помагаше на потъналия в кръв Теди да се качи в колата.

— Ние, семейство Рузвелт, сме издръжливи хора — рече Ела Мей и застреля Шанкс в гърба.

Той излетя за миг, гръбнакът му се огъна, а ръцете му се разпериха широко. После гравитацията го откри, сграбчи го, дръпна го надолу, силно, в бетонните стълби. Тялото му отскочи и се усука, преобърна се и накрая падна, удряйки асфалта с глава, извърната по неестествен начин.

Майло слезе по стълбите подире му и спокойно закопча с белезници ръцете му зад гърба, докато онзи не помръдваше.

Пред тях спря кола и отвътре изскочи един човек с черна торба.

— Докторе — поздрави го Ела Мей, докато подаваше пушката на Амбър, — добре, че дойде толкова бързо. Трябва да прегледаш съпруга ми и дъщеря ми, докато аз карам към болницата Уокешо Мемориъл.

Докторът гледаше унесено цялата сцена.

— Какво, по дяволите, е станало тук?

— Хедър е с прободна рана в корема — отговори Ела Мей. — Доколкото мога да преценя, не е засегнат някой важен орган. Теди е с прерязано гърло. Няма засегната артерия. И двамата са загубили много кръв.

Докторът хвърли поглед надолу към Шанкс.

— Ами този човек?

— Той няма нужда от помощта ти — отвърна Ела Мей. Тя избърза надолу по стълбите и поведе Хедър към седалката.

— Първо татко — обади се Хедър. Беше мъртвешки бледа и препотена. — Едва долавям пулса му.

Докторът не зададе повече въпроси. Качи се отзад, а Ела Мей седна зад волана. Даде на заден от пътеката и обърна колата.

— Предполагам, че няма да сте тук, когато се върна — извика тя през отворения прозорец.

— Ще бъдем — отговори Амбър.

— Добре — каза Ела Мей, подкара колата, чиито фарове блеснаха в тъмното.

Майло наблюдаваше как се отдалечават.

— Минах покрай нея и Хедър по пътя насам — обясни. — Прецених, че ако е толкова корава, колкото дъщеря си, няма да е зле да ѝ оставя една пушка.

Шанкс изстена. Костите му изпукаха, а братът му се изправи.

— Добре дошъл обратно — рече Майло и го издърпа нагоре.

Улиците бяха тихи в Спрингтън. Това не изненада Амбър, не и след историите, които бе чула. На следващия ден хората щяха да обсъждат пушечните изстрели и алармата, и цялата кръв, и щяха да оставят теориите да се наместват до легендите и митовете, които вече бяха натрупали. Зачуди се как ли щеше да реагира на това Уолтър С. Брайънт.

— Какво ще правим с него? — попита Глен, като се държеше на почтително разстояние от Шанкс, докато Майло го принуждаваше да върви напред.

— Ще го вземем с нас — отвърна Майло.

Шанкс изръмжа през смях.

— Да не би да ме каните да се присъединя към шарената ви групичка? Ще кажа да, само ако съм лидерът.

— Най-безопасната възможност — каза Майло, без да обръща внимание на Шанкс, като говореше на Амбър, докато вървяха към Чарджъра. — Не можем да го оставим тук, не и след всичко, което се случи.

— Може да го насечем на парчета — предложи Глен. — Или, така де, ти може да го насечеш. И, може би, да го заровим?

— Възможно е — отвърна Майло. — Но винаги съществува рискът някой да го изрови случайно.

— Действително имам навика да се връщам, когато най-малко ме очакват — изкикоти се Шанкс.

Спряха при задницата на Чарджъра и Майло обърна Шанкс с гръб към колата. Амбър забеляза, че всичките им чанти бяха извадени от багажника и бяха струпани на земята.

Багажникът се отвори безшумно, а отвътре се разля червена светлина.

— Така че го взимаме с нас — повтори Майло. — Няма да ни е много комфортно още няколко седмици, но колата най-накрая ще го смели.

— Какво? — попита Шанкс, лицето му се вцепени, а Майло го бутна назад.

Точно тогава очите на Амбър ѝ изиграха някакъв номер. В един безумен миг ѝ се стори, че багажникът засмуква Шанкс, че го обгръща, а капакът се хлопва като огромна черна челюст. Шанкс риташе и се мяташе и крещеше отвътре, а след това целият шум затихна, сякаш Чарджърът бавно намаляваше звука.

Амбър примигна.

— Леле.

Глен се мръщеше.

— Видяхте ли това? Аз видях ли го? Какво беше това, по дяволите?

Амбър погледна Майло.

— Ти сериозно ли? Това за смилането?

Майло прокара любовно длан по очертанията на Чарджъра.

— Тя е звяр — отвърна.

25

Излязоха от Спрингтън, паркираха зад един билборд, а Майло извади картите, докато Амбър разглеждаше месинговия ключ на Шанкс.

— Дали можем да го използваме? — попита Глен, който сега споделяше задната седалка с багажа им. — Отвеждал е Шанкс, където е искал да отиде, нали така? Ние можем ли да го използваме?

— Той каза, че само той контролира накъде води ключът — отвърна Амбър, като се опитваше да разчете дребния надпис по протежението му. Предаде се. — Съмнявам се, че ще пожелае да ни помогне. — Метна ключа в жабката, извади айпада и започна да набира нещо.

Глен изчака още малко, преди да заговори отново.

— Не искам да мрънкам — рече, — но не се чувствам много спокойно със сериен убиец в задницата.

— В кое?

— В багажника — преведе Майло.

— Дали може да ме хване? — попита Глен. — Какво ме дели от него? Тапицерия и пяна? Ами ако ножът е още у него? Има ли нож? Не му го взехме, нали? Може да си проправя път към мен дори в този момент.

— В безопасност си — незаинтересовано отвърна Майло. — Колата ще се погрижи за него.

— А това е другото, което не ме оставя на мира — започна Глен, но Амбър го прекъсна.

— Каскейд Фолс — обяви тя, загледана в списъка на екрана. — Има един във Вирджиния, един в Мичиган… — Тя се намръщи. — Не, чакайте, това са водопади. Май. Е, може да са и водопади, и градове. Кое, според вас, е имал предвид Шанкс?

— Открих го — обади се Майло, разстилайки картата върху волана. — Каскейд Фолс, Орегон.

— Откъде си сигурен, че това е родният град на Грегъри Бъкстън?

— Така ми звучи.

Тя надигна вежда.

— И ще отидем там?

— По черните пътища си, Амбър. Трябва да се научиш да следваш инстинктите си.

— Щом си сигурен… — миг по-късно, тя вече виждаше малко заспало градче, сгушено до езеро. — Каскейд Фолс. По-малко от десет хиляди жители. Колко ли ще ни отнеме да стигнем дотам?

— Не знам — отвърна Майло, сгъвайки картата. — Три хиляди и двеста километра… Може би около четири дни. Ще стигнем в събота по някое време.

Амбър намести гривните на китката си, улавяйки с поглед цифрите на белега — останали бяха 406 часа. Извади четири дни и ѝ оставаха…

Тя се смръщи.

— Какво има? — попита Майло.

— Нищо — измънка тя. — Смятам.

Триста и десет часа. Което беше… тринайсет дни или някъде толкова. Малко под две седмици. Напълно наясно как времето ѝ се изплъзва и също толкова наясно, че няма какво да направи по въпроса, Амбър кимна.

— Хубаво тогава, по-добре да тръгваме. Освен ако не искате да намерим място за нощувка?

Тя тайничко се зарадва, когато Майло поклати глава.

— Много съм напрегнат след тази драма. Ще карам до сутринта, после ще спрем някъде за няколко часа. Съгласни ли сте?

— Идеално.

— Ще съм умрял до Орегон — тихо се обади Глен от задната седалка.

Тя се обърна, но лицето му беше в сянката.

— Ъъ, слушай, Глен…

— Може би трябва да отида някъде да се позабавлявам през останалите ми няколко дни и да ви оставя да продължите без мен — тя виждаше крайчетата на тъжна усмивка. — Ти си била в Дисни Уърлд, Амбър, какво мислиш — дали е добро място да умре човек?

— Аз… ами аз не съм мислила за това.

— Може би на някое от влакчетата — каза Глен. — Или на онази другата атракция, коя беше, най-дразнещата?

— „Светът е малък“.

— А, точно. Влизаш жив, излизаш умрял. Е, това ще е голяма работа, нали? Сега се замислих, колко ли хора умират по атракционите годишно?

— Не знам — отговори Амбър. — Но знам, че шансът някой на практика да се нарани в парковете в Орландо е, колко беше, нещо от сорта на едно на милион.

— Леле. Не е зле. Значи ще е голяма рядкост някой да умре в „Светът е малък“, а?

— Е, ами то… Влакчето се движи много бавно и не се случва кой знае какво. Обаче сигурен ли си, че точно там искаш да прекараш последните си няколко дни? Не е ли малко…

— Кичозно? — предложи Майло.

— Нямаше да кажа това. Просто се чудех дали не е по-добре за теб да прекараш последното ти останало време със семейството си?

— Семейството ми ме мрази — отвърна Глен. — Защо мислиш толкова исках да дойда тук?

— Сигурна съм, че не те мразят — каза Амбър.

— Може и да го мразят — обади се Майло.

Амбър не му обърна внимание.

— Моите родители искат да ме убият — продължи тя. — Сигурна съм, че родителите ти няма как да са по-зле от това.

— Е, може и да не са — отговори Глен, после се разсмя и Амбър също се разсмя, после се сетиха за какво се смеят и двамата млъкнаха.

— Вие двамата сте идиоти — рече Майло, докато излизаше на пътя и подкарваше колата.

Качиха се на междущатската магистрала на запад за няколко часа, после се върнаха обратно на черните пътища. Минаха през Сигърни, после през Делта и минаха покрай табела към градче на име Уот Чиър. Ферми и електрически стълбове минаваха пред очите им в почти хипнотичен ритъм. Амбър започна наум да обръща внимание на броя на населението, отбелязан на всяка табела, подлагайки на изпитание ужасните си математически умения като се опитваше да ги събира в главата си — 2 059, 328, 646… Малко преди да стигнат до Ноксвил, Айова, мислеше да каже на Майло, че през последния час са минали покрай 15 568 ду̀ши, но после реши да не го прави. Просто не беше толкова интересно.

Закусваха в „Даунтаун динър“, после поспаха в колата. Изтощението потопи Амбър в дълбок сън, без видения. Дори подсъзнанието ѝ беше твърде уморено, за да си играе.

Когато се събуди, отвори едно око. Майло седеше зад волана и гледаше през предното стъкло, съвсем неподвижно. Не мигваше. Лицето му беше замръзнало. Тя се почуди дали спи с отворени очи, като акулите. Помръдна леко и той се обърна към нея, но празното изражение беше изчезнало, сякаш никога не е било. Кимна ѝ и запали колата, а Глен внезапно се изправи отзад.

— Какво? — примига той. — О. Извинявайте. Значи пак потегляме — след като нито Амбър, нито Майло му отговориха, той си кимна сам на себе си. — Още няколко часа по-близо до смъртта.

— Глен…

— Не, Амбър. Недей. Не се опитвай да ме утешаваш. Вече съм отвъд този период. Нищо не можеш да направиш, нищо, което кажеш няма да облекчи товара върху сърцето ми. Тежко е. Толкова тежко. Колко тежи един живот? Можете ли да дадете отговор на този въпрос? Не, не мисля. Така че благодаря за усилието, Амбър, и наистина го мисля. Но няма да ме видиш да се усмихвам днес.

Амбър се почувства зле. Смяташе да му каже да млъкне.

— Няма да умреш — каза Майло.

— Смъртта ме потупва по рамото, както съм си седнал тук.

— Никой никъде не те потупва. Няма да умреш, понеже ще се отбием в Мрачната стълба и ще можеш да доставиш Знака на смъртта на въпросната Абигейл, която и да е тя, и ще може да ни оставиш на мира най-сетне.

Амбър се намръщи.

— Ти знаеш къде е?

Глен мушна глава помежду им.

— Знаеш къде е Мрачната стълба? Знаел си през цялото време и не си ми казал?

Майло излезе на пътя и потегли.

— Не бях сигурен, че ще ни е на път. А както излиза — на път ни е.

— Къде се намира? — попита Амбър.

— В Солт Лейк Сити — отвърна Майло. — Това е бар за хора като… е, май като нас. Хората по черните пътища.

— Чакай, чакай, чакай — пак понечи Глен. — Ако не беше посоката, в която по случайност сте тръгнали, щеше ли да ми кажеш? Или просто щеше да ме оставиш да умра?

— Щях да ти кажа.

Глен зяпна.

— Щеше да ме оставиш да си умра!

— Щях да ти кажа — повтори Майло. — Не можех да ти кажа по-рано, защото родителите на Амбър можеше да те открият, ако беше тръгнал сам.

— Оставаш ми по-малко от четири дни живот, Майло! Ами ако Шанкс ни беше казал, че Грегъри Бъкстън живее на изток, а не на запад? Какво тогава?

— Тогава щях да те кача на Сивата хрътка.

Глен погледна към Амбър.

— На куче?

— На автобус.

Той се обърна отново към Майло.

— Ами ако Хрътката беше спукала гума? Или беше станала катастрофа? Или нещо ме беше забавило? Аз много лесно се губя, трябва да си наясно с това! Ако ми беше казал къде е Мрачната стълба още от самото начало, вече щях да съм предал Знака и сега нямаше да умирам! Признай го! Не ти пука дали ще живея, или ще умра, нали?

Майло поразмисли няколко секунди.

— Не особено — отвърна.

Глен отново ахна.

Пътуваха още десетина минути, без да си разменят и дума, след което Амбър трябваше да попита. Просто трябваше.

— Това няма да ни забави много от графика, нали?

— Ауу! — извика Глен, а Амбър присви очи. — О, съжалявам, ако надвисналото над мен проклятие те забавя от графика ти, Амбър! Съжалявам, че надвисналата над мен смърт е толкова неудобна за теб! Ето какво ще ви кажа — пуснете ме да сляза. Ще се свия в канавката и ще си умра тихо, без да причинявам на никого никакви тревоги!

Майло изчака докато свърши, след което му отговори:

— Не бива — каза.

— Още ли говориш за това? — извика Глен.

— Солт Лейк Сити е едно странно място, нали? — попита Амбър. — Владеят го Амишите или нещо такова беше.

— Основан е от Мормоните — отговори Майло. — И да, доста са стриктни със спазването на алкохолните си закони и не гледат с добро око на лошия език на обществено място, но ние ще се държим прилично и няма да пием, нали така? Освен това, Мрачната стълба не е типичното за Солт Лейк Сити място. Всъщност не е типичното за което и да било място.

— Добре ли го познаваш?

Майло поклати глава.

— Бил съм два пъти, за не повече от половин час. Има много деца. Спомням си, че си мислех колко странно е това. Ще прекараме нощта някъде в Небраска, ще стигнем до Солт Лейк Сити утре следобед или там някъде. Оттам има още около хиляда и триста километра до града на Бъкстън. Днес сме вторник — все още сме в графика да стигнем до Каскейд Фолс до събота.

Амбър кимна.

— Добре. Аха, добре.

— Бас ловя, че ако си умра ей тук отзад, няма и да забележите — промърмори Глен, но никой не му обърна внимание.

Пътуваха по равни пътища през равни земи. Тук-таме се срещаше по някое дърво, макар и доста жалки и все самотни. Телеграфни стълбове свързваха ръце над зелени и кафяви поля и продължаваха в безкрайната шир. Влак на релсите — вагоните му с цвят на ръжда и вино, имена и слогани, изрисувани отстрани в непонятни графити.

Спряха на една бензиностанция „Амоко“ вън от градче на име Маккук, и Амбър и Глен отидоха до тоалетната и да купят сандвичи, докато Майло ги чакаше в Чарджъра. Беше малко след два часа и беше топло. Миризмата на бензин изпълваше въздуха.

— Колко добре познаваш Майло? — попита Глен, докато чакаха да платят за храната. Старецът пред тях не можеше да си извади портфейла от свлечените панталони.

Амбър вдигна рамене.

— Знам, че му плащам много пари, за да ме заведе там, където трябва да отида.

— Значи не знаеш нищо за него?

Тя въздъхна.

— Не, Глен, не знам.

Старецът беше извадил наполовина портфейла, преди той да се закачи за крайчето на джоба му. Амбър наблюдаваше с интерес, който изненадваше и самата нея, последвалата пред очите ѝ война.

— Спомняш си историята, която ти разказах — продължи Глен, — за Магистралния призрак?

— Не ми се говори за това.

Той кимна доволно.

— Значи и ти го подозираш.

— Нищо не подозирам.

— Майло е Призрака.

— Глен, сериозно, стига вече, става ли? Пътуваме вече часове наред, цялата съм изтръпнала и съм изнервена.

— Той е сериен убиец, Амбър.

— Не ставай смешен.

Старецът бавно се обърна и ги изгледа със сърдит поглед. Амбър му се усмихна любезно и изчака отново да застане с гръб към тях.

— И какво смешно има? — меко попита Глен. — Използва кола вместо нож, но все пак си е сериен убиец. А и това не е обикновена кола. Знаеш, че е така. Тя е… — Той се приведе по-близо до нея и зашепна. — Обладана.

— Глен, в момента звучиш тъпо.

— Видя какво направи. Погълна Шанкс. Това не беше въображението ми, което си играе игрички с мен, колкото и да се опитвам да се убедя в противното. Колата го глътна. Тя е обладана.

Старецът най-сетне плати и си тръгна, а те пристъпиха към касата.

— Бензин има ли? — попита отегченото момиче.

— Не — отвърна Амбър и плати.

Излязоха навън и погледнаха към Чарджъра от другата страна на паркинга.

— На бензиностанция сме, а той дори не зарежда резервоара — продължи Глен. — Колко пъти се е налагало да спира за бензин? Два пъти? Три? При толкова път е спирал за бензин три пъти? Знаеш ли колко гори една такава кола?

— Значи колата е икономична. И какво?

— Не се ли чудиш от какво друго се задвижва? Той спомена, че ще смели Шанкс. Колко още хора е смляла? И виж само колко е чиста? Винаги е чиста, а никога не съм го забелязал да я мие. Сякаш сама се почиства. А каква е тая работа, че може да кара само по осем часа на ден?

— Средно — подчерта Амбър. — Карал е и повече.

— Ама каква е работата? Защо има такова правило? Защо точно осем часа? С мисъл за пътната безопасност? Или има нещо общо с това, че не иска да юрка колата прекалено много, за да не се измори тя.

Амбър се обърна към него.

— Добре, Глен, ще играя играта ти. Какво означава? А? Какъв е изводът от цялата работа?

Той се поколеба, преди да отговори.

— Мисля, че Чарджърът е жив.

— О, Боже…

— Не ме гледай така. Не е просто кола, нали? Повече от това е. Знаеш го. Нали му взе сандвич? Хайде на бас, че няма да го изяде.

— И какво ще докаже това? Че не е гладен?

— Не яде, когато кара — каза Глен. — Също така мисля, че не спи, когато кара. Спал ли е тази сутрин? Видя ли го да спи? Аз — не.

Тя потърка очи.

— Самата аз спях, ясно? Не съм видяла кой знае какво.

— Ами тоалетната? Ние трябва да пишкаме, а Майло защо не пишка?

— Момче, наистина нямам намерение да коментирам хигиенните навици на някого.

— Помолихме го да спрем, за да можем да пишкаме, колко пъти, поне двайсет досега.

— Имаш слаб пикочен мехур.

— Аз пишкам, ти пишкаш, той не пишка. Да си го виждала да пишка?

— Не, Глен, не съм виждала Майло да пишка. За какво, по дяволите, говориш?

— Мисля, че Чарджъра поддържа жизнените му функции. Мисля, че взема неговите… ъъ, сещаш се, отпадъците му…

— Бла.

— … и ги използва, така че когато е зад волана, тялото му няма нужда да функционира като нашите.

— Това е гнусно. И тъпо.

— Той каза, че Чарджърът ще смели Шанкс. Това значи, че част от него е органична.

— Той говореше метафорично, глупчо.

— Сигурна ли си? Той е Призрака, Амбър. Той е сериен убиец и е свързан с Чарджъра. Може и да не го прави вече, може да се е поправил, знам ли. Обаче ти каза, че за пръв път го е изкарал от гаража преди дванайсет години, нали така? Ами ако е нещо като пристрастеност? Стоял е настрана от колата през цялото това време и не е изпитвал нуждата да убива. Обаче сега пак я използва. Колко ли време ще трябва, за да вземе отново надмощие над Майло? Колко време преди Майло отново да се превърне в Магистралния призрак?

— Този разговор е глупав и го прекратявам точно сега.

Тя прекоси паркинга, а черният асфалт се лепеше по подметките ѝ. Глен не се отделяше от нея.

— Погълна Шанкс. Жива е. Знаеш ли какво мисля? Мисля, че причината да не включва радиото е, защото се бои какво ще каже колата.

Тя се извъртя към него.

— Ако не си доволен от транспорта, може и да не пътуваш с нас. Никой не те е молил.

Глен я погледна директно в очите.

— Няма да те оставя насаме с него.

— Той няма да ми направи нищо.

— Не го познаваш.

— Нито пък ти — отвърна тя и отиде при Чарджъра.

Качи се и тръшна вратата. След миг отново излезе и я остави отворена, докато Глен се вмъкне отзад. После отново зае мястото си и тръшна вратата за втори път.

— Всичко наред ли е? — попита Майло.

— Идеално — отговори Амбър. — Ето ти сандвича.

Той го взе.

— Благодаря. Ще го хапна по-късно.

Завъртя ключа, Чарджърът изрева и се съживи. Гладко се плъзна по рехавия чакъл в посока към пътя, докато покрай него минаваше огромен камион с осемнайсет гуми. Майло се загледа в него. Докато се разсейваше, Амбър посегна към радиото.

Пръстите ѝ се позадържаха над копчетата. Едно завъртане. Едно завъртане, едно обръщане и музиката щеше да изпълни колата или пък щеше да запращи, или някой щеше да се оплаква от нещо, или щеше да тръгне реклама, или някой щеше да проповядва… или глас. Глас, различен от всеки друг, който бе чувала. Гласът на колата. Мрачен глас на мрачна кола.

Тя отпусна ръка, а Чарджърът излезе на шосето и те продължиха пътя си.

26

Стигнаха Солт Лейк Сити на следващия ден. Глен оглеждаше планините със снежни шапки, които се издигаха отвъд проблясващите сгради като фона на някакъв ненормален филм за научна фантастика.

— Огромни са — промълви той. — Това ли са Скалистите планини?

— Аха — отвърна саркастично Амбър, — понеже всяка планина в Америка е Скалистите планини.

— Всъщност наистина е част от Скалистите планини — намеси се Майло, а Амбър помръкна. — Това там е веригата Уосач.

— Нямаме нищо подобно в Ирландия — каза Глен. — Така де, имаме си страхотни планини като Шугър Лоаф и Макгиликъдис рийкс и Пътят на великаните горе на север, обаче… те са по-малко планини и повече… скали. Близо ли сме до Гранд Каньон?

Амбър беше доста сигурна, че това го знае.

— Не — отговори с леко колебание в гласа.

Майло ѝ кимна и тя се отпусна.

Глен бързо изгуби интерес към планините и започна да се заглежда по улиците.

— Това място не изглежда толкова странно — каза той. — Като изключим забележително правите пътища, де. Какви каза, че са? Сциентолози?

— Мормони — каза Майло.

— Кои вярваха в извънземните?

— Сциентолозите — отговори Амбър.

— Щеше да ми хареса да съм сциентолог — продължи Глен, — но никога не съм бил добре с науките. Но едно ще кажа за тези мормони — обичат правите пътища, а? Съмнявам се сциентолозите да могат да строят толкова прави пътища като тези, предвид извънземните и всичко останало. Техните щяха да са много криви.

Амбър се намръщи.

— Че защо?

— Е, ами защото ще гледат нагоре през цялото време, нали? Или щяха да се опитват да си строят градовете покрай някакви извънземни символи, като знаците в нивите, сещате ли се? Щеше да е яко. Но нямаше да са прави, и щеше да е голям ужас да стигнеш от едно място на друго, ако всичките им пътища бяха кръгови. Мормоните са го направили както трябва, мисля. Прави линии. Ето така се прави. А кои са хората с брадите?

— Мюсюлмани?

— Не, брадите и смешните шапки, дето строят разни хамбари и такива работи.

— Амишите — обади се Амбър.

— А те къде управляват?

— Никъде. Имам предвид, имат си техните общества, но не строят градове и такива работи.

— Сигурно щяха да са по-известни, ако строяха градове.

— Аха. Ще им го спомена другия път.

Минути по-късно спряха от другата страна на един западнал бар с избелял знак отпред, на който се виждаше рисунка на стълбище. Пресякоха улицата и Майло бутна вратата. Беше колкото тихо, толкова и празно. По всичко изглеждаше, че никой не бе влизал вътре от години.

Майло не каза нищо, обаче, така че Амбър си държеше устата затворена, а Глен, както никога, не мелеше за нещо. Стигнаха до някакво стълбище и тръгнаха надолу.

След мигове вече бавно потъваха в усилващия се мрак, но все още не се чуваха музика или гласове, дрънчене на чаши или смях. Продължиха още надолу и по-надолу, и тъкмо когато Амбър реши, че няма накъде повече, дървените стълби се обърнаха на каменни и все така се точеха надолу.

Беше захладняло и мракът беше непрогледен. Стената, в която Амбър се отърка няколко пъти, беше каменна, като стълбите, студена, твърда и влажна. И после изведнъж нямаше повече и когато Амбър понечи да я докосне, ръката ѝ се придвижи много напред и тя едва не падна. Глен я сграбчи и я издърпа обратно.

Тримата спряха.

— Трябва да се върнем — каза тя, макар че гласът ѝ звучеше слаб и далечен, сякаш се намираха в грамадна пещера.

— Само още малко — настоя Майло. — Сложи ръка на рамото ми.

Тя го послуша, а Глен постави своята ръка върху нейната и така продължиха да се спускат.

Постепенно Амбър започна да забелязва, че мракът просветлява леко. После цвят. Червено. Размазано червено. Чу музика. И гласове.

До нея отново имаше стена. Виждаше я. Беше боядисана в тъмно жълто, почти златно и спираше студа. Пръстите ѝ минаха по старите флаери на стари певци и групи, а ноктите прескачаха по грапавините и дупките в хартията.

Стълбите отново бяха дървени, тъмно дърво, изтъркано от стъпване. Музиката беше бърза — пиано и тромпет, на каквато бяха танцували през 30-те и 40-те години. Таванът беше нисък и Майло и Глен трябваше да пазят главите си. Амбър — не. Държеше главата си високо вдигната, а очите — отворени, когато барът се разкри в своята цялост пред нея.

Беше претъпкано. Хората пиеха и пушеха, и си говореха, танцуваха и пееха. Самият бар заемаше централната част от помещението — туптящото сърце на заведението.

— Прекалено малка съм, за да съм тук — каза Амбър.

Глен изглеждаше притеснен.

— Май че и аз. А, не, виж — има и други деца, както спомена Майло.

Амбър преброи около шест деца, които се разхождаха наоколо.

— Позволено ли е въобще да се пуши в помещение с деца? — попита Глен. — Не съм сигурен, че трябва да правят това. Дори въобще не трябва да пушат. Не нарушават ли закона?

— Стойте зад мен и не се обаждайте — каза Майло и ги поведе към бара. Барманът беше едър човек, с брада от ключиците до под очите. Ръкавите на бялата му риза бяха навити над странно голите му ръце.

— Здрасти — поздрави Майло.

Мъжагата вдигна поглед към Майло, после към Глен и накрая към Амбър, колкото и да се опитваше тя де се скрие. Но вместо да я изгони или да ѝ поиска личната карта, рече:

— Три бири, значи. Седнете.

Глен засия и веднага се насочи към свободна маса. Майло вдигна рамене на Амбър и тя го последва до маса близо до далечната стена. Глен се намръщи и отиде при тях.

— Какво ѝ беше на моята маса? — попита. Майло не отговори.

Келнерката донесе питиетата им на поднос. Амбър беше сигурна, че вече не ги наричат келнерки, но нямаше никакъв шанс да се сети как им викат. Пък и келнерка много подхождаше на това място.

— Заповядайте — каза келнерката и сервира питиетата.

— Благодаря — отговори Майло и постави една банкнота на подноса. — Чудя се дали бихте могли да ни помогнете да намерим един човек. Нашият спътник…

— Приятел — намеси се Глен.

— … търси някого. Абигейл. Ако можете да ни я посочите, бакшишът ще е само за вас.

Келнерката се усмихна.

— О, няма нужда, господине. Абигейл вече ви откри.

Амбър се намръщи.

— Така ли?

Келнерката се отдалечи, а от тълпата се появи малко русо момиченце с красива рокличка.

— Здравейте.

— Здрасти — отвърна Амбър, като се опита да докара усмивка, която излезе доста объркана. — Как се казваш?

— Аз съм Абигейл — отговори момиченцето, също с усмивка. — Аз съм собственичката на бара.

Глен пребледня.

— Ти си Абигейл?

Майло се намръщи.

— Ти си собственичката?

— Аха — тя се изкиска. — Даа, всички гледат с този поглед, когато разберат. Много е смешен — тя отново се усмихна на Амбър. — Между другото, рогата ти ме размазват.

В гърдите на Амбър се надигна тревога и ръцете ѝ веднага се стрелнаха към главата. Никакви рога. Всичко си беше нормално.

Абигейл погледна Майло, с поглед, който виждаше много повече от видимото отвън, и отново се усмихна. Амбър се зачуди какво ли е видяла.

Накрая Абигейл загледа Глен.

— Носиш Знака на смъртта.

— Ъъ — измънка Глен.

— Тук си, за да ме убиеш, нали?

Глен преглътна тежко.

— Не?

Абигейл кимна.

— Така и предполагах.

— Съжалявам — рече Глен, — не знаех, че си… дете. Сега се чувствам гадно. Ама наистина, наистина гадно. Казаха ми, че си убивала хора. Оле-мале. Сега какво да правя.

— Мога да ти помогна, ако искаш — каза Абигейл.

Глен светна.

— Можеш ли да го махнеш?

— О, да — отвърна малкото момиченце. — Става доста лесно.

Тя наклони глава и хората около тях скочиха веднага, притиснаха главата на Глен в масата и опряха нож в гърлото на Амбър. Тя замръзна.

Някой беше опрял нож и в гърлото на Майло.

— Той наистина не ни е приятел — заяви той.

Те хванаха здраво ръката на Глен и я изпънаха на масата, а един грамаден мъжага се приближи с касапски сатър.

— Не! — изпищя Глен. — Не, не, моля ви!

— Не ставай глупав! — кикотеше се Абигейл. — Просто ще ти отреже част от ръката, няма да е цялата, все пак!

Студеното острие се впиваше все по дълбоко в гърлото на Амбър, сякаш нападателят ѝ знаеше колко силно иска да се преобрази в демон.

— Моля ви, не го правете — каза Глен, като се опитваше да звучи разумно. — Не знаех. Не знаех, че ти си Абигейл. Ако знаех, че си малко момиченце, щях да кажа „не“.

Мъжагата потупа няколко пъти сатъра в китката на Глен, за да се прицели добре и после го надигна високо над главата си.

Глен остави всички опити да се прави на разумен и започна отново да крещи.

— О, Боже, моля ви, не го правете, не отрязвайте ръката ми, тя ми трябва, аз не знаех, не знаех, старецът не ми каза нищо!

Абигейл вдигна пръст и мъжът със сатъра спря.

Тя се приближи към Глен.

— Какъв старец?

Глен изохка.

— Ами… старецът, който ми предаде Знака на смъртта. Той каза само, че е бил предназначен за някой, който заслужавал да умре. Каза, че си убивала хора. Много хора.

Абигейл нацупи устни.

— Попита ли го как се казва?

— Не — отговори Глен.

Абигейл вдигна рамене.

— Жалко — погледна към мъжагата със сатъра и тъкмо щеше да даде заповед, когато Глен продължи.

— Обаче беше със сива коса! И беше дребен! И испанец! И имаше голяма сива брада!

Абигейл се разсмя.

— Лаутаро Сото те е помолил да ме убиеш? Колко сладко! Той не е испанец, обаче, мексиканец е. Или беше. Сега е мъртъв, нали?

Глен кимна.

— Умря почти веднага, след като ми предаде Знака.

— Този винаги е бил голям хитрец — каза Абигейл. — Ей, момчета, сега вече можете да го пуснете.

Хората на Абигейл отпуснаха хватките. Мъжът със сатъра изглеждаше разочарован. Ножът, опрян в гърлото на Амбър, се махна и хората наоколо продължиха да си правят какво си правеха и преди това, сякаш случки като тази бяха ежедневие.

— Все още ли смяташ да отсечеш ръката ми? — попита кротко Глен.

Абигейл отново се разсмя.

— Не, глупчо! Всичко се промени! Това не е работа на враговете ми — оказа се Лаутаро, един от най-старите ми, най-скъпите ми, най-скоро отишлите си приятели.

— Значи… значи ще ме пуснеш?

— Абсолютно. Стига да предадеш Знака на смъртта на един друг човек.

Глен присви очи.

— Ама… ама аз мислех, че ще действа само на теб.

— Не, действа на всеки.

— Значи е можело да го предам сто пъти до сега? — попита Глен, повишавайки тона. — Ама защо никой не ми каза за това? Защо старецът си премълча?

— Лаутаро явно не е искал да го изхабиш върху някой случаен човек от улицата — обясни Абигейл. — Обаче този, на когото искам да предадеш Знака, наистина си го заслужава. Казва се Ралфи. Той е истински злодей, Глен, наистина. Той и брат му. Ралфи и Оси. Оле, какви гадняри са. И наркопласьори при това, и всички знаят, че са убивали хора заради пари. Те със сигурност са част от тази история — правеха всичко, което им нареждаше Лаутаро. Но гледай да убиеш Ралфи. Той е умният — тя замълча. — Да си призная, това не е кой знае какво.

— Те защо са искали да те убият? — попита Амбър.

Абигейл вдигна рамене.

— Защо някой иска да убие друг? Просто мисъл, която се появява изведнъж, нали? Нещата се случват, мислите ни спохождат. Те работеха за мен, преди хиляда години. После направиха една глупост, казаха неща, за които съжалиха после, но вече беше твърде късно. Отидоха и намериха Господ — сигурно е бил между възглавниците на дивана, аз вечно си губя там нещата, и се хванаха с Лаутаро. Той беше проповедник — преследваше ме години наред. Беше убеден, че съм пионка на Дявола, което е просто грубо. Лаутаро обаче беше от този тип, дето си обръщаше главата, щом станеше дума за Ралфи и Оси, които продават наркотици и убиват хора, обаче не спираше да вярва, че се бори в името на доброто, когато се отнасяше до мен. Явно заедно са стигнали до заключението, че би било добра идея да ме убият.

— А как тогава старецът се беше озовал в Ирландия? — попита Глен.

— Да дам ли разумно предположение? — каза Абигейл. — Сетили са се, че Знакът на смъртта е единственото нещо, което може да ме убие, но да изработиш такъв Знак не е като да бръкнеш в кутията със зърнена закуска и да извадиш пластмасова играчка, нали се сещаш? Нужна е истинска, реална работа. Лаутаро вероятно е познавал някого в Ирландия, който е имал умението да го изработи, така че е отишъл там, направили са Знака и Лаутаро е възнамерявал да го донесе в Америка. Само че е стар човек, а старите хора са крехки, а Знакът на смъртта те изтощава, може да те изхаби, ако си стар и уязвим — тя вдигна рамене. — Не са си направили добре сметките. Случва се. Тъй че, точно преди да умре, намира здрав, млад човек като теб, Глен, принуждава те да се съгласиш да го пренесеш през океана и да го използваш, за да ме убиеш. Да убиеш… мен.

Гласът на Абигейл стана студен и много тих.

После щастливата усмивка се върна на лицето ѝ.

— Но я̀ ни вижте сега! Хващаме им плана на тези гадняри и го обръщаме срещу тях! Колко ли ще се изненадат, когато се появиш на прага им, а, Глен? Представяш ли си израженията им?

— Аз… аз не знам дали мога да го направя — измънка Глен.

— Сам — не — намеси се Майло. — Но с наша помощ ще можеш. Ние ще се погрижим.

Глен примига.

— Наистина ли… бихте ли го направили за мен?

— Разбира се.

Глен се обърна към Абигейл с намръщена физиономия.

— Не мисля, че мога да се справя. Мислех, че ще мога, че ще го предам на теб, но… не мога. Преди няколко дни стрелях по един човек — един лош човек. За миг реших, че съм го убил. Беше кошмарно. Той беше сериен убиец, но пак се почувствах кошмарно. Съжалявам, просто не съм такъв. Но ти имаш много хора, които работят за теб, нали? Мога да предам Знака на някой от тях и той да убие приятеля ти вместо мен.

Абигейл поклати глава.

— Знакът може да се предаде само веднъж и толкова. Лаутаро Сото го е прехвърлил на теб. На когото го предадеш оттук насетне — умира. Никакви пропуски. Никакви изключения. И, както изглежда, Глен, не ти остава особено много време.

Глен погледна ръката си, към черната спирала, която се въртеше по-бързо.

— Знам.

— Но, за твой късмет, Ралфи и Оси не живеят много далече. Нали е голям късмет?

Глен се изправи, стиснал ръка.

— Трябва да тръгваме! Да тръгваме веднага!

— Седни, седни — каза Абигейл. — Не знам къде ще са толкова рано вечерта. Обаче знам къде ще бъдат по-късно.

— Не можем да чакаме толкова — възрази Глен.

— Разбира се, че можете. Ще останете тук, а аз ще се върна, когато узная нещо повече. Барът е пълен, а аз съм много заета дама. Наслаждавайте се на обстановката.

Тя им се усмихна още веднъж, залюля крачета от стола, скочи долу и се отдалечи.

Глен се поколеба, после седна отново на стола, а Майло се наведе към него.

— Приел си Знака на смъртта?

— Така ли? — отвърна Глен. — Аа, да, вярно. Да, старецът може и да е казал нещо за… ъ-ъ-ъ, какво беше? За да предадеш Знака на смъртта на друг човек, този човек трябва да пожелае да го приеме. Или нещо такова.

Амбър се вторачи в Глен.

— Ти каза, че са те нападнали.

Глен изглеждаше обиден.

— Така беше!

— Каза, че те е нападнало някакво същество.

Глен кимна.

— Или човек, подобен на същество, да.

— Моля? Какво? Какво е това човек, подобен на същество?

— Ами това е, така де, това е човек, който прилича на същество, не е ли очевидно? Като, сещаш се… като старец.

— Ти каза същество.

— Имах предвид старец.

— И ти прие Знака? — попита Майло.

— Аз не знаех какво е! — възрази Глен. — Излиза ми насреща от сенките някакъв старец и ме напада…

— Напада те?

— … или ми говори, или все тая, и казва, че ей сега ще умре, и дали ще занеса този Знак на смъртта до целта му — една ужасна личност на име Абигейл, която се крие в този бар в Америка… И аз какво трябваше да отговоря? Не?

— Да — каза Амбър. — Трябваше да отговориш „не“.

— Е, сега бих казал „не“ — отвърна Глен. — Очевидно, че бих отговорил „не“ сега. Сега вече съм наясно с фактите. Но тогава не бях. А той изглеждаше толкова невинен, че… напомняше ми малко за моя дядо.

— Ох, Боже мили.

— Какво? Дядо ми беше много важна фигура за израстването ми.

— И понеже ти е напомнял за ненавременно напусналия този свят твой дядо…

— О, не, дядо си е жив. Просто живее в Корк.

Амбър зяпна.

— Казал ти е да убиеш някого в Америка и ти си се съгласил.

— Дядо ли?

— Сото.

Глен замълча.

— Ами май се съгласих, да. Ама никога не бях ходил в Америка, пък винаги съм искал да отида. Изглеждаше ми като идеалната възможност.

— Ти — рече Майло — си невероятно глупав човек.

Глен се отпусна на стола си.

— Карай.

Амбър се изправи, а устата на Глен увисна.

— Изоставяте ли ме?

— Отивам до тоалетната.

— А. О. Давай.

Тя въздъхна и се отдалечи от масата. Намери тоалетната, която се оказа приятно чиста, а на връщане мина през дансинга. Забеляза Абигейл между двама якички служители да сочи към една жена, която правеше всичко възможно да избегне визуален контакт с нея. Охраната се приближи до жената, застанаха от двете ѝ страни и ѝ казаха няколко думи. Жената сковано поклати глава. Хората, с които говореше — приятелите ѝ, си взеха питиетата и се преместиха. Тя ги наблюдаваше с умоляващ поглед.

Охранителите я хванаха здраво под лактите и я поведоха към някакво помещение отзад. Леко я бутнаха през отворената врата, а тя веднага се обърна, опита се да се измъкне, да говори, но плачеше прекалено силно, за да може да свърже две думи.

Към Абигейл се присъединиха други деца. Начинът, по който се усмихваха, докарваше истински тръпки по гърба на Амбър. Шест от тях, шест красиви малки дечица вече крачеха към стаята. Охраната се отдръпна. Жената направи крачка назад и вдигна ръце, за да държи децата надалеч. Коленете ѝ поддадоха. Вече беше в истерия. Момченцата извадиха тънки ножове от джобовете си, а момиченцата — от чантичките си, после влязоха в стаята, жената започна да пищи и вратата се затвори.

Амбър побърза да се върне на масата.

— Децата са убийци — обяви тя, като прекъсна онова, което Глен казваше на Майло. — Децата — повтори. — Децата. Абигейл. Току-що ги видях как нападнаха една жена с ножове в ръце.

Глен се намръщи.

— Сериозно ли?

— Да, Глен. Сериозно.

— Те са истински убийци, това ли казваш? Съвсем реални убийци? — в мига, в който го каза, дойде паниката. — Трябва да се махнем оттук. Трябва да изчезваме. Нали? Кой ще е пръв? Не може да си тръгнем така, че да си проличи веднага.

— Никъде няма да ходим — отсече Майло.

— Ама не чу ли какво каза тя?

— Чакаме указанията на Абигейл. Какво прави тя тук в собствения си бар, си е само нейна работа. Няма нищо общо с нас.

— Не изглеждаш особено изненадан — каза Амбър на Майло. — За децата-убийци.

— Разбира се, че не — отвърна той. — Познах я в мига, в който я видях.

— Познаваш ли я?

— Чел съм за нея. Казва се Абигейл Гейтлинг. Избила е цялото си семейство, когато е била на осем. После са я пратили в някаква лудница, докато властите решат какво да я правят. Тя избягала и почукала на първата врата, която ѝ се изпречила. Намерили я на следващия ден, цялата в кръв.

Глен ахна.

— И тя е на свобода?

— Тя е мъртва — каза Майло. — Всичко това се е случило през 1932 г.

Амбър го зяпна. Глен заплака. Това като че ли развали момента.

27

Чарджърът ги чакаше, когато излязоха от бара. Нощта бе паднала.

Майло извади една от картите от жабката и започна да пресмята маршрута по указанията, които им беше дала Абигейл. Когато го измисли, сгъна картата, връчи я на Амбър и потеглиха.

Глен седеше отзад и не говореше много. Ако всичко минеше по план, щеше да е свободен от Знака на смъртта преди да е свършила нощта. Ако всичко минеше по план, щеше да е виновен за смъртта на един човек.

Колкото повече се отдалечаваха от града, толкова по-широки ставаха пространствата. Къщите можеха да дишат и поемаха големи дълбоки глътки въздух. Жадните ливади се превърнаха в кучешки дрян и храсталак. Пейзажът по-натам експлодира, прераствайки в планини, които се открояваха в мрака на нощното небе. Пътищата се превърнаха в широки, прашни коловози.

Караха още половин час, докато и последната следа от цивилизацията остана назад, и Майло спря. Остави двигателя да работи и отвори картата.

— Загубихме ли се? — попита Глен.

— Не, не сме — отговори Майло. — Само се чудя накъде да тръгна. Би трябвало да са тук някъде, просто не мога…

Изотзад ги осветиха фарове и нещо се вряза в колата им. Глен изкрещя, както и Амбър, а Майло набута картата в нея и докато омазнената хартия изпълваше погледа ѝ, Чарджърът вече скачаше напред с рев. Светлината изотзад беше заслепяваща и Амбър можеше само да чува ръмженето на двигателите, Майло извиваше волана, колата се въртеше, нещо изгърмя покрай тях и разби страничното огледало от страната на шофьора.

Чарджърът направи пълно завъртане назад и спря, треперейки от потисната жестокост. Амбър набута картата долу в краката си и чак тогава дочу проклятията от устата на Глен. На прашния път пред тях обикаляше в кръг тъмен на цвят пикап и ги заливаше с всички от многото си прожектори на покрива. Амбър примижа.

— Слагайте коланите — тихо нареди Майло.

Амбър беше сигурна, че вече се е закопчала, но провери за всеки случай.

— Тук отзад няма колани — паникьосано се обади Глен. — Защо няма колани?

— Легни на пода — заповяда Майло.

Глен изплака и се спусна долу. Издърпа чантите върху себе си.

Пикапът се изстреля напред, а Майло подкара Чарджъра на задна скорост. Амбър се държеше здраво. Светлините от пикапа изпълваха предното стъкло. Майло караше с една ръка на волана, а с другата — върху седалката на Амбър, като гледаше през рамо.

Внезапно наби спирачки, дръпна рязко кормилото и Чарджърът отново се завъртя, Амбър се удари във вратата, но пикапът ги засече и цялата кола отскочи встрани. Ръката на Майло действаше върху скоростния лост, ботушът му натискаше газта, а Чарджърът плюеше кал и прахоляк, след което отново беше под контрол, отново на пътя, следван плътно от пикапа.

— Кой, по дяволите, е това? — изкряка Глен изпод багажа.

Амбър се хвана с една ръка за таблото и се избута назад към седалката си. Да погледне назад, означаваше да се заслепи, така че не откъсваше очи от пътя пред тях, чиято кална ивица беше почти неразличима от земята, през която бе направен, при тази скорост. Пикапът ги удари, Чарджърът подскочи, а Майло се бореше да не изгуби контрол. Отново ги удариха, Майло изсъска под мустак, а задната част на колата започна да се плъзга настрани. Пикапът се вряза от страната на Амбър. Тя изкрещя, но викът почти не се чуваше заради рева на двигателите и стърженето на смачкан метал.

Чарджърът спря внезапно. Двигателят замлъкна.

В последвалата тишина Амбър чуваше как Дейкър Шанкс им крещи нещо от багажника. Виковете му бавно заглъхнаха.

Пикапът направи кръгче около тях. Поради някаква причина изглеждаше толкова нормално, толкова игриво, че ядът направо се надигна в гърлото на Амбър.

Майло завъртя ключа. Чарджърът се задави.

— О, Боже — обади се Глен.

Пикапът отново тръгна към тях, набирайки скорост.

Чарджърът отново се задави.

Амбър взе да дърпа дръжката на вратата, но ключалката щракна, заключвайки нейната страна.

Тя обърна глава към Майло, докато той завърташе ключа за трети път. Чарджърът изрева, фаровете му загоряха в дяволско адово червено.

Изстреля се встрани от пътя на пикапа точно миг преди сблъсъка, обърна се, изстрелвайки струя камъчета и пясък и вече те караха с бясна скорост зад пикапа, готови за удар в стоповете му. Пикапът се раздруса, почти се заби в едно дърво, а Майло натисна с крак. Чарджърът се озова от дясната страна на камиончето. То направи рязък завой към него. Майло също не остана длъжен. Двете коли се блъскаха една в друга още около четиристотин метра или малко повече, а после пикапът дръпна напред, когато пътят се стесни между два хълма.

Майло управляваше Чарджъра сякаш бе част от него. Трудно се виждаше в тъмното и резките проблясъци на светлина, но се виждаше, че едва ли не се усмихва. Изглеждаше по-тъмен, като че цветът на кормилото се просмукваше през ръцете му и се разпространяваше по кожата му. Челюстта му изглеждаше по-четвъртита. Стоповете на пикапа се отразяваха в очите му по такъв начин, че сякаш светеха в червено. А дали това, което се показваше през косата му, не бяха рога?

Пикапът се опита да се измъкне, но Чарджърът отново се вряза в него. Усмивката на Майло се разшири, а когато отвори уста, иззад белите му зъби се разливаше червено сияние.

Нещо ярко направи обръч в небето. Амбър се опита да изкрещи, но беше твърде късно — ярката светлина избухна над капака и пламъци покриха предното стъкло.

Майло завъртя волана и се чу нов шум, скоростна поредица от пукане, като от фойерверки. Амбър имаше нужда от кратък миг, за да осъзнае, че стрелят по тях. Куршумите надупчиха колата отстрани и спукаха задното стъкло, Майло изръмжа и се загърчи на мястото си. Чарджърът се удари в нещо, отскочи и изведнъж звукът от пътя под тях изчезна, те започнаха да падат, Амбър закрещя, Глен закрещя и те бяха само една огнена топка, която пропадаше в мрака…

… после се стовариха върху склона на хълма, Майло изви волана, натисна спирачките и педала на газта, за да ги прекара като на слалом покрай дървета и скали, които се изпречваха на пътя им.

Склонът се изравни и Чарджърът се заби в един храсталак, после в земята, после спря на някакъв тесен, малък път. Последните пламъци върху капака угаснаха.

Майло се обърна към Амбър. Червеното сияние в очите му бавно угасваше, заедно с онова незнайно нещо, което го палеше отвътре. Тя го зяпаше. Не каза нищо.

— Глен — обади се той навъсено. — Добре ли си?

— Не — отговори Глен, измъквайки се изпод багажа. — Свърши ли? Какво стана?

— Подмамиха ни в капан.

— Знаели са, че идваме? — попита той и надникна навън. — Сега в безопасност ли сме?

Майло излезе от колата, без да отговаря. Амбър отключи своята врата, но се наложи да се облегне назад и да я изрита, за да се отвори.

Чарджърът беше развалина. Капакът, където беше паднал коктейлът Молотов, беше пълна бъркотия от сгърчен метал. И двете врати бяха лошо вдлъбнати, а рамката от страната на пътника — изкривена. Задното стъкло имаше две дупки от куршуми в него. От страната на шофьора имаше много повече.

— Съжалявам за колата ти — глухо каза Амбър.

Майло я обиколи, накуцвайки. Левият крачол на дънките му беше напоен в нещо черно.

— Прострелян си, — каза Амбър. А после по-високо: — О, Боже, прострелян си!

— Само драскотина — отвърна Майло. — До сутринта ще съм се оправил.

Тя изтича до него.

— Прострелян си, Майло! Виж кръвта! Оставяш кървави стъпки след себе си!

— Утре сутринта ще съм добре — повтори той, издърпа ръката си от нейната и се върна зад волана.

Амбър щеше да остане, където си беше, но адреналинът вече спадаше и сега ѝ беше студено. Качи се отново в колата.

— Какво правим сега? — попита Глен.

— Изкарай одеялата — нареди Майло. — Ще прекараме нощта тук.

— Ами ако дойдат? Имат автоматично оръжие.

— Колата няма да мръдне оттук — отсече Майло, — нито пък ние. Ако дойдат, дойдат.

— И очакваш да спим?

— Правете каквото искате — отвърна Майло. — Но съм уморен и искам да притворя очи.

И за пръв път, откакто го познаваше, Майло направи точно това зад волана на колата си.

Имаше моменти, докато се опитваше да заспи, когато смяташе, че смъртта е покосила Майло, без да забележи, и тя се смразяваше всеки път, а студът се простираше от сърцето ѝ, докато не чуеше, съвсем слабо, диханието му.

Много слабо.

28

Когато се събуди, вече беше сутрин и слънцето усилено прогонваше студа, който бе донесла нощта. Майло беше навън и обикаляше в кръг. Беше обут в нови дънки и накуцваше едва забележимо.

Без да пуска одеялото, увито около тялото ѝ, Амбър натисна дръжката на вратата. Тя се отвори без проблем. Излезе и се протегна.

— Как е кракът? — попита тя.

Майло спря.

— Добре — отвърна той. — Както казах — беше само драскотина.

Изглеждаше съвсем нормално. Нормални очи, нормална уста, нормална кожа. Никакви рога. Но лъжеше и от начина, по който я гледаше, се разбираше, че я предизвиква да го закачи по темата. Тя обаче си замълча. Той имаше право на своите тайни. Беше си го заслужил.

Тя се обърна, за да се качи отново в колата и от изненада направи крачка назад, искрено.

— Боже.

Капакът на Чарджър беше непокътнат. Вдлъбнатините ги нямаше. Никакви дупки от куршуми, никакви драскотини. Блестеше под лъчите на утринното слънце без прашинка върху великолепното черно.

— Пораженията май не бяха толкова сериозни — обади се Майло.

Амбър изръмжа, когато Глен се надигна отзад и се прозя. Майло влезе в колата, пъхна ключа в патрона за запалване и завъртя.

Чарджърът се събуди мигновено с дълбоко и здраво ръмжене.

Отне им половин час, но успяха да се върнат на пътя от предишната вечер и, петнайсет минути след като се изкачиха по някакъв прашен хълм, спряха. Под тях се виждаше една къща-съборетина, която изглеждаше като строена на различни етапи от различни строители с обща характеристика — проблеми със зрението. Отпред беше паркиран лошо пострадал пикап.

— Това са те! — ненужно обяви Глен.

Майло се спогледа с Амбър и подкара Чарджъра напред. Мина на свободна предавка и изключи двигателя. Тихо се спуснаха по лекия наклон — чуваше се само лекото пукане на пръстта под гумите. Стигнаха до долу, Майло закара колата зад пикапа и спря.

Излезе с пистолет в ръка и докато нагласяше кобура на колана си, Амбър и Глен също се измъкнаха от колата. Амбър приклякаше, тъй като не бе забравила картечната канонада от предната вечер. Глен залягаше още повече.

Придвижиха се бързо, но безшумно, до къщата. Майло надникна през прозореца за малко. Доволен отиде до вратата и се приготви за ритник. Нещо в лицето му обаче се промени и вместо това се наведе и пробва с дръжката. Тя се завъртя, вратата се отвори и той вдигна рамене. Изправи се, прибра пистолета в кобура и влезе, а Амбър и Глен го последваха.

Дневната беше почти необитаема. На една щайга стоеше стар телевизор, а срещу него имаше изцапан диван и мръсен фотьойл. Те се насочиха право към кухнята, където на масата седяха двама мъже и ядяха зърнена закуска.

Вероятно Ралфи и Оси. Братята ги изгледаха намръщено, сякаш пристигането им не се връзваше. Лъжицата в ръката на големия застина на път към чакащата му уста. Беше висок, як човек с ниско подстригана къдрава коса, облечен с дънки и омазана с машинно масло тениска. По-дребният беше напъхал ръка в кутията със зърнената закуска. Имаше брада и идиотски пънкарски перчем и беше само по боксерки.

— Момчета — рече Майло като им кимваше.

По-дребният ги огледа всички — един по един. На махмурлийската му физиономия не се появи и намек за разбиране нито за миг през цялото време.

— Вие сте онези от снощи — каза по-едрият.

— Да, ние сме — отвърна Майло. — А ти си Ралфи, нали така? Казаха ни, че ти си умният. — Обърна се към по-дребния мъж, който все още ги гледаше с глуповато объркване. — Което значи, че ти трябва да си Оси. Е, кой от двама ви караше снощи пикапа и кой стреляше с картечницата?

— Не знам за какво говорите — отговори Ралфи и върна лъжицата си в купата.

— Пикапът отвън говори за друго.

— Тоз не е наш. Нищо не можете да докажете.

— Значи е добре, че не сме от полицията, нали така? Искаш ли да знаеш какво си мисля? Мисля, че ти си бил с картечницата и с коктейла Молотов. Също така мисля, че Оси е шофьорът в семейството. Прав ли съм, Оси?

Оси впери поглед в брат си.

— Казах ти, че трябва да ги довършим.

— Мислех, че са пукнали вече — отвърна Ралфи.

— Кой ви каза за нас? — попита Майло. — Не че има кой знае какво значение, но съм сигурен, че Абигейл ще иска да знае кой я е предал.

— Абигейл е Дяволът — каза Оси.

— Прилича на малко момиченце.

— Външността лъже! — отвърна Оси и се изправи.

Ръката на Майло се придвижи към дръжката на пистолета и остана там.

— Трябва да те помоля да седнеш отново, Оси.

— Тя изглежда като малко момиченце, но не е! — изграчи Оси. — Тя е Дяволът и само ние сме достатъчно смели, за да го кажем!

— Може ли да си смел, докато си седнал, какво ще кажеш?

— Не ме плашите. Виждал съм истинското лице на злото със собствените си очи и то е онова малко момиченце. „И биде свален големият змей, древният змей, наричан дявол и сатана, който… който…“ — Оси погледна към Ралфи за помощ.

— Ъъ — каза Ралфи, — „който… мами“.

— „който мами цялата вселена!“ — продължи Оси. — „свален на земята… свален…“

Пак погледна към Ралфи, който се намръщи и наведе глава в опит да си спомни.

Майло въздъхна.

— „… свален на земята, а заедно с него бидоха свалени и ангелите му.“ Момчета, трябва да си опресните знанията по вероучение. Освен това, вие сте работили редом до Абигейл, нали така?

Ралфи присви очи.

— Бяхме заблудени, така е. Но ни беше посочен правият път.

— От онзи старец, нали? Лаутаро Соло? Това ли е правият път, за който говорите? Този, който ви позволи да продължите търговийката с наркотици и с убийствата на хора срещу пари?

Ралфи нямаше какво да отговори на това, така че Оси го направи вместо него.

— Тя е Дяволът.

— Както ще да е, ние дойдохме, за да доставим нещо на Ралфи и като приключим с това, се качваме на колата и си отиваме с надеждата, че никога повече няма да ни се наложи да кръстосаме пътища с вас. Как ти звучи?

Братята се спогледаха с подозрение.

— Какво носите? — попита Ралфи.

Глен прочисти гърло и пристъпи напред.

— Аз съм този, който го носи, всъщност. Старецът го даде на мен и сега се оказа, че аз трябва да го върна на теб — той протегна ръка и те видяха Знака на смъртта.

Ралфи скочи.

— Никак не ми допада броят на хората, които са изправени в момента — каза Майло.

Ралфи посочи Глен с пръст.

— Това е за нея! Достави го на Абигейл! Как въобще си се сдобил с него? Лаутаро трябваше да…

— Лаутаро е мъртъв — намеси се Амбър. — Разбираме, че сте се опитали да убиете някого, за когото смятате, че е самото зло. Вярвам, като казвате, че е такава. Но вие двамата не сте по-добри от нея.

Оси поклати глава.

— Ние може и да би убием, но няма да прокълнем безсмъртната би душа.

— Мъртвият си е мъртъв — каза Майло. — Ралфи, хайде сега да се изправиш и да дадеш на Глен да сложи ръка върху теб.

— Няма да пипнете брат ми — изсъска Оси през стиснати зъби.

Глен се опита да се усмихне.

— Вижте, наистина не искам да наранявам никого и няма нищо лично, но ако не го предам на теб, Ралфи, то ще ме убие.

— Ами мри тогава — отговори Ралфи.

— Е, това не е много честно, нали? Аз нямам нищо общо с тази работа. Нека се държим като възрастни хора и да свършим, каквото има да се свърши — каза Глен и пристъпи към Ралфи.

Каквото се случи след това, стана твърде бързо и твърде бавно едновременно. В единия момент Оси стоеше на място, кипящ от бяс и напрегнат, а в следващия държеше в ръка най-големия ловен нож, който Амбър някога беше виждала. Преди дори да успее да се запита „Къде, по дяволите, го беше крил досега?“, той вече се беше хвърлил напред към тях. През това време пистолетът на Майло вече беше вън от кобура. Той стреля два пъти, изстрелите изкънтяха в ушите на Амбър, а Оси се разтресе, когато на гърдите му се появиха две малки дупки, съвсем близо една до друга. Още докато той се стоварваше трупешката на земята — и в този миг Амбър осъзна, че той дори не бе имал възможност да завърши първата си крачка, Ралфи вече тичаше към спалнята.

Глен изкрещя и хукна подире му, времето отново потече нормално, Глен излезе на бегом от спалнята, крещейки още по-силно. Звукът от картечни изстрели изпълни цялата къща. Куршумите се забиваха в стените сред дъжд от трески. Майло се хвърли на пода, Глен се хвърли на пода, Амбър залегна и се спъна и, преди да се осъзнае, кожата ѝ вече беше почервеняла, а рогата се появиха на главата ѝ.

Ралфи се показа от вратата на спалнята до нея, като размахваше картечницата наляво и надясно, като не спираше да стреля, да вика, да ругае, така че не забеляза кога Амбър се изправи. Тя изби оръжието от ръцете му, сграбчи го за гушата и го вдигна във въздуха. Ралфи висеше и махаше с крака, хъхреше и се бореше, докато най-сетне не забеляза кой и какво го е хванало, след което Амбър го размята над главата си и го хвърли. Той се удари в земята, а тя надигна крак, за да разбие главата му на кървави парченца.

— Амбър! — извика Глен и застана пред нея. — Амбър, спри! Какви ги вършиш?

Глуповатото лице на Глен уталожи част от гнева в погледа ѝ, тя се закова на място, изумена едновременно от дълбочината на собствената си ярост и внезапността, с която я беше обзела.

Тя хвърли картечницата в спалнята.

— Карай — рече само.

Глен ѝ се усмихна, кимайки като влюбен идиот. Тя насочи пръст с дълъг нокът към мъжа на пода, който се бореше за глътка въздух.

— Ще свършиш ли най-сетне онова, за което сме дошли?

— А, да — сети се Глен и приклекна. — Много съжалявам — той притисна длан към ръката на Ралфи.

Черната спирала се промуши под кожата на мъжа и бързо се разпростря по цялата му ръка.

Глен се изправи, провери китката си и се усмихна облекчено.

— Няма го — рече. — Ще се оправя. Чу ли, Амбър? Ще живея!

— О, радост — промърмори тя.

Дишането на Ралфи, вече затруднено, започна да свири.

— Добре ли си? — попита Майло Амбър.

Тя му се намръщи.

— Защо да не съм добре?

Той вдигна рамене.

— Просто още не си си върнала нормалния вид.

— Е, и? Какво лошо има да поостана малко така?

— Точно така! — възкликна Глен. — Няма от какво да се срамува! Виж я само! Красива е! Великолепна!

— Да, Майло, великолепна съм — тя мина покрай Глен и се насочи към вратата. — Сякаш разтъпквам нови обувки, нали се сещаш? Нужно е известно време.

— Ъъ… — обади се Глен. — Наистина много съжалявам за това.

Тя се обърна. Глен не помръдваше, а Ралфи стоеше зад него, опрял онзи огромен ловен нож в гърлото му. Ралфи се потеше лошо.

— По-кротко сега — каза Майло.

Ралфи започна да придвижва Глен покрай тях, насочвайки се към вратата.

— Нямаше нищо лично в цялото нещо — продължи Майло. — Нали разбираш това? Брат ти ни нападна. Трябваше да го сваля. Нямахме зла умисъл.

Амбър устоя на порива да хукне към Ралфи и да разкъса лицето му. Давеше се от злоба.

— Долу пистолета — нареди Ралфи, а гласът му звучеше задавено. Черните пипала на татуировката се виеха по кожата му.

— Не мога да го направя — каза Майло.

Ралфи спря с гръб към вратата и изплю черна слуз.

— Ще го убия.

— Тогава ще те застрелям.

Ралфи примига набързо, а от крайчетата на очите му потече черна течност. Каза нещо неразбираемо, после се пробва отново.

— Ключовете.

Майло се поколеба, после извади ключовете от колата си. Метна ги и когато Ралфи се протегна да ги хване, Глен се изплъзна от хватката му. Само за миг оръжието на Майло се озова в ръката му, но Глен се заклатушка към него и Ралфи избяга от къщата.

— Не ме застреля! — удивено извика Глен. — Наистина сме приятели!

Майло не му обърна внимание и тръгна към вратата. Навън изрева Чарджъра.

Амбър побягна, изпреварвайки Майло навън, докато Ралфи подкарваше Чарджъра по прашния хълм. Майло тръгна леко подире ѝ с твърде спокоен вид. Прибра пистолета в кобура си и тръгна нагоре по хълма, докато облаците прах се слягаха обратно на земята.

— Не изглеждаш много разстроен — каза тя, докато го настигаше, а Глен се влачеше по петите им, докато инспектираше тялото си за наранявания.

— Че защо трябва да се разстройвам? — попита Майло.

Тя зяпна.

— Взе колата ти.

— Не — отвърна Майло. — Колата ми взе него.

Крачеха нагоре по хълма. Амбър погледна към сянката си на земята и забеляза колко яко изглеждат рогата ѝ, после се нагласи към неговата крачка — бавна и спокойна, чак догоре — въпреки че цялото ѝ тяло копнееше да тича и да търчи, и да скача, и да се бие. Искаше да разкъсва лица, да прегризва гърла и да изтръгва сърца. Искаше да разпаря и да къса, да обезглавява и да корми. Искаше насилие. Искаше да убива.

Качиха се на върха на хълма. Чарджърът беше малко пред тях — едната му гума беше спряла върху малка купчинка пръст, а двигателят още работеше.

Докато се приближаваха, вратата се отвори с размах и във въздуха се пръсна сив дим. Ралфи се хвърли вън от колата като кашляше диво. Падна на земята и започна да се влачи на лакти.

— Ауспухът ѝ все прави номера — рече Майло. — Ако не внимаваш, може да ти създаде проблеми.

След като се беше отдалечил достатъчно от колата, която едва не го бе убила, Ралфи се надигна на колене и ръце, като все още кашляше, а от подутите му устни се точеше черна лига. Изплю се. В черната слуз имаше поне един зъб. Той успя да потисне кашлицата и се изправи, като дишаше тежко и се олюляваше. Извади ловния нож от колана си. Изглеждаше съвсем зле.

— Ако искаш — каза Майло, — мога да те застрелям веднага, за да не се мъчиш.

Ралфи се изсмя грачейки, после насочи ножа към Амбър. Можеше само да ръмжи. Тя беше наясно какво иска и му даде тази възможност. Разбираше, че той иска един последен шанс да надвие някой демон, преди да си отиде. Това някак си бе достойно за възхищение, според нея. Тръгна напред към него и чу как Майло въздъхна.

— Ъ — обади се Глен, — трябва ли да ѝ позволяваме да прави това?

— Не е малка — отвърна Майло. — Глупава е, но не е дете. Да прави каквото си ще, по дяволите.

Ралфи ѝ се ухили. Устните му бяха страшно подути и сякаш всеки момент щяха да се пръснат.

Макар да плюеше черна слуз, Ралфи държеше ножа така, като да знаеше какво прави. Вълнение запърха в корема на Амбър. Тя не знаеше как да се бие, но имаше възможност да се докаже чрез този човек, който и без това щеше да си умре скоро. Нямаше какво да губи.

Той хукна към нея, тя отскочи. Отново я нападна, тя се плъзна встрани. Той стоеше нестабилно на краката си и едва не падна, но след като изкашля пълна храчка черна гадост, се обърна отново към нея, за да продължи.

Тя се приближи към него и той замахна. Острието мина по люспите ѝ, които внезапно покриха ръката ѝ, а тя удари нападателя си. Беше лош удар, но юмрукът ѝ потъна в меката плът и него все пак го заболя. Нещо черно започна да се простира по тениската му там, където тя бе разкъсала кожата му. Той загниваше отвътре.

Ралфи се метна напред, тя се помести и той пропусна. Спъна се и падна на колене. Закашля се. Изплю се. Отново се вдигна. Скочи към нея за пореден път. Сценката се повтори.

Беше свършено с него. За нейно разочарование, всичко приключи преди да е започнало.

Той се пребори да се изправи, а Амбър побягна напред и скочи. Силните мускули я вдигнаха във въздуха по-бързо, отколкото бе очаквала, скъсявайки дистанцията помежду им точно в момента, когато Ралфи се обръщаше към нея. Коляното ѝ се заби в гърдите му и двамата паднаха на земята, като Амбър се озова отгоре. Ножът издрънча в някакъв камък наблизо.

Под нея, очите на Ралфи бяха широко отворени и мигаха. Опитваше се да вдиша въздух през отворената си уста. Амбър клечеше отгоре му. Не, не отгоре му. Вътре в него. Тя стана и извади коляното си от дупката в гърдите му. Между тях се образува пътека от кръв, черна слуз и прогнили вътрешности — като лигави пътеки. Усещаше как всичко това попива в дънките ѝ.

Върна се в нормалния си вид, без да иска, и в този миг я връхлетя студената вълна на осъзнаване на онова, което бе сторила. Майло и Глен вече стояха до нея. Черната гадост преливаше от кожата на Ралфи, изтичаше през порите му. Отслабваше плътта му и я превръщаше в каша. Ръцете и краката му изгубиха форма, сякаш самите кости се бяха разложили. Гръдният му кош се разпадна от само себе си. Разнесе се страшна воня. Човешки останки и гниеща плът. После се вдлъбна и лицето му. След няколко мига от Ралфи Макгари бяха останали само напоените с черна слуз дрехи.

29

Стигнаха обратно в Мрачната стълба малко преди обед. Заведението беше празно, с изключение на Абигейл, която седеше на бара и размахваше крачета. Амбър бе мълчала през целия път. Но се беше преобула.

— Работата е свършена — каза Майло.

— Не съм се съмнявала нито за миг, — отвърна Абигейл. — Срещнахте ли някакви затруднения?

Майло не отговори веднага.

— Беше ги предупредила.

Абигейл се ококори.

— Аз ли?

— Вкара ни в капан.

Тя се изкикоти.

— Хванахте ме! Ясна съм ви като бял ден! Просто си помислих — ей, няма ли да е забавно Ралфи и Оси да вдигнат мерника на Майло Себастиян и другарчетата му преди той да се е усетил?

— Не си спомням да съм ти споменавал името си.

— Не си спомням да ми е било необходимо — Абигейл се усмихна. — Аз съм огромен почитател на работата ти. Надявам се, че това няма да развали приятелството ни все пак. Мисля, че всички ние можем да сме страхотни приятели. Нали?

Майло не обели и дума. Само се обърна и тръгна към стълбите. Глен се поколеба, после се поклони на Абигейл и го последва.

Само че Амбър си остана на мястото.

— Как беше фамилията му? — попита. — На Ралфи?

Абигейл фиксира очите си върху нея.

— Макгари. Защо? Искаш да знаеш имената на жертвите си ли?

Амбър изстина.

— Той не ми е… Само исках да знам…

— О, нямам задни мисли, като го казвам — щастливо рече Абигейл. — Ще бъдем ли приятелки, Амбър? Надявам се да бъдем. От това, което стигна до мен, не са ти останали много приятели.

— Какво… какво е стигнало до теб?

— О, миличка, знам цялата история. Знам всичко за тези твои лоши, ама лоши родители. Знам, че те издирват. Знам, че са стигнали на половината път към Толедо — точно там от всички възможни места, преди да започнат да се усещат, че някой ги е поизлъгал. Не се ползват с много популярност в места като това, с хора като нас, но си имат някои длъжници и такива, които се боят от тях. Идват за теб, Амбър.

— Ще им кажеш ли, че съм била тук?

— Няма да ми се наложи — тъжно отговори Абигейл. — Все някой ще го направи. Неизбежно е. Вече търсят колата ви. Черен Додж Чарджър. Това е кола, която лесно се запомня.

— Можеш ли да ми помогнеш?

Усмивката на Абигейл беше лукава.

— Как да ти помогна?

— Би ли могла… да ги спреш вместо мен?

— Имаш предвид… да ги убия? Искаш да убия родителите ти и техните приятели? Но… аз съм просто едно малко момиченце. Какво бих могла да сторя срещу такива големи страшни чудовища като тях?

— Не искам да ги убивам, не, само… искам…

— Боя се, че не работя в бизнеса с разправа с чудовища. Но ще ти направя една услуга. Когато ме попитат накъде си тръгнала, ще се престоря, че не знам.

Амбър се намръщи.

— Но ти не знаеш.

Отново същата усмивка.

— О, Амбър, аз знам всичко.

Амбър излезе от Мрачната стълба и намери Майло и Глен, които я чакаха отпред.

— Тя твърди, че родителите ми отново са по следите ни и дори знаят с каква кола сме.

Майло кимна.

— Очаквано. Хайде, тогава. Никакви отклонения повече.

— Значи — рече Глен, докато гризеше устните си, — тук се разделят пътищата ни, а?

Майло каза „Чао“ и тръгна към Чарджъра.

— Чао? — повтори Глен. — Чао? Това ли е всичко, което ще получа, след всичко, което преживяхме?

— Аха — отвърна Майло.

Глен се обърна към Амбър.

— Ами ако няма чао? Ако не се налагаше да си тръгна?

— Но се налага — отговори Амбър. — Вече не носиш Знака. Можеш да се прибираш вкъщи.

— Нямам дом — каза Глен. — Баща ми е мъртъв. Всички ме презират.

— Тогава изследвай Америка.

— Искам — рече той. — С вас.

— Глен…

— Изчакай сега аз да кажа, Амбър, става ли? Да, имаше моменти, когато сме кръстосвали шпагите, и тримата, но тъкмо това ни прави толкова добър екип. Всеки от нас допринася с нещо. Ти си мозъкът. Майло е мускулите. Аз? Аз съм сърцето.

— Не, не си.

— Тогава съм душата.

— Не си душата.

Той се намръщи.

— Какво съм тогава? Мога да съм всичко.

— Може да си апендиксът — намеси се Майло.

— Тогава ще съм апендиксът!

— Апендиксът е напълно ненужна част от дебелото черво.

— Карай! — извика Глен. — Ще съм носът! Ще съм носът на този екип! Обаче аз наистина допринасям за него, не можете да го отречете. Помогнах ви срещу Шанкс, нали?

— Горе-долу — рече Амбър. — Но Майло и аз, ние трябва да продължим по този път. А ти — не. Ти можеш да спреш.

— Не искам да спирам. Искам да помогна. Моля те, Амбър. Никога не съм бил част от нищо. Нека да дойда с вас.

Тя погледа през рамото му към Майло.

— Не гледай него — каза Глен. — Той само ще поклати глава. Сигурно това прави в момента, нали?

Тя замълча.

— Не, не я клати.

— Знам, че клатиш глава, Майло!

— Аз искам да го знаеш — отвърна Майло с отегчение.

— Амбър, моля те — продължи Глен. — Между нас има нещо, нали?

— Моля?

— Между теб и мен. Помежду ни има връзка. И ти го усещаш, знам, че е така. Особено… особено като се преобразиш. Особено като „си покажеш рогцата“.

— Моля ти се, не го наричай така.

— Не можеш да ме изоставиш — замоли Глен. — Не си ли мислила за това, че може би е било писано да се срещнем? Съдбата ни събра, Амбър. Вселената е решила, че трябва да сме част от живота на другия от този момент нататък.

— Но защо вселената трябва да ме мрази толкова?

— Амбър, моля те да ми позволиш да ти помогна в твоя поход. Нека ти помогна да запазиш преднината от родителите си. Ако ти се случи нещо, Амбър, нещо, което съм могъл да предотвратя, никога няма да мога да живея в мир със себе си.

— Е, сега вече знаеш как се чувстваме — обади се Майло.

Глен не му обърна внимание.

— Трябва ти цялата помощ, до която можеш да се добереш. Не се опитвай да отричаш. Дори не знам защо въобще слушаш мнението на Майло. Ти му плащаш, за да е тук, а аз? Аз съм тук безплатно. Защото ми пука. Ние сме една добре смазана машина и знаеш ли с каква цел е построена тази машина? За да попречи да бъдеш изядена. Ето това е. Това е предназначението ѝ. Това е моето предназначение. Не отричай правото ми на предназначение, Амбър. Недей.

Тя въздъхна.

— Хубаво.

Той се опули.

— Наистина?

— Да.

— Благодаря ти! Няма да съжаляваш!

— По-добре да не.

— Кое те накара да размислиш? Частта за екипа ли? Или за добре смазаната машина?

— Най-вече заради това колко беше жалък.

— И това става!

— Само не го наричай поход, моля те.

— Абсолютно — той се обърна. — Чу ли, Майло? Идвам с вас.

Майло го игнорира и се качи в колата.

30

След напускането на Солт Лейк Сити пътуваха през едно голямо и обширно нищо. В началото на всички прашни коловози, които се отклоняваха от главния път, стърчаха пощенски кутии, а самите тези „пътища“ в най-добрия случай водеха до ръждясалите трупове на цистерни за газ и фермерски машинарии. Минаха покрай една триетажна къща, която се извисяваше над няколкото пръснати покрай нея каравани, и покрай един строеж, който се беше превърнал в гробище за автомобили.

Караха, докато по равната шир не започнаха полека да изникват хълмове. Амбър предпочиташе това. Имаше нещо страшно празно в еднообразния хоризонт — сякаш можеха да карат и да карат, а хоризонтът просто щеше да изчезне. Имаше моменти, в които земята изглеждаше плоска, а те пътуват към най-близкия ѝ край. Хълмовете бяха супер. Дори и най-малките и най-ниските скриваха от поглед онова, което идеше зад завоя, което ѝ позволяваше известна степен на надежда. Имаше някаква утеха в незнанието.

Стигнаха до една зона за отдих преди Бойзи, Айдахо и Амбър си поръча сандвич с печена шунка и сирене и картофки. Изтърпя дрънкането на Глен как всичко в Америка идвало с картофки, дори когато не ги поръчваш, след което пътуваха още два часа. Стигнаха малък мотел в Бейкър Сити, в който имаше само две свободни стаи. Майло реши да прекара нощта в колата и не искаше да чуе друго, след което отново бяха на път още преди седем на следващата сутрин.

Малко след обед в събота целта им изникна полека пред тях. Първо не се виждаше нищо, освен издигащите се от двете им страни дървета — основно Дугласки ели и гигантски туй. Долината беше станала по-дълбока, на една ливада имаше цветна леха с кръгъл знак, който ги уведомяваше, че в момента навлизат в Каскейд Фолс и че населението е 9 243 ду̀ши. Един по-малък знак отстрани съобщаваше, че градът е част от програмата Трий Сити. Първата сграда отдясно, покрай която минаха, беше един бар и ресторант с чудесен вид, а първата отляво — пералня. Подминаха още селскостопански ветеринарен магазин, използван паркинг, дрогерия, Музеят за историята на Каскейд Фолс и един достолепен стар хотел, който се извисяваше висок и горд и гледаше града отгоре.

— Ще отседнем тук довечера — каза Амбър.

Майло кимна. Лицето му беше белязано от умора, въпреки че очите му бяха ясни. Спряха на предния паркинг и излязоха. Амбър и Глен се протягаха, за да оправят схванатите си гърбове. Майло нямаше нужда от това.

Влязоха през каменната арка във фоайето. Много тъмно дърво и стари картини. Жената на рецепцията се усмихна.

— Добре дошли в хотел „Варга“. Казвам се Ингрид. Имате ли резервация?

— Не, нямаме — отвърна Майло. — Това проблем ли е? Дали ще се намерят три стаи за нас?

— Може да имате късмет — докато Ингрид проверяваше отдавна остарелия компютър пред себе си, усмивката ѝ си остана на място, като свежи цветя на гробище. — Имате късмет — обяви тя. — Наистина имаме три свободни стаи. За какъв период ще ги използвате?

— Да започнем с тази вечер — отговори Амбър. — Може да ни трябват и за утре вечер, но се надяваме, че не.

Ингрид кимна.

— Много добре. Но ви моля да ни уведомите, веднага щом ви е възможно, за да можем да ги запазим за вас, ако се появи внезапен наплив. Моля, попълнете тези формуляри — тя връчи на всички по една бланка и по един химикал. — Посещавали ли сте Каскейд Фолс преди?

— За пръв път.

— О, сигурна съм, че ще ви допадне — каза Ингрид, докато те пишеха и лъжеха. — Имаме изненадващо разнообразна общност. Знам, че градчето изглежда като типичната средна класа от край до край, но имаме толкова много различни култури и хора — истински американски град, както казваше някога баба. Знаете ли, аз съм родена тук.

— Така ли? — попита Майло.

— Родена и израснала — потвърди Ингрид. — Преместих се, когато бях на двайсет, омъжих се и се задомих в Бостън. Много ми харесваше, но веднъж си дойдох за събота и неделя да видя родителите си и осъзнах, че не ми се тръгва повече оттук. Оставих съпруга си, децата си и всичко. Не ми трябваха. Нищо от това не ми трябваше. Всичко, което ми трябваше, беше тук. Наистина чудесен град. Хората са прекрасни. Изчакайте само да се срещнете с господин Варга. Той е собственик на хотела. Ще ви допадне много. С всички е така.

Очите ѝ се бяха замъглили, докато разказваше, а усмивката така се беше разтеглила, че на Амбър ѝ се струваше, че кожата ще се скъса вече.

— Всъщност търсим един човек — каза Амбър, а гласът ѝ разсече мъглата, в която Ингрид беше започнала да потъва. — Грегъри Бъкстън. Познавате ли го?

Ингрид примигна, а после ѝ трябваше известно време, за да обработи въпроса, след което поклати глава.

— Съжалявам, не. Но пък познавам Алтеа Бъкстън. Много приятна възрастна дама. Може би е роднина?

— Възможно е — каза Майло. — Наблизо ли живее?

— На улица „Блийкър“. Майка ми и нейната майка бяха приятелки. После стана много религиозна. А може и винаги да си е била религиозна. Алтея де, не майка ми. Майка ми никога не можеш я намери в църква. Никога не е имала време за организирана религия, казваше, че всичко е една голяма глупост. Тя, естествено, посещаваше врачки всяка седмица и им връчваше кажи-речи цялата си инвалидна пенсия, та ако нещо е голяма глупост, то това са тъкмо тези измамници. Почина преди две години. Майка ми де, не Алтея.

— Съжалявам да го чуя — каза Майло.

— Благодаря ви. Отиде си без време — всички така казват. В съботата след като почина, една от ясновидките, при които ходеше редовно, се обади вкъщи да попита защо си е изпуснала часа. Казвам ѝ — не ще да си много добра врачка, щом не си разбрала, че ще се случи. И знаете ли какво направи тя? Предложи услугите си на медиум по намалена тарифа. Пратих я по дяволите и затворих телефона.

— Чисти лешояди — изкоментира Майло.

Ингрид кимна.

— И аз това казах. Разказах всичко на господин Варга и тъкмо лешояд беше думата, която използвах. Казах, че е лешояд. Господин Варга се съгласи с мен. Много умен човек е, много свят е видял, не само Бостън, като мен. Знае той това-онова.

Горе-долу по това време всички си подадоха картите, тя ги прегледа и внимателно ги постави в тясна дървена кутия. Взе три ключа от таблото зад себе си и им ги подаде.

— Всички сте на втория етаж — каза им тя. — Вечерята се сервира в седем и продължава до десет, но ако имате намерение да сте там още към осем, може дори да успеете да се запознаете със самия господин Варга.

— Е, това би било чудесно — отвърна Майло и се усмихна.

Оставиха чантите по стаите — Амбър имаше голяма спалня с колони и тежка тоалетка с огромно огледало, след което се върнаха в Чарджъра. Отидоха до улица Блийкър — приятна улица в приятен квартал, леко нагоре по хълм, недалеч от църквата. Откриха пощенската кутия с името Бъкстън и почукаха на вратата.

Отвори им възрастна чернокожа жена, облечена в халат и пантофи с кръстче на шията.

Амбър се усмихна.

— Алтеа Бъкстън?

— Кои сте вие?

— Госпожо Бъкстън, казвам се…

— Какво искате?

— Надявахме се да…

— За какво е всичко това? Кой ви праща?

— Ъъ, никой не ни праща.

— Няма да ви поканя да влезете.

— Да, това ни устройва напълно — отвърна Амбър. — Всъщност търсим сина ви. Той някъде наблизо ли е?

— Моят син почина.

Амбър се намръщи.

— Този, когото търсим, е Грегъри Бъкстън.

— Знам как се казва синът ми — сопна им се Алтеа. — Един ми беше и си отиде — преди десетина години, ако не и повече. Сега го няма вече и толкоз. Не мога да ви помогна.

Тя се прибра вътре и решително затвори вратата, а звукът съвпадна точно с туптенето на сърцето на Амбър.

— Това е, значи — каза глухо тя. — Край. Мъртъв е. Нямам какво да предложа на Сияйния демон. Родителите ми ще продължат да ме гонят, докато не… докато не…

Майло се върна при колата.

— Не е мъртъв — каза той.

Амбър погледна нагоре.

— Какво? — затича след него. Глен ги последва. — Откъде знаеш, че не е мъртъв?

— Сияйния демон щеше да го знае — обясни Майло, докато се подпираше на капака. — Старата дама е изплашена.

— От нас?

Майло отново погледна към къщата.

— От някого.

Паркираха колата в задния двор на хотела, а Амбър взе айпада на Майло в стаята си и използва безжичната мрежа на хотела, за да влезе в чата на „В мрачните места“. Самата мисъл, че внезапно се беше сдобила с малко време за себе си, плюс интернет връзката, я изпълни с такова усещане за топлина, че буквално докара сълзи в очите ѝ. Отказа да плаче, обаче — да плаче за такава глупост като възможността да си чати онлайн щеше да омаловажи някак нещата, за които имаше да плаче наистина. А те бяха много. И то ужасяващи. Но пък нямаше против влагата в очите. Това не се броеше.

Прегледа участниците в разговора и сърцето ѝ подскочи, когато забеляза няколко имена, които познаваше. Това беше свят, който разбираше. Това беше общност, към която принадлежеше, място, където не беше чудовище. Не беше убиец.

Разтръска глава, сякаш самото движение щеше да е достатъчно да се отърси от спомените в главата си. Ралфи Макгари така или иначе щеше да умре. Глен се беше погрижил. Просто му помогна по пътя му, това е всичко. Беше убийство по милост. Беше редно да го направи. Не беше виновна за нищо. Не беше виновна за обстоятелствата, в които се беше намерила, нито за действията, които беше предприела. Дори не беше виновна за искрицата удоволствие, която изпита от убийството.

— Не бях аз — каза на глас. — Това не бях аз.

Потисна доводите, които се надигаха зад думите и вместо това се концентрира върху думите на екрана пред себе си.

Принцесата на мрака каза…

Привет, БРБ

Бонбонената ръка на Балтазар каза…

Охо, привет, страннице! Отдавна не си се появявала! Защо не отговори на 2та ми мейла?

Принцесата на мрака каза…

Бях адски заета, съжалявам. Семейни работи.

Бонбонената ръка на Балтазар каза…

Проблеми?

Принцесата на мрака каза…

Може да се каже.

Бонбонената ръка на Балтазар каза…

Нали затова идваме тук? Да избягаме от родителското тяло и тяхната откаченост. Ей, разбра ли, че са потвърдили състава за събитието? За първи път ВЪОБЩЕ!

Принцесата на мрака каза…

Съмнявам се, че ще мога да отида. Плановете се промениха.

Бонбонената ръка на Балтазар каза…

Сериозно?

Да поговорим за това?

Принцесата на мрака каза…

Никой не може да ми помогне с това.

Леле, звучи драматично! Добре съм, обаче. Всичко е надолу с главата, но имам нови приятели. Нещо такова.

Бонбонената ръка на Балтазар каза…

Онлайн или на живо?

Принцесата на мрака каза…

На живо. Знам, странно е.

Бонбонената ръка на Балтазар каза…

„Тре“ странно.

Принцесата на мрака каза…

Светът направо се преобърна. Не мога да пиша, имам си причини. Случват се доста страшни неща.

Бонбонената ръка на Балтазар каза…

Май е луда работа.

Принцесата на мрака каза…

Така е. Не исках да те тревожа, това е.

Бонбонената ръка на Балтазар каза…

Е, не се тревожех. Обаче сега ДА.

СитОПич каза…

Леле! Лори уби Страйкър! Какво ПО ДЯВОЛИТЕ?????

Бонбонената ръка на Балтазар каза…

Личен разговор, СитОПич.

(Между другото, внимание спойлери — да си чувал?)

СитОПич каза…

В обществен форум няма лични разговори.

Аз откъде да знам?

(В началото на разговора има предупреждение за спойлери!)

Принцесата на мрака каза…

Махай се, СитОПич.

СитОПич каза…

Много сте зле.

Бонбонената ръка на Балтазар каза…

Звучиш ми странно, Принцесо. Притеснително странно.

Принцесата на мрака каза…

Съжалявам. Просто исках да вляза, да си поговорим, малко нормалност.

Бонбонената ръка на Балтазар каза…

Помагам ли?

Принцесата на мрака каза…

Винаги помагаш…

Бонбонената ръка на Балтазар каза…

Иска ми се да съм с теб. Защо Австралия е толкова далеч? Как ми се ще да се метна на самолета за Флорида.

Принцесата на мрака каза…

Вече не съм във Флорида.

Бонбонената ръка на Балтазар каза…

Пътуваш ли?

Принцесата на мрака каза…

Аха.

Бонбонената ръка на Балтазар каза…

Къде?

Амбър се поколеба. Беше почти немислимо родителите ѝ да следят форума. Не знаеха, че си чати тук, не знаеха псевдонима ѝ… и все пак. И все пак я плашеха толкова много, че не смяташе да разчита на това.

Принцесата на мрака каза…

Не много далеч. По дяволите, трябва да тръгвам.

Бонбонената ръка на Балтазар каза…

Аз ли казах нещо?

Принцесата на мрака каза…

Разбира се, че не. Но е късно. Трябва да спя. Утре трябва да ставам рано.

Бонбонената ръка на Балтазар каза…

Пази се, чу ли? И влизай по-редовно. Сега ме притесни!

Принцесата на мрака каза…

Съжалявам! Ще говорим после.

Бонбонената ръка на Балтазар каза…

Мир.

Амбър излезе, изключи айпада и го остави да тупне на леглото. Малко по малко я ограбваха и от последното подобие на нормалност, отнемаха ѝ последната връзка със стария ѝ живот. Вече дори не знаеше коя е. Всичко, върху което бе изградена личността ѝ, се оказа лъжа, и колкото повече размишляваше над това, толкова повече тя се разпадаше на парчета.

Ако не бе обичната дъщеря и ако не беше единственото дете, коя беше тогава? Преди десет дни Амбър Ламонт беше добър човек. А сега беше някой, който бе отхапал нечий пръст. Сега беше някой с чифт дънки, напоени в черната кръв на човека, чийто гръден кош бе смачкала.

Сега не знаеше коя е.

31

Когато Амбър слезе долу за вечеря, ѝ бяха определили място на голяма дълга маса, до Глен и срещу Майло. Още една гостенка се присъедини към тях — привлекателна тъмнокоса жена след трийсетте.

— Компания! — каза жената с явно задоволство. — От цяла вечност не съм имала компания за вечерята! Дълго ли ще останете?

— Вероятно не — отговори Амбър. — На семейно пътуване сме. Това е братовчед ми Глен, татко ми — Майло, а аз съм Амбър.

— Много ми е приятно да се запознаем — каза жената. — Аз съм Вероника. Отдавна ли сте на път?

— От няколко дни — отвърна Майло. — Ами вие?

Вероника им се усмихна. Беше красива усмивка.

— Аз всъщност живея тук. Не в хотела, в Каскейд Фолс. Е, поне живеех. Мислех си, че съм си купила къща, но се провали в последния момент, а вече бях продала старата, така че ето ме тук — бездомница. Вярно, в чудесен хотел, но все пак… бездомница.

— Защо искате да се преместите? — попита Амбър. — Мястото е толкова хубаво.

— Така е — отвърна Вероника, — наистина. И ще ми липсва, но понякога просто трябва — тя раздвижи леко пръсти — да си тръгнеш.

— Забелязах няколко закрити магазина — каза Майло. — Има ли нещо общо с това?

Вероника вдигна рамене.

— Може би. Неколцина от приятелите ми се преместиха наскоро, а други се канят да го направят… Но няма конкретна причина, мисля. Все пак е чудесно място за живот. Ние просто… не знам. Иска ни се нещо ново. Та откъде сте вие?

— От Джорджия — отговори Майло. — Със съпругата ми се разделихме и това пътешествие е време за двама ни — баща и дъщеря.

— Баща, дъщеря и племенник — бързо добави Глен.

— Колко хубаво — каза Вероника. — И съпругата ви нямаше нищо против Амбър да пропуска училище по този начин?

Майло се поколеба може би само миг повече и Амбър веднага се включи в разговора.

— Като казва, че са се разделили, татко има предвид, че мама си отиде миналата година. Сега посещаваме всички нейни любими места — нашият начин да се сбогуваме с нея.

— О, не — възкликна Вероника. — О, много съжалявам.

— Няма нищо — каза Майло, стрелвайки Амбър с поглед.

— Аз съм от Ирландия — обади се Глен.

Вероника кимна и се усмихна, но нищо не каза по въпроса.

Глен изглеждаше озадачен. Отново понечи да отвори уста — вероятно, за да повтори казаното с надеждата за друг вид реакция, когато се отвори вратата и влезе един мъж. Висок, удивително висок, с широки рамене и тесен ханш, подчертани от сивото, вталено палто, с което бе облечен — тясно в кръста, падащо свободно надолу. Панталоните му бяха черни, краката му — дълги, ръцете — дълги, дори пръстите бяха дълги. Беше хубав мъж — цветът на кожата му подсказваше за човек, който прекарва много време на закрито, а черната му коса беше зализана назад в подсилен V-образен перчем. Имаше дълъг нос, скули като остриета и блестящи, тъмни очи под гъсти вежди.

— Госпожице Картрайт — поздрави той с усмивка. Акцентът му беше чуждестранен и непознат на Амбър. — Както винаги е удоволствие да ви видя. А и най-новите ни гости — най-искрени извинения за това, че не успях да присъствам, за да ви поздравя при пристигането ви. Казвам се Йохан Варга, собственик съм на този хотел. Вярвам, че сте прекарали приятно времето си тук досега?

— Така е — отговори Майло. — Благодаря ви.

— Отдавна ли сте на път? — попита Варга.

— Не особено — започна Майло, като звучеше наистина дружелюбен. — Тук сме само от няколко часа, но дори и така можем да видим, че градче като Каскейд Фолс подмладява хората — и телом, и духом.

— Нали? — потвърди Варга. — Много спокойно е нашето местенце. Всички сме много горди и то с основание.

— Би трябвало — отвърна Майло с усмивка.

Варга кимна с благодарност.

— Ах, извинете, имам своите задачи. Надявам се да си поговоря отново с всички вас. А засега ще ви пожелая лека нощ.

Амбър се включи в хора от любезни отговори, след което Варга си тръгна, затваряйки вратата след себе си.

— Чудесен човек — каза Вероника. — Прави много за този град. Нямаше да е това, което е днес без него, а никога не иска нищо в замяна. Понякога се чудя какво ли е да бъдеш толкова всеотдаен…

— Аз обичам да се занимавам с благотворителност — заяви Глен.

Вероника отмести поглед от Майло и се усмихна, сякаш ѝ беше интересно.

— Каква благотворителност?

Глен вдигна рамене.

— Различно. Най-вече работя доброволно към приюти за бездомни и за животни. Изследвания за рак. Ей такива неща.

— Няма ли една определена кауза, която да ти е на сърце?

Глен се намести по-удобно.

— Е, така де, да, има. Основната, най-основната кауза, за която работя, са нефтените разливи. Нали се сещате, онези хора с водоустойчиви дрехи чистят чайките и дивите животни? Ето това съм аз. Винаги съм обичал дивата природа и в Дъблин живея близо до морето, което е супер удобно.

— Много нефтени разливи ли има в Дъблин?

— Ъ, ами, всъщност не. Но винаги съм на линия, когато заседне някой кит на брега или там нещо такова.

— О? И какво се прави, когато се случи подобно нещо?

— Ами, аз… избутвам го обратно в морето.

Вероника кимна и го изчака да каже още нещо. Когато стана ясно, че няма какво да добави, тя се обърна към Майло, а Глен се намръщи и потъна малко повече в стола си.

След вечеря Амбър си взе душ в банята в дъното на коридора, където беше стаята ѝ. Беше доста странно и макар като цяло да предпочиташе хотели със собствени бани, все пак беше по-добре от някои от мотелите, в които им се беше налагало да отсядат.

Тя се подсуши, облече си пижамата и направи вързопче от дрехите си, като постави обувките най-отгоре. Килимът беше мек под босите ѝ крака, докато вървеше към стаята си. Когато зави край ъгъла, чу гласове и забеляза Майло и Вероника, които се насочваха към стаята на Майло. Забелязаха я и спряха. Тя примигна.

Накрая успя да каже само:

— Тъкмо си взех душ.

Майло кимна.

— Хубаво.

— Как беше водата? — попита Вероника.

— Гореща — отговори Амбър.

Майло кимна отново, сякаш това беше много важна информация, която трябваше да подреди някъде в главата си.

— Добре, ами тогава ще се видим утре сутрин.

— Да, ще се видим — отговори Амбър. — Лека нощ.

Вероника се усмихна с красивата си усмивка и Амбър наблюдаваше как двамата изчезват в стаята на Майло.

Тя стигна до своята и заключи вратата, сложи дрехите си на стола. После застана на средата на стаята и се намръщи.

Трябваше да признае, че ѝ беше странно да види Майло и Вероника… заедно. Осъзна, че е наистина изненадана, може би защото нещата, които свързваше с Майло, бяха опасност и страх, а може би до някаква тревожна степен — със смърт. Никога не ѝ беше хрумвало, че може да има нормални чувства зад тази бдителна хладност. Дори беше донякъде разочарована. Беше приела, че някой като Вероника, макар и несъмнено секси, каквато действително беше, нямаше да има ефект върху него. Амбър беше очаквала да е над тези неща.

Сама се засмя на това колко високопарно звучеше. Той беше зрял мъж и правеше, каквото си иска, което нямаше нищо общо с нея.

Отиде до леглото си, издърпа завивките и се мушна между тях. Чаршафите искряха от чистота и тя се усмихна. Нищо по-хубаво от свежо оправено легло. Възглавницата беше хладна и тя потъна в нея. Не прекалено мека, не твърде плътна. Точно както си трябва, би казала Златокоска. Погледна към тавана — чисто бял, без никаква пукнатина.

Усмивката ѝ угасна.

Сети се за Дейкър Шанкс, който се разграждаше в багажника на Чарджъра. Сети се и за самия Чарджър и що за Звяр е. Сети се за Хедър Медина и баща ѝ и се зачуди как са. Сети се за майката на Грегъри Бъкстън и какво щяха да правят, ако не успееха да я убедят да им помогне. И се сети за родителите си.

Преди всичко мислеше за тях.

Когато сълзите напълниха очите ѝ, тя ги изтри и изгаси лампата. Заспа, после се събуди и остана да лежи, като се наместваше през няколко минути. Най-сетне отново се обърна по гръб и се заслуша в хотела. Той скърцаше тихичко. Стенеше. Отваряха се и се затваряха врати. Чуваше приглушени стъпки. Приглушени гласове. Неясен свят отвъд тези четири стени, свят, който нямаше общо с нея, който не се занимаваше с нейните страхове и с нейните проблеми. Свят, който нямаше да скърби ако си отидеше, ни то пък щеше да се радва на това. Безразличен свят. Равнодушен. Свят, който я превръщаше в дребна точица.

Амбър се изправи.

— Е, това вече е депресантско — промърмори тя на глас.

Включи лампата и стана. Дръпна завесите, отвори прозореца и се показа навън, вдишвайки от нощния въздух. Харесваше ѝ прохладата. Въздухът я накара да потрепери, ама наистина. Позволи си да се усмихне и се остави на приятната емоция.

Под нея се чу някакво движение — отвори се прозорец. Амбър наблюдаваше с лек интерес как още някой се надвеси навън, за да усети нощта по същия начин като нея. Виждаше само горната част на главата на госта. Може би хората изпитваха нужда да направят това тук — да погледат града отгоре и да почувстват живота.

Отвори се още един прозорец и се показа още една глава. После още една, и още една глава. Амбър потисна смеха си, спомняйки си клипчета, които беше гледала от една стара телевизионна игра на име „Холивудски квадратчета“. Потисна порива да им подвикне и да сподели с тях шегата. Само че усмивката ѝ угасна, докато наблюдаваше гостите да пролазват от прозорците, да се притискат към стената с лице надолу, преди да се спуснат в мрака под тях.

Нещо се замъгли от лявата ѝ страна — някой се спускаше от прозореца над нея. Тя се обърна, погледна нагоре — право в лицето на самия Варга, който се държеше за тухлите, а палтото му се развяваше зад него. Очите му бяха диви и се впиваха в нея. След което той се пусна и се хвърли към нея.

32

Амбър изпищя, дръпна глава, а Варга профуча покрай прозореца ѝ.

Тя бързо го затвори, отскочи назад, след което излезе от стаята и побягна към тази на Майло.

Заудря с юмрук по вратата.

— Майло, отвори! Майло!

Глен излезе от неговата стая.

— Амбър? Какво става?

— Трябва да се махаме. Варга е… Не знам какво е. Но има и други като него и трябва да се разкараме оттук преди да… направят нещо.

Глен кимна.

— Не говориш много смислено, да ти кажа.

Амбър не му обърна внимание и завъртя дръжката на вратата на Майло. За нейна изненада беше отворено и тя влетя вътре. Стаята беше празна. Леглото беше недокоснато.

Пръстите на Амбър се заровиха в косата ѝ.

— Виждал ли си го?

— Кого? — попита Глен.

— Майло! Кого другиго? Виждал ли си го?

— След вечеря? Не. А ти?

— Видях го да идва насам с нея.

— С коя нея?

— Онази жена — Вероника.

Глен изглеждаше смаян.

— Тя е тръгнала с Майло? О, леле майко. А цяла вечер ми хвърляше погледи.

— Едва те погледна.

— На това му се вика дискретност.

Амбър го избута и изтича обратно към стаята си. Глен се опита да влезе при нея, но тя го избута навън.

— Ще се преобличам — каза. — Ти чакай тук. Кажи ми, ако видиш някого.

Хлопна вратата, направо разкъса пижамата си и се намъкна в дрехите си. Когато приключи, излезе от стаята и побърза надолу по стълбите.

— Може ли да ми кажеш, ако обичаш, какво става? — попита Глен, подтичвайки зад нея.

Амбър постави пръст на устните си, той се нацупи и млъкна.

Тя запристъпва тихо, забелязвайки за пръв път колко тихо бе станало внезапно, сякаш хотелът сдържаше въздух. На рецепцията нямаше никой. Тя се обърна, за да се спогледа с Глен, но той абсолютно нямаше представа колко зловещо е всичко.

— Сега вече мога ли да говоря? — попита той.

Тя изсъска и го фрасна, а той отново се нацупи и потърка ръката си.

Тя го поведе към задната част на хотела. Сега вече и Глен беше забелязал колко неестествено тихо бе станало.

— Къде са всички? — прошепна.

Амбър не отговори.

Стигнаха до малката вратичка, която водеше към паркинга в задния двор. Няколкото слаби лампи отвън не помагаха особено да разсеят нарастващата тъма, но Амбър просто нямаше друг избор. Преброи до три, после изскочи тичешком от хотела. За щастие, нищо не я нападна. Стигна на бегом до оградата и спря, а изпод краката ѝ се изстреля струя дребни камъчета. Глен едва не се блъсна в нея.

— Опа, извинявай — каза той. — Какво има? Защо… Ей, къде е колата?

— Няма го — меко каза Амбър.

Глен отиде до средата на двора, сякаш можеше да погледне от друг ъгъл, през който щеше да види липсващия Чарджър.

— Къде? Къде е отишъл? Мислиш ли, че Вероника е с него? Трябва да си установим правило за в бъдеще. Правилото „Аз я видях пръв“. Знаеш ли, можеше да съм аз, но съм твърде голям джентълмен, за да направя такава крачка толкова бързо.

Над главите им се чу пърхане.

Амбър вдигна очи. Светлините в двора превръщаха тъмнината отгоре в непроницаем покров от беззвездно черно.

Тя обърна глава, следвайки пърхането, което се движеше от дясно наляво. После още, отпред назад. Още пърхане, все по-близо и по-близо, а после се издигна и се отдалечи. Пърхането не беше от пера, нито от криле, а от дрехи.

— Глен — прошепна Амбър.

Глен стоеше с ръце на кръста.

— Майло знаеше, че я харесвам. Беше очевидно. Може и да е нещо ирландско, но мъжете не си правим такива номера. Това не е готино.

— Глен.

— Когато се върне, ще трябва да си поговорим. По мъжки.

— Глен, влизай вътре — нареди Амбър с равен глас. Отгоре се чу кикотене.

Глен се огледа.

— Чу ли това?

— Влизай вътре, Глен.

Той я наблюдаваше намръщен как се промъква заднишком към вратата. Мракът около тях беше жив. От всички страни се носеше ужасяваш шепот, ликуващ и подигравателен, а отгоре — пърхането. Все същото пърхане.

Амбър влезе в хотела гърбом, придържайки вратата отворена за Глен, който я следваше. Мръщеше се, докато вървеше и не спираше да върти глава. Мракът над него се надипли. Тя забеляза движение на форми. Шепотът се усили. И още. Сега вече се чуваше смях — жесток и злокобен смях. Глен спря да се оглежда и забоде поглед в Амбър. Беше препариран от ужас. Лицето му трепереше, сякаш сдържаше писъка си, сякаш се приготвяше да скочи.

От двете му страни, от сенките пристъпиха хора. Старец с бяла коса. Жена на средна възраст с перлена огърлица. Млад мъж с акне. Още и още. Всички имаха еднакви усмивки.

После сенките се раздвижиха, нещо се пресегна изотгоре, а Амбър сграбчи Глен и го дръпна вътре, тръшна вратата и притисна гръб в нея.

Мигновена тишина.

С изключение на Глен.

— Олеле, Боже! Майко мила! Погледни ми ръцете! Виждаш ли как съм настръхнал? Какво беше това, по дяволите? Беше зловещо! Пълен бляк, нали се сещаш!

Той потри ръцете си и тила си и се засмя.

— Това място те хваща за гушата в някакъв момент, а?

Амбър се вторачи в него.

— Не ги ли видя?

— Кого да видя?

— Хората.

— Къде?

— Там навън! Бяхме заобиколени!

— Ъ, Амбър, бяхме само ние двамата…

— Тъкмо щяха да те хванат!

— Кой бе?

— Хората! Чу ги!

— Това беше вятърът. Беше много зловещо и призрачно, и страшно, и нали се сещаш… този вятър.

— Това бяха гласове. Това бяха хора, които шепнеха и се смееха.

— Вярно, че звучеше като смях.

— Ами хората, които летяха?

— Летяха ли? Какво?

— Щяха да те грабнат!

Глен постави ръце на раменете ѝ и каза с вбесяващо успокоителен тон:

— Амбър, ти направо откачи. Хотелът е празен, а Майло се е чупил и нямаме никаква представа какво се случва, но ще трябва да запазим спокойствие. Ако оставим на въображението си да се отнесе, сме…

— Майната ти — каза Амбър и тръгна.

— Нямах нищо лошо предвид — започна Глен, докато я следваше по петите. — Къде отиваш?

— В стаята си. Ще барикадирам вратата и ще чакам сутринта.

— А, да, хубавият сън вероятно е най-доброто нещо.

— Млъквай, Глен.

Тя тръгна нагоре по стълбите.

— Ей, разбирам — каза той. — Изплашена си. Разбирам, и аз съм така. Може би ако се промениш в твоето, така де, сещаш се, в другото ти аз, може да не изтрещяваш толкова много. Може да успееш да се успокоиш.

— Не е добра идея да се успокояваш, когато си в опасност. Трябва да си останем изплашени и под тревога.

— Съгласен съм — каза Глен. — И ти вярвам. Вярвам, че сме в опасност. Така че мисля, че трябва да отидем в твоята стая, да се барикадираме, а ти да се промениш в другото си аз и да чакаме до сутринта.

Амбър го изгледа.

— Ние?

— Нали и аз съм в опасност?

Тя въздъхна.

— Мда.

— Ами хайде тогава — рече той и влезе в стаята ѝ.

Тя стисна зъби и го последва, след което заключи вратата.

— Ще поема първата смяна, ако искаш — каза Глен и отиде до отворения прозорец. — Можеш да се промениш, когато решиш.

Амбър почувства как кръвта се отдръпва от лицето ѝ.

— Затворих го, преди да изляза — прошепна тя.

Глен постави ръце на перваза.

— Ей — каза, — виждам къщата на Алтеа оттук.

След което го отнесоха.

Амбър се разкрещя и се намери с червената кожа, преди да осъзнае какво става. Изтича до прозореца, погледна навън, но не видя нищо, само чу смеха. Отново затвори прозореца, увери се, че резето е добре залостено и дръпна пердетата. Избута гардероба пред вратата. Най-накрая извлачи завивките в ъгъла, седна и се зави до брадичката с одеялото.

Нещо стържеше по вратата ѝ. Нокти.

Някой шепнеше в ключалката.

Амбър зачака утрото.

33

Тя не спа.

Беше уморена, очите ѝ жадуваха да се затворят, но не заспа, не и когато Глен бе отвлечен така, не когато Майло бе изчезнал, не и с всичките онези… хора навън. Нито пък си върна нормалния вид. Остави рогата и зъбите, и ноктите — носеха ѝ същото спокойствие, каквото оръжието на войника.

Половин час преди зазоряване, тишината напусна хотела. Амбър чу стъпки в стаята отгоре. Чу прозорец, който се затваряше на долния етаж. Връщаха се.

Когато зората разчупи мрака, през завесите проникнаха няколко слаби лъча утринно слънце. Тя чу как звуците на нормалността постепенно проникнаха през пода. Отваряха се и се затваряха врати. Гласове, който се поздравяваха за добро утро.

Почака до седем часа, докато слънцето се вдигне напълно и денят започне наистина. Стана. Дръпна завесите. Каскейд Фолс се простираше свеж пред погледа ѝ.

Върна обратно гардероба и отключи вратата. Когато никой не влетя в стаята, тя си пое дълбоко дъх и усети как рогата се прибират обратно.

Пристъпи навън, като внимаваше да стъпва възможно най-безшумно. Стигна на пръсти до стаята на Майло, протегна ръка към дръжката, но вратата се отвори, преди тя да я докосне.

Амбър изхълца, а Майло отскочи.

— Боже — издиша той и се намръщи.

Тя го избута и влезе в стаята.

— Къде беше? — прошепна.

Той погледна към отворената врата, после към нея, сетне затвори.

— Моля?

— Снощи, ти изчезна. Беше взел и колата.

Той кимна.

— Вероника искаше да се повози. Никога не се беше качвала на Чарджър. Защо?

— Те взеха Глен.

— Кой?

— Варга — отвърна тя. — Варга и останалите взеха Глен.

— Не съм сигурен, че те разбирам.

— Снощи летяха наоколо и го извлякоха от прозореца!

Майло я изгледа.

Тя впи поглед в него.

— Не смей да казваш, че съм си въобразила всичко.

— Нямаше да го направя — промърмори той. Отиде до леглото, измъкна чантата си изпод него и извади пистолета и кобура си от страничния джоб. Закопча го на колана си и го плъзна така, че да не се вижда. После облече отгоре якето си.

Поведе към стаята на Глен. Заслуша се за миг при вратата, после бутна и отвори. Първото, което ги посрещна, беше кроткото хъркане на Глен.

Майло отвори завесите и Глен се събуди, завъртя се и се втренчи уморено в тях.

— Какво правите в стаята ми? — попита той с пресипнал глас.

— Какво стана? — попита Амбър.

— Моля?

— Снощи — поясни Майло. — Амбър, започни от начало.

— Не можех да спя — каза тя, — затова отворих прозореца. Видях Варга и още може би пет-шест човека, които лазеха надолу по стената. Никакви въжета, никаква екипировка, просто се лепяха за тухлите… Тогава… тогава се пуснаха и полетяха.

Глен се намръщи.

— Полетяха?

— Да — сопна се тя, после го загърби, обръщайки се отново към Майло.

— Тогава отидох при теб, но теб те нямаше. Дойде и Глен и излязохме навън да търсим колата.

— А нея също я нямаше — услужливо добави Глен.

— Но там имаше и други хора — продължи Амбър — и чувах как горе летяха още. Почти хванаха Глен, но успяхме да се приберем, отидохме в моята стая… Бях затворила прозореца преди да изляза, а пак беше отворен, Глен отиде до там и го отвлякоха.

Глен се намръщи.

— Тъй ли?

Тя се извъртя рязко.

— Издърпаха те през прозореца, Глен.

Той обработваше информацията.

— Охх — рече. — Значи това е станало.

Амбър беше готова да го убие.

— Какво?

— Събудих се на земята — отвърна Глен. — Сигурно съм паднал.

— Не падна. Издърпаха те! Ако беше паднал, половината кости щяха да са ти изпочупени!

Той поклати глава.

— Не е задължително. Ако тялото ми е било отпуснато през цялото време, има голяма вероятност…

— Млъкни, Глен! Как може да не си спомняш?

— Сигурно съм припаднал. Спомням си всичко, което разказа, с изключение на това, дето не съм го видял, например си спомням, че се качихме в стаята ти и после как се събуждам навън. Върнах се обратно, почуках на вратата ти, но беше заспала…

— Не бях заспала.

— Е, значи не си ме чула, тъй че просто отидох да си легна.

— А и ако си бил ти, не си чукал. Ти дращеше.

Глен се намръщи по-силно.

— Че защо да го правя?

— Амбър — каза Майло, — видяла си Варга, нали така? Сигурна ли си, че беше той?

— Напълно.

— Тогава ще отидем да си поговорим с нашия мил домакин.

Тя кимна.

— Добре. Чудесно. Аха.

— Имам въпрос — обади се Глен. — В какъв свят живеем, щом един мъж може да застане между друг мъж и жената, с която този друг мъж споделя дълбока връзка и силно физическо привличане?

— За Вероника ли говориш? — попита Майло и звучеше наистина объркан.

— Да, Майло, да, за нея.

— Тя не те харесва, Глен.

— Не е вярно.

— Каза, че ѝ напомняш на стреснат сурикат.

Глен замълча за миг. После отвърна с:

— Това няма почти никакъв смисъл.

— Ставай и се обличай — каза Амбър и излезе от стаята. — И си вземи чантата. Няма да спим тук довечера.

Глен взе да мърмори, но се облече и Амбър ги поведе надолу.

— О, здравейте — ведро ги поздрави Ингрид, щом ги видя. Очите ѝ се насочиха към багажа им. — Нима си тръгвате толкова скоро? Добре ли прекарахте нощта?

— Някои от нас я прекараха по-добре от други — каза Глен, докато се приближаваше.

Ингрид доби загрижен вид.

— О, лошо за някои от вас, тогава. Мога ли да ви убедя по някакъв начин да останете?

— Не знам — рече Глен. — Да имате по-малка сестра?

Майло рязко се изправи пред него.

— Може ли да поговорим с господин Варга, моля?

Ингрид за пореден път ги дари с една от усмивките си.

— Съжалявам, господин Варга е навън по работа за целия ден. Очакваме го да се прибере довечера, ако ще ви е от полза?

— Разбира се — отвърна Майло. — Тогава ще поговорим с него.

— Чудесно — каза Ингрид. — Нещо друго, с което да съм би полезна?

— Не, благодаря — отвърна Майло и подаде ключа си.

Амбър и Глен направиха същото и отидоха до Чарджъра, без да си кажат и дума. Качиха се.

— Този град не ми харесва — каза Амбър. — Тръгваме си веднага, щом разберем къде е Грегъри Бъкстън.

Глен кимна.

— Значи, ще разпитваме майка му. Ще я принудим да ни каже къде е.

Тя се обърна към него.

— Какво?

Той мигна.

— Ние… няма да разпитваме майка му?

— Тя е кажи-речи на колко… на сто?

— Религиозна е — намеси се Майло, докато палеше колата. — Днес е неделя. Най-вероятно ще отиде на църква. Което значи, че ще е извън къщата.

— Ще проникнем с взлом! — възкликна Глен. — Много сме добри в проникването с взлом! Макар технически да не влязохме така в Спрингтънската библиотека, просто се скрихме в тоалетната, но пък резултатът беше същият.

— Млъкни — кротко нареди Майло. — Аз ще вляза и ще претърся нещата ѝ. Все трябва да има някоя картичка или писмо, или тефтерче с адреси, нещо.

— А ние какво ще правим? — попита Глен.

— Ще следим нея — отвърна Амбър. — Ще се уверим, че няма да се прибере по-рано. Ако го направи, ще я забавим.

— Как?

— Нали каза, че по-възрастните жени те намират за неустоим?

Глен пребледня.

— Искаш… да я съблазня?

Амбър вдигна рамене.

— Само ако се наложи.

Спряха на няколко преки от къщата на Алтеа Бъкстън и тръгнаха пеш. При третото прекосяване на улицата ѝ, видяха, че излиза. Майло изчезна зад къщата, а Амбър и Глен я последваха на петминутната разходка до църквата.

Точно преди да пристъпи прага ѝ, Амбър се зачуди дали няма да избухне в пламъци в мига, в който докосне пода.

За щастие, не пламна.

Избраха си местенце на реда близо до изхода, откъдето можеха да държат Алтеа под око. Амбър се опита да си припомни кога последно беше влизала в църква. Дали изобщо някога беше влизала? Родителите ѝ не се занимаваха с това — каква изненада! — а училището ѝ беше с доста светски уклон. Може би беше виждала как изглеждат църквите отвътре по филмите и по телевизията. Погледна към статуята на Христос на кръста, отбелязвайки си, че трябва много да е тренирал за такива плочки на корема, и за пръв път се сети за молитва.

Бог ли беше отговорът? До скоро никога не ѝ се беше налагало да мисли за това, но принудена да застане лице в лице с ярката реалност на демони и дяволи — трябваше само да се погледне в огледалото, така че може би това беше моментът да започне да се моли.

Дали щеше да помогне да застане на колене и да се моли? За миг се замисли дали да не се помоли за родителите си, да се осъзнаят, да се оправят от тази лудост, която ги беше обхванала. После почти толкова бързо се отказа от хрумването си. По същия начин можеше да си пожелае щастливо детство, в което не я игнорираха.

— Не ми е добре — прошепна Глен. — Май имам вътрешни наранявания.

Дали някой свещеник нямаше да успее да я освободи от греховете ѝ? Амбър се зачуди какво ли би казал за рогата ѝ. Ако влезеше в изповедалнята и му кажеше истината, цялата истина, и се разкриеше в цялата си червенокожа прелест, каква ли щеше да е реакцията му? Дали щеше да разклати вярата му, да я отслаби, или обратното? Дали щеше да има отговор за нея, или пък щеше да я изгони от това свято място, проклинайки съществуването ѝ, проклинайки нея пред очите на своя Бог?

Дали вече не беше прокълната в очите на неговия Бог?

Христос я гледаше отгоре, целият мускули и мижава препаска, но не издаваше нищо. Хитрец е този Христос.

— Приятели — започна свещеникът. Беше млад и дори от мястото си, Амбър виждаше торбичките под очите му като тъмни кръгове. Имаше нужда от сън. Можеше да му съчувства.

— Днешният ден ни носи тревожни времена — продължи той. — Включваме новините и виждаме как цивилизацията се срива навсякъде по света. Войни, престъпления, тероризъм, ненавист. Бедност. Неправда. Накъдето и да погледнем — предупредителните знаци на злото. То завзема всичко. Пуска корени. Но, ще попитате вие, защо трябва да пускаме новините, за да видим доказателства за това? Защо трябва да отворим вестника или да влезем в интернет? Семената на злото не са ли пуснали вече корените си тук, в самия ни град?

Вълна от шепот сред вярващите, а Амбър се поизправи малко повече.

— Бог е на моя страна — каза свещеникът. — Той е моят пастир. Той ме води. Той ме пази. Но дори и така, аз се боя. Започвам да се съмнявам. Не в Бог, обаче. Той е все тъй силен, както винаги е бил. Не, приятели. Съмнявам се в себе си. Защото плътта ми е слаба. Сърцето ми е слабо. Преди две седмици погребахме нашия добър приятел отец Тейлър и ето изведнъж се оказах тук горе съвсем сам. Осъзнавам, че ми липсва неговото успокояващо присъствие. Липсват ми думите му, съветите му. И преди всичко ми липсва неговата смелост.

Свещеникът погледна за кратко настрани и Амбър за пръв път забеляза голямата снимка, окачена на статив. От нея гледаше усмихнат, белокос старец.

— Той знаеше, разбирате ли — продължи свещеникът. — Той го чувстваше. И го отричаше. А сега е твърде късно.

— Човекът на снимката — прошепна Амбър на Глен.

— Какво за него?

— Видях го — отвърна Амбър. — Видях го снощи пред хотела.

И тогава някой запя. С нисък, тих глас.

„Долу с върбите в градината,

където се срещнахме аз и любимата.“

Тишината полека завладяваше църквата.

„Както седяхме ръка за ръка,

моята мила заспа.“

Амбър вече го виждаше — мъжа, който пееше. Седеше с наведена глава.

„Имах бутилка Бургундско вино.

А моята мила не знаеше го.

Девойчето мило отрових така,

там на брега на онази река.“

Хората от двете му страни започнаха да се отдръпват.

Той продължаваше да пее. Тогава към него се включи и женски глас.

„Пронизах я с меча,

кървав нож беше той.“

Поде и трети глас, следван от още отдръпващи се хора и усилващо се пеене.

„В реката пуснах я аз,

знак страшен туй беше за нас.“

Още един човек се включи в песента и пееше с наведена глава, после пети и шести, и хората вече се изправяха, бутането им прерасна в изблъскване, докато се опитваха да се отдалечат възможно най-много от пеещите, а паниката растеше заедно с надигащите се гласове; седми и осми се включиха в хора, свещеникът се дръпна назад с изражение на ужас, а хората вече плачеха и тичаха към изхода.

Амбър забеляза как някой избута Алтеа изотзад и как тя падна на колене. Амбър скочи от пейката, промуши се през надигащата се тълпа и едва самата тя не падна под напора. Но успя, сграбчи Алтеа за ръката и я издърпа, сега Глен беше отпред, разчиствайки пътя към вратата.

„Приключи моят бяг

под слънцето на този свят.

Бесило ме чака сега.“

Амбър надникна зад рамо, видя как десетима или дванадесет ду̀ши се изправят, но все така с наведени глави, и продължават да пеят.

„Че аз съм този, дето уби

девойчето мило на име Роуз Конъли.“

И тъкмо когато Алтеа припадна и цялата ѝ тежест се стовари в ръцете на Амбър, те изскочиха на слънце.

34

Закрепили я помежду си, двамата с Глен наполовина ходеха, наполовина носеха Алтеа нагоре по хълма и обратно към дома ѝ.

Тя, въпреки скромния си ръст, беше тежка жена и придвижването ставаше бавно и трудно. Алтеа на два пъти се свести, започваше да мърмори нещо, после отново припадаше, а кръстчето на верижката около врата ѝ се лашкаше под брадичката. Стигнаха до къщата, Амбър почука, като викаше Майло по име. Миг по-късно, вратата се отвори и той ги пусна вътре. Докато се качваха нагоре по стълбите, му обясниха какво беше станало, след което внимателно положиха Алтеа в леглото. Мърморенето спря рязко и тя заспа дълбоко.

Майло и Глен си размениха погледи, после излязоха от стаята. Амбър се намръщи, докато не осъзна, че очакват от нея да се погрижи да я съблече.

Десет минути по-късно слезе при тях в дневната.

— Следващия път, когато трябва да се приготви някой стар човек за лягане — каза тя, — ще го направи някой от вас.

Дневната беше скромна, с нисък полилей и тапети, които едва ли са били на мода, дори когато са били правени. Върху килима имаше черги, а завесите бяха тежки и стари. До студената камина се гушеха диван и фотьойл, който гледаше към телевизор — толкова грамаден, че сигурно щеше да размаже жената, ако паднеше върху ѝ. До прозореца имаше малка, кръгла масичка с покривчица. Снимки в рамки стояха като войници на парад. Над камината имаше картина на Иисус.

— Ходил съм на църква — казваше Глен, докато заставаше пред прозореца, надничайки иззад щорите. — Такова нещо не би трябвало да се случва. Беше зловещо. Беше повече от зловещо. Беше… много зловещо.

Майло разлистваше някакво тефтерче с адреси, но спря и продължително изгледа Амбър.

— Мислиш ли, че има нещо общо с онова, което си видяла снощи?

— Вероятно — отговори тя. — Свещеникът говореше за това как семената на злото вече са покълнали тук. Почти съм убедена, че това бяха някои от семената, за които говореше. Ти откри ли нещо?

— Още не — отвърна Майло. — Но може би Алтеа ще е по-сговорчива след тази случка.

— Но вероятно ще има нужда някой от нас да е до нея, когато се събуди — обади се Глен. — Само, за да сме сигурни, че няма да изтрещи. Аз ще поема първата смяна.

— Чакай — спря го Амбър. — Мислиш, че ще се почувства много сигурна, когато се събуди и види някакъв странен ирландец в спалнята си?

Глен се намръщи.

— Че какво лошо има?

Амбър не си направи труда да му отговори. Просто се качи отново горе. Седна в едно кресло и се загледа в спящата Алтеа. След няколко минути затвори очи. Само за миг. Само, за да си отпочине.

* * *

Когато се събуди, светлината вече имаше червени отблясъци, като капчици кръв във вана с вода. Тя се прозя и се изправи на стола. Замръзна насред прозявката си. Леглото беше празно.

Притеснена, избърза надолу по стълбите и откри Алтеа да седи в дневната с Глен.

— Амбър — каза той, като се усмихваше широко, — най-сетне се събуди!

— Не посмях да те притесня — обади се Алтеа. — Изглеждаше изтощена, така че си рекох — я, да оставя горкото момиче да подремне.

— Ъ, благодаря — отговори Амбър. — Надявам се да не съм ви стреснала или нещо такова.

Алтеа се усмихна тъжно.

— Да ти кажа, трябва повече от едно девойче, за да се стресна.

Майло влезе с елегантна чинийка и чаша, от която димеше чай.

— Заповядай, Алтеа — каза той и подаде чая.

— Истински светец, това си ти — отвърна Алтеа, пое чашата и отпи.

— Надявам се, че този път не е толкова силен?

Алтеа се засмя.

— Не, скъпи, идеален е, благодаря ти.

Майло седна в креслото и погледна Амбър.

— Алтеа тъкмо ни разказваше кои са хората от църквата. Някои от тях са били болни напоследък.

— Точно така — потвърди Алтеа. — Знам, че Том Прендъргаст не е ходил на работа от понеделник, а Рейчъл Фолкнър не си е поела смяната в кафенето вчера или онзи ден. Дори не се е обадила, че се чувства зле. Аз не съм от хората, дето ще слушат клюките, но момчето на Стивънс не е бил добре цяла седмица. Казват, че имал инфекция.

Тя кимна, докато го казваше, сякаш Амбър трябва да е наясно за каква инфекция става дума.

— Мислиш ли, че всички са болни от едно и също нещо? — попита Амбър.

Алтеа отпи още една глътка от чашата си.

— Сигурна съм, че не знам. Но така изглежда, нали? Всички се оплаквали от слабост, а който ги е срещал, е забелязал колко са бледи. А после и…

Гласът ѝ заглъхна…

— А после какво? — настоя Майло.

Алтеа, обаче, само се усмихна.

— Нищо, скъпи. Просто разтревожени хора, това е.

— По-рано споменахте нещо за странни случаи на смърт? — каза Глен.

— О, небеса, не — отвърна Алтеа, а малките ѝ очи блестяха. — Такива приказки не са нищо повече от непристойни клюки, а аз не се занимавам с такива неща. Просто имахме една много странна година, много тревожна. При мистериозни обстоятелства умираха хора, после други твърдяха, че са ги видели, дни или седмици по-късно, да се разхождат по улицата. Винаги нощем, обаче. А всичко започна от онова нещастно семейство.

— Разкажете ни — каза Глен. — Моля ви.

Връхчето на езика ѝ се показа между устните, докато обмисляше молбата, след което се скри. Тя постави чашката и чинийката на масичката и зае изправена стойка на дивана. Майло и Глен се наведоха към нея. Амбър, която седеше на облегалката на креслото на Майло, направи същото.

— Семейство Мастърсън, — започна Алтеа. — Чудесно семейство. Майката беше адвокат, съпругът ѝ — учител. Математика, мисля. Имаха две прекрасни деца. Момчето беше по-малкото. Всички го наричаха чудо. Сложѝ го на пианото и ще ти засвири като Моцарт. Дай му цигулка — цял Вивалди. Дъщерята обаче — Розали, тя беше запомнящата се. Смея да твърдя, че от пръв поглед щеше да се влюбиш в нея, Глен. Красива и мила, интелигентна и забавна. Беше цветето на Каскейд Фолс. Имаше много кандидати, както чувах, и те са се държали забележително добре в нейно присъствие. Никакви непристойни истории. До Кейлъб Тълк.

— Кейлъб беше проблемно момче — продължи тя. — Сбивания. Изключван от училище три пъти. Вандализъм. Но, както и всяко друго момче на неговата възраст, беше влюбен в Розали Мастърсън. Тя беше любезна с него, което само говори още за характера ѝ, не мислите ли? Но такава си беше Розали. Момиче, твърде добро за този свят.

— В такъв случай предполагам, че ѝ се е случило нещо наистина лошо — каза Амбър.

Алтеа кимна сериозно. Взе чашата, отпи и пак я постави върху чинийката.

— Ухажванията на Кейлъб Тълк бяха ужасно, абсурдно непристойни. Той прие любезното ѝ отношение за нещо повече и се наложи тя да отхвърли задаванията му. Той не прие това добре. Казват, че се обесил на едно старо дърво до хотел Варга.

— Казват? — повтори Глен. — Не се ли знае със сигурност?

— Приятелката ми Сали Ан Дийтън настоява, че го е видяла как виси там, но докато полицията пристигне на място, тялото вече изчезнало.

— Какво се е случило с него?

— Никой не знае — отвърна Алтеа. — Но три нощи по-късно, в къщата на семейство Мастърсън се случи жестоко и кърваво убийство. Майката беше с отрязана глава. Бащата — с изтръгнато сърце. Синът, горкото дете, било разкъсано крайник по крайник. А Розали — отвлечена.

— Мислите, че го е направил Кейлъб — каза Майло.

— О, да — отговори Алтеа. — Вратата към спалнята на Розали била разбита. На стената до прозореца било написано „Кейлъб Тълк обича Розали Мастърсън“ със собствената ѝ кръв.

След тези думи последва тишина. Алтеа взе чинийката в ръка и отпи още една глътка от чая.

— Оттогава нещата тръгнаха зле и стават все по-зле. Хората умират, после пак се надигат. И, хайде сега, махнете тези изражения. Вие знаете. Ясно ми е. Има нещо там навън… нещо зло. И вие можете да го почувствате. Той не е от нашия свят.

— Той?

— Варга — каза тя. — Всичко се върти около него.

— Защо не си тръгнете? — попита Глен.

— Щях да съм си отишла още миналата седмица, ако колата ми не се беше счупила, — засмя се Алтеа. — Първо се инатих. Живея в Каскейд Фолс цял живот и бях решена да не допусна някакви сатанински изчадия да ме изгонят от собствения ми дом. После, е, просто размислих. Вампирите са способни да докарат човек до това.

Глен примига.

— Вампири ли?

— Ами разбира се, — отвърна Алтеа. — За какво си мислехте, че говоря?

— Представа нямам — каза Глен. — Но пък вампири? Наистина ли?

Алтеа кимна.

— Затова си нося кръстчето, където и да отида и затова не каня никого в дома си след залез-слънце. Хората, които пееха днес в църквата, са нещо като домашните любимци на вампирите — поробени са, но не са изцяло изсмукани. Знам си аз, по-добре да ми повярвате.

— Наистина ли говорим за вампири тип Дракула? — попита Глен, а на лицето му се разстилаше широка усмивка.

— Разбира се — каза Алтеа. — Ако ги бяхте погледнали отблизо, щяхте да забележите, че всички те имат по две прободни ранички на шиите си.

— Леле… — продума Глен.

Алтеа го погледна тъжно.

— Също като твоите.

35

Усмивката на Глен угасна.

— Моля?

— Имаш следи от ухапано, миличък — каза Алтеа, потупвайки с пръсти яката си.

Глен се намръщи и ръката му машинално се залепи за шията му. Ококори се.

— Какво?

Скочи като ужилен и се завъртя така, че Амбър и Майло да видят следите.

Амбър се изправи и едва не залитна.

— О, по дяволите.

— Какво значи това? Какво значи? — викаше Глен. — О, Боже, вампир ли съм? Това значи ли, че съм вампир?

— Не си вампир — отвърна Майло. — Но си белязан.

— Не отново! Не може да бъде! Нали вече бях белязан веднъж! Носех Знака на смъртта! Не може пак да ме белязват!

— Какво означава белязан? — попита Амбър.

— Означава, че вампирът, който е ухапал Глен, може да го намери по всяко време, когато пожелае — отвърна Алтеа и вдигна рамене. — Подготвила съм си домашното.

— Аз съм белязан — промълви Глен с широко ококорени очи.

— Няма нужда да правиш от мухата слон — каза Майло, но Глен вече крачеше към входната врата.

— Трябва да се поразходя — рече той. — Трябва… трябва да се освободя!

След което си тръгна, а вратата остана отворена подире му.

— Какъв мелодраматичен младеж — каза Алтеа.

Но преди вратата да щракне, Глен влетя на бегом обратно вътре.

— Тук са! — извика, затръшна вратата и се втурна към прозореца.

Амбър се намръщи.

— Вампирите?

Глен се обърна към нея с истински ужас на лицето.

— Родителите ти.

Тя беше на прозореца, преди да осъзнае какви ги върши, тъкмо навреме да види колата на родителите си, която изчезваше зад ъгъла. Цялата се вледени.

— Видяха ли те? — попита Майло, сграбчвайки Глен за яката. — Познават те по физиономия. Видяха ли те?

— Не — отвърна Глен. — Не ме видяха.

Майло се обърна към Алтеа.

— Колко изхода има от този град?

— Боя се, че са само два — отговори тя. — Пътят на изток и мостът на запад.

— Със сигурност са ги покрили. Двама на изходите, а другите двама претърсват града. Трябва да тръгваме.

— Чакай — спря го Амбър. Вече ѝ идваше твърде много. Твърде скоростно. Тя имаше нужда нещата да се забавят, да има възможност да помисли. — Те… те не знаят защо сме тук, нали така? Искам да кажа, може и да са ни проследили до града, но очевидно не са говорили с Шанкс. Не знаят нищо за Алтеа и за сина ѝ, нито пък за вампирите. След няколко часа Каскейд Фолс ще гъмжи от тези неща, нали така, Алтеа?

Алтеа кимна.

— Влошава се с всяка изминала вечер.

— Ето — каза Амбър. — Това ще им отвлича вниманието. Ние трябва само да си траем до сутринта, после просто да се промъкнем покрай тях. Алтеа, ще те вземем с нас. Ще опаковаме багажа ти, докато чакаме.

— Това е план — съгласи се Майло. — Но щом са ни проследили чак дотук, значи знаят с каква кола сме. Ще се наложи да я скрия.

— Има малък хамбар точно преди моста — каза Алтеа. — Празен е и винаги отключен.

— Това е, значи — кимна Майло. — Ще скрия колата и ще се върна веднага, щом мога. Не отваряйте на никого. Вампирите не могат да пристъпват в чужда собственост, ако не са поканени, прав ли съм, Алтеа?

— Да, така е, Майло.

Майло се обърна към Глен.

— Ами ти? Мога ли да ти имам доверие да не свършиш някоя глупост?

— Аз съм създание на нощта — прошепна Глен.

— Май ще трябва да свърши работа — рече Майло и излезе забързано.

Амбър заключи вратата.

Щом стегнаха багажа на Алтеа и го приготвиха в коридора, Амбър я заведе горе, за да си почине. Когато жената захърка леко, се върна долу и откри Глен да стои до прозореца и да гледа навън.

— Пак ли ги видя? — попита тя. — Глен? Глен.

Той се обърна изненадан.

— Какво? Извинявай, какво каза?

— Родителите ми — каза тя. — Пак ли ги видя?

— О — отвърна той. — Не. Не съм ги виждал.

Тя кимна и застана до него. Погледът му отново се зарея към града от другата страна на прозореца. Изглеждаше уморен. Изхабен. Първо Знака на смъртта, а сега това… Независимо от факта, че я вбесяваше, не можеше да не го съжалява.

— Ето — обади се той. — Чу ли?

Тя потисна тревогата си за това, че родителите ѝ бяха тук, натика ги дълбоко в тъмна, тъмна дупка и се престори, че се заслушва внимателно.

— Ъ, не. Не мисля. Да чуя какво?

Той се намръщи.

— Нищо. Остави.

— Как се чувстваш? — нежно попита тя.

Той не я погледна.

— Чувстването е нещо, достъпно само за живите.

— Ами? — рече Амбър и го перна по рамото. — А това почувства ли го?

— Ауч! — той потърка ръката си. — Как може да удряш толкова силно с тези дребни ръчички? Боже!

Тя му се ухили.

— Не бъди толкова мелодраматичен.

— Мисля, че ми се полага да съм така, всъщност — отвърна той сърдито. — Ухапаният съм аз. Аз съм човекът със следи от вампир по кожата си.

— По кожата, викаш? — подкачи го тя.

Той отново се загледа през прозореца.

— Не знаеш какво им е на хората като мен.

— На кои — на ирландците ли?

— На прокълнатите. На обречените. На тези, които носят целувката на вампира по устните си.

— Вампирът те е целунал?

— Това е метафора.

— Ами.

Очите му отново се окръглиха.

— Ето пак!

Амбър се намръщи.

— Какво пак?

— Шепот — каза той. — Или… не шепот, а зов. Но е… тих. Сигурна ли си, че не го чуваш?

— Доста сигурна. Откъде идва?

— Отвън — отговори той и прехапа устни. — Амбър, ще ми обещаеш ли нещо?

— Зависи…

— Нали… няма да ме оставиш да умра сам?

Той я погледна и цялата болка, която някога бе изпитвал, се намираше точно там — в очите му.

— Няма да умреш — каза тя. — Ухапан си. Това значи, че вампирът се е хранил от теб. Не си преобразен.

— Знам, знам това, но… ти няма да ме оставиш да умра сам, нали? Нали сме приятели?

— Да. Предполагам. Нещо такова.

— Е, дори нещо-като-приятелите не се оставят да умират сами, нали?

Тя въздъхна и го хвана за ръката.

— Не, не се оставят. Всичко ще бъде наред с теб, Глен. Ще изчакаме до сутринта, после ще си тръгнем. Проста работа.

— Да — отвърна Глен. — Да. Съжалявам. Никога не съм имал кой знае какво семейство, с изключение на татко. Беше като мен, разбираш ли? Чувствителен. Мама все го критикуваше за това. Направо му се подиграваше. После той си загуби работата и тя направо вече не спираше да го мъмри.

— Как умря? — попита меко Амбър.

Глен се поколеба.

— Сам — отвърна накрая.

— Имаш ли братя или сестри?

— Брат. Голям тъпак.

— И аз съм имала брат — каза Амбър. — Много, много отдавна. И сестра. Не ги познавам. Винаги съм искала да имам брат, когато растях. Брат, който да натупа всеки, който ми се присмива и ме нарича с обидни имена.

— Брат ми беше този, който ми се смееше — рече Глен. — Той ме засипваше с разни обиди.

— Не мисля, че моят брат щеше да е такъв — отвърна Амбър. — Мисля, че щеше да е добър. Защо не се върнеш в Ирландия? При майка ти?

Той се усмихна тъжно.

— Тя не ме иска. И май никога не ме е искала. Не бях най-щастливото дете и просто, как да го кажа… преструвах се, че съм? Много я дразнех. А ти беше ли щастлива като малка?

— Мислех, че съм — отвърна Амбър. — Така де, знаех, че родителите ми са различни. Не ме държаха за ръка, не си играеха с мен… Смятах, че е заради нещо, което съм направила или нещо, което правех неправилно. Затова се опитвах да бъда повече като другите деца, но и това не свърши работа, опитах се да се държа повече като родителите ми, но и това нямаше ефект… Едва сега се обръщам назад и осъзнавам, че те просто не са забелязвали. Всичките ми дребни усилия да ги удовлетворя или да ги накарам да се гордеят, всяка промяна на поведението ми, за да ги накарам да реагират, те просто… не са ги забелязвали. Понеже не ги е било грижа.

— Значи и двамата сме били тъжни деца — каза Глен.

— Предполагам. Колкото повече ги мисля тези неща, толкова по-ясно ми става какъв живот съм имала.

— Страшничко, а?

— Така е.

Размениха си усмивки, тя го стисна за ръката и понечи да го пусне, но той се задържа за нея. Очите му намериха нейните, смекчиха се и той се приведе напред.

— Кълна се в Господ — рече тя, — да не си посмял да ме целунеш.

Той загуби кураж. Мина един миг, след което той гушна ръката ѝ и я пусна.

Мина още миг.

— Това беше супер странно — обади се Амбър.

— Тъкмо и аз това щях да кажа.

— Беше странно и притеснително.

Той кимна.

— Беше лош ход, вярно си е.

— Сериозно ли щеше да ме целунеш?

— Очевидно.

— Очите ти станаха странни.

— Чувал съм, че така става.

— Мислех си, че ме харесваш, само когато съм в демонски вид.

— Наистина ли смяташ, че съм толкова плитък?

— Да.

— Може и да си права — отвърна Глен. — Но не мислиш ли, че е вероятно да съм израснал като личност през последните няколко дни? След всичките ми близки срещи със смъртта и така нататък?

— Може — отвърна тя.

— Мисля, че е така — продължи той. — Вероятно осъзнавам, че когато става дума за красота — онова, което има значение, е отвътре. Или пък красотата е онова, което очите ми, сещаш се, съзират отвъд видимото? Мисля, че съм направил голяма крачка в отсяването кое е готино и кое не. Това е значим момент за мен. Но не съм искал да правя нещата между нас странни. Просто смятам, че наистина си невероятна и реших, че споделяме някакъв момент и се обърках. Съжалявам.

— Виж, Глен, искам да знаеш…

— И аз ценя приятелството ти.

— … че не ме привличаш по никакъв възможен начин.

Той примига.

— Моля?

Тя присви очи.

— Трябваше да кажа това, което ти каза, за приятелството, което ценя и тем подобни. По дяволите. Може ли да се върна назад и да си сменя отговора?

— Не мислиш, че съм сладък?

— Мисля, че си прилично симпатичен, да. Но това не означава, че ме привличаш.

— Защо не?

— Ами просто така.

— Сигурна ли си, че това е логично?

Тя го потупа по рамото.

— Ще ида да видя Алтеа. Може да е готова да поговори с мен за сина си вече. Като се върна, се надявам да се престорим, че нищо не е станало.

— Аха — отвърна той. — Хубаво.

Тя се качи горе, но се чувстваше странно.

Алтеа седеше на леглото си.

— Майло върна ли се вече? — попита тя.

— Не. Но не се тревожи за него — каза Амбър. — Майло може да се грижи за себе си. Ти как си?

Алтеа се усмихна.

— Аз съм стара и се нуждая от много почивка, но иначе съм си добре, както винаги. Или така предпочитам да мисля — тя се засмя. — Старостта има склонност да те връхлита, тъкмо когато не гледаш. Много е подла — облегна се назад с ръце върху корема си. — Искаше да разбереш нещо за Грегъри, нали така?

— Да — отвърна Амбър. — Ако ми кажеш. Той е още жив, нали?

Алтеа се усмихна тъжно.

— Доколкото знам. Не знам къде е, но може би има как да ти помогна да го откриеш. Колко знаеш?

— Знаем, че е сключил сделка с Дявола.

— Мнозина биха се затруднили да произнесат тези думи, но мисля, че ти си видяла повече от истината в живота, отколкото би искала. Права ли съм?

— Май да.

— Така си и помислих — каза Алтеа. — Грегъри… Така. Разбирам защо е направил, каквото направи, но това не значи, че е редно. Не и в очите на Бог.

— Защо го е направил?

— О, не беше от алчност или похот, или желание за власт, ако мислиш, че е това. Синът ми не е идеален, но е добър човек. Разбираш ли, всичко стана заради внука ми. Грегъри сключи сделката от любов. А любовта е оръжието на Бог. Точно затова се моля всяка вечер той да намери пътя си обратно към Бог и се моля Бог да пожелае да го приеме. Ще добавя и теб към молитвите си, ако искаш.

— Благодаря ти — отвърна Амбър, странно затрогната. — Би било хубаво някой да се моли за мен. Как се казва внукът ти?

— Джейкъб — каза Алтеа. — Беше болен от рак от съвсем малък. Докато навърши десет, болничното легло беше неговият дом. Целият беше набоден с маркучи — навън и навътре, имаше нужда от помощ, за да диша, после започна да не вижда… Науката не му помогна. Направи всичко възможно, но не свърши работа. Молех се, всеки ден се молех, но изглежда плановете на Бог бяха да убие това момченце и да вземе душата му на небето. Хубав план, като цяло, макар никак да не разбирах защо Бог го подлага на такива болки. Наистина не виждах смисъла от това да мъчиш дете, което не е сторило нищо на никого. Ако Бог е имал нуждата да измъчи някого, защо да не бяха хората, които с всички сили се борят да стигнат до небесата, поне малко? Да ги накара да пострадат малко, за да си заслужат мястото в отвъдното? Но да напълниш телцето на това малко дете с всички тези тумори, е… Това ми се струваше просто жестоко.

— Но Дяволът, разбираш ли, Дяволът няма време за Божиите планове. Дяволът и онзи негов Сияен демон са тук, за да объркват нещата. Грегъри сключи сделката и аз се радвам, че го направи, понеже бедничкият Джейкъб не заслужаваше онова, което Бог му причиняваше. Радвам се, че синът ми направи това, което направи, макар че се обрече завинаги.

— Какво искаше Сияйния демон в замяна?

— Душѝ — отвърна Алтеа. — Какво иска обикновено? Душѝ, душѝ и още душѝ — колкото по-невинни, толкова по-добре. Но синът ми е по-хитър от Сияйния демон. Джейкъб се излекува, а Грегъри изчезна, без да му се налага да пролее и капка кръв. Сияйния демон не знае къде да го търси. Така че се съмнявам, че ще успееш да го откриеш, ако нямаш нищо против да ти го кажа.

— И нямаш никаква представа къде може да е?

— Нямам — отговори Алтеа. — Грегъри вероятно смята, че така е по-безопасно — за него и за мен.

— Ами внукът ти?

Алтеа поклати глава.

— Джейкъб не знае. Поне не мисля, че знае.

— Дали може да поговорим с него?

— Боя се, че нямам телефонния му номер. Живее в Крикет Хил, това е в Колорадо. Улица Бъркит, мисля. Може и да съм в грешка.

— Той не ти ли се обажда?

Алтеа се усмихна.

— Младите си имат свой живот, както добре знаеш. Никой не е длъжен да ми се обажда, нито да ми пише. Ти обаждаш ли се на твоите баба и дядо?

— Аз, ами аз никога не съм имала.

Алтеа я потупа по ръката.

— Срамота. Имам чувството, че щеше да си добра внучка. Ами приятелят ти?

— Глен? Не, и неговото семейство не си струва приказките.

— Ами тогава — рече Алтеа, — е много хубаво, че има теб и Майло, нали?

— Предполагам.

Алтеа се усмихна.

— Хайде, върви сега. Оставѝ старата женица да си почива.

Амбър излезе от стаята и леко затвори вратата. Мина през тоалетната, а после си направи сандвич в кухнята. Направи и на Глен и му го занесе. Дневната беше празна.

— Глен? — повика тя.

Претърси къщата, като се паникьосваше все повече и повече. Най-накрая се приближи до прозореца и погледна в посоката, в която той гледаше, когато му се причуваше шепотът. В пълния мрак в другия край на града ярко светеше една-единствена къща.

Амбър свали тежкото разпятие от стената на Алтеа и го последва в нощта.

36

Амбър крачеше бързо, гледаше да се крие в сенките, а в ръката си здраво стискаше кръста. Улиците бяха неестествено притихнали, цялото градче Каскейд Фолс задържаше дъха си за утрото. Но дотогава имаше много време.

Някъде по средата на пътя Амбър забеляза първата кола, която се движеше из града. Тя се скри зад една ограда, прилепи се странично, надничайки през листата на добре оформения плет.

Колата мина бавно и толкова близо, че Амбър успя добре да огледа и Грант, и Кърсти.

Затаи дъх.

Никакви демонски рога у старите приятели на родителите ѝ. Изглеждаха си съвсем нормално, седнали в колата, оглеждаха се като ястреби в търсене на плячка. Амбър почувства безразсъден порив да се изправи, да се остави да я видят.

Устоя.

Колата продължи напред и Амбър се замисли над видяното. За лицата им. Спокойни, но в очакване. Търпеливи, но развълнувани. Знаеха, че е наблизо и че затварят капана. Желанието да се изправи бързо изчезна, заменено от толкова дълбока ненавист, че сега трябваше да се възпре да не закрещи ругатни по тях. Сърцето ѝ тупкаше още по-силно в гърдите и тя се преобрази, без да иска. Този път я нямаше придружаващата промяната болка.

Когато колата сви зад ъгъла, Амбър продължи напред, все още в демонската си форма, пресече бързо улицата и отново се плъзна в сенките.

Стигна до хотел Варга, без да срещне друг човек, и го заобиколи. В съзнанието ѝ проблесна гледката на вампирите, които лазеха по фасадата на хотела като мухи по парче гнило месо, но до този момент нямаше нищо необичайно, или неестествено, поне видимо. Тя продължи през тъмния квартал към единствената къща, която светеше.

Заобиколи я, като се криеше в сенките, след което пресече улицата и приклекна зад някакви храсти. Почака, за да се увери, че никой не я е видял, после надникна към отсрещната страна, към вратата, която зееше отворена, като гладна паст.

Беше се случило нещо ужасно.

Тя прехапа устна и усети острите си зъби. Ако вътре имаше вампири, тя носеше разпятието. Ако вътре бяха родителите ѝ, то нямаше да свърши никаква работа и тя щеше да върви директно към смъртта си.

Но нямаше избор. Глен беше в къщата, просто беше сигурна в това, и нямаше да го остави — не и ако имаше начин да го спаси.

Тя отново прекоси улицата на бегом, приведена ниско, като се изправи чак, когато приближи вратата. В последния момент си върна нормалния облик — ако беше в грешка и всичко беше наред, не искаше да докара инфаркт на собственика на къщата.

Амбър изкачи двете малки стъпала, отвори вратата до край и влезе вътре, като държеше разпятието пред себе си.

Коридорът беше дълъг и тесен, а в края му имаше врата с голямо матирано стъкло. От лявата страна се влизаше в добре поддържана, но необитаема дневна. От дясната подреден кабинет с много книжни лавици. Мина покрай масичка, на която имаше телефон от онези, които беше виждала само на снимка — с шайба. После спалня отляво, баня отдясно.

Къщата беше тиха и добре осветена. Зад матовото стъкло пред нея не се движеха сенки.

Амбър спря и се заслуша. Преброи до десет и след като все така не чу нищо, завъртя топката и бутна вратата. Тя леко се отвори и откри втора дневна, в която очевидно присъстваха следи от живот. Телевизорът в ъгъла, цепениците до камината, пръснатите по мебелите списания и книги — това беше помещението, в което собственикът на къщата прекарваше по-голяма част от времето си.

Беше прекарал тук и последните си мигове.

Тялото му лежеше рухнало до стария диван, а главата му беше завъртяна в обратната посока. Смъртта му изглежда бе бърза — или поне така изглеждаше. Дребно милосърдие. Амбър се чудеше дали щеше да остане поне някой в този град, който да клюкарства за случилото се, след тази вечер.

Дневната беше свързана с кухнята. Амбър безшумно прекоси застлания с килим под. Стигна до вратата, надникна вътре и тежък товар падна от раменете ѝ. Глен лежеше на масата с разперени ръце и крака, а очите му бяха отворени и мигаха. Дузини малки прободни рани бяха нашарили тялото му в идеални комплекти от по две дупки, а от раните изтичаха последните останали капки кръв. Кожата му беше почти бяла. Изглеждаше изпразнен. На косъм от смъртта.

Очите му се спряха на нея. Отвори уста, за да се обади, но се чу само слаба въздишка. Помръдна с пръст — само това му се удаде.

Вампирката влезе в кухнята от мокрото помещение в другия край. Беше на средна възраст и толкова бледа, колкото Глен. Усмихна се на Амбър, разкривайки острите си зъби.

Амбър се върна назад, излизайки от кухнята. Сега вратите, които свързваха дневната с двете спални, бяха отворени. Вампирите стояха там и я наблюдаваха гладно.

Тя се заизмъква към вратата с матираното стъкло. Те тръгнаха след нея. Осмина. Тя вдигна разпятието. По лицата на вампирите се изписаха изражения на физическа болка. Единият дори отскочи като опарен. Всички съскаха ядно.

Жената на средна възраст беше най-смела. С всяка нейна стъпка Амбър се отдръпваше назад. Очите на жената бяха удивителни. Пламтяха. Амбър не можеше да откъсне очи.

— Махни кръста — каза жената.

Гласът ѝ се стопи в главата на Амбър. Думите пееха. Достигаха до всяко кътче от съзнанието ѝ и носеха приятна, успокояваща топлина.

Ръката на Амбър се снижи.

— Махни го — продължи жената. — Нищо няма да ти сторим.

Амбър искаше. Много искаше да го направи. Не ѝ харесваше да държи разпятието така. Не искаше да нарани чувствата на жената. Но другите вампири — тях не ги харесваше. Плашеха я. Особено начинът, по който се приближаваха все повече с широки усмивки. Само след мигове, единият от тях щеше да е достатъчно близо, за да свали ръката ѝ или дори съвсем да избие разпятието от нея.

Толкова ли ще е лошо? Може би не. Може би трябва да им позволи да го направят.

Пламтящите очи на жената се отклониха за кратко към снижаващото се разпятие и Амбър отново можеше да мисли ясно.

Тя оголи зъби, които се удължиха и изостриха, кожата ѝ почервеня, мускулите се наляха, краката се удължиха, рогата пораснаха и сега вече вампирите започнаха да отстъпват, с широко отворени очи, насочени към нея — красива, ужасяваща и ръмжаща.

Жената на средна възраст зяпна.

— Какво си ти?

Амбър само изръмжа и с крачка назад се озова в коридора. Свободната ѝ ръка се обви около топката на вратата и тя бавно я затвори.

Хукна по-бързо по коридора. Сенките зад матовото стъкло се задвижиха към светлината и се скупчиха на едно място, оформяйки солидна маса. Амбър стигна входната врата и стъпи на първото стъпало.

Матовото стъкло се пръсна на парченца, когато вампирите изхвърчаха отвътре. Амбър се извъртя, отскочи от стъпалата и побягна. Те се хвърлиха по петите ѝ — кикотеща се, плюеща сбирщина от тела. Тя стигна до улицата и точно тогава една ръка я сграбчи за рамото. Амбър мушна разпятието през рамо, чу писък, ръката я пусна, а тя продължи да бяга. Вече бяха във въздуха — тъмни фигури, които прехвърчаха през нощното небе. Едната се спусна към нея и тя залегна, след което се препъна. Прескочи една ниска ограда и побягна през нечий заден двор. Внезапно плющене на дрехи някъде отгоре и тя почувства как една ръка минава през косата ѝ, изпускайки я съвсем за малко.

Изтича до следващата къща и не забави ход, докато се приближаваше към входната врата. Зад гърба си усети рязко раздвижване на въздуха и тя знаеше, че това е жената на средна възраст — онази с медения глас. Амбър скочи, подпря рамо на вратата, разби я на трески и в крайна сметка се просна на пода. Вдигна се. Вратата висеше на пантите си, но рамката беше празна. Не можеха да влизат вътре без покана.

Тя се обърна и видя човек на стълбите, забеляза как нещо проблясва в тъмното и залегна, точно когато къщата се изпълни с пушечен гръм. След това се надигна, изскубвайки пушката от ръцете на собственика ѝ.

— Какво, по дяволите? — изкрещя.

Собственикът — пълничък човек около четиридесетте, облечен с хлабаво овързан халат върху боксерки и тениска, веднага вдигна ръце.

— Моля ви! — извика. — Не ни наранявайте. Само си отидете! Господи, моля те!

— Няма да ви нараня — сопна се тя.

Той добре я огледа, би трябвало, защото лицето му се изпъна.

— О, Боже… ти си Дяволът…

— Не съм дявол — отвърна тя. — Казвам се Амбър. Няма да ви нараня.

— Моля те — изхлипа той. — Пощади семейството ми.

— Няма да ви нараня, — повтори тя, този път по-високо. — Знаеш какво става, нали? Наясно си с цялата тази лудост?

Той кимна бързо.

— Не… нещата. Тези…

— Хайде. Можеш да го кажеш.

Той преглътна тежко.

— Вампирите.

— Ето на̀ — каза Амбър. — Каскейд Фолс е залят от вампири, нали? Да ти приличам на вампир?

— Приличаш на Дявола.

— Но не и на вампир. И няма да нараня нито теб, нито семейството ти. Виж, не могат да влязат вътре, освен ако не ги поканиш, нали разбираш? Така че си в пълна безопасност.

— Ще ни изядеш ли?

— Не — раздразнено отвърна тя. — Няма да ви ям. Просто правете каквото ви кажа и ще останете живи, ясно?

Той кимна бавно. Очите му вече се движеха, прескачаха към входната врата, докато мисловните му процеси се връщаха към нормалния си ход.

Тя му подаде пушката.

— Ще ти се доверя да не ме застреляш, става ли?

Той се поколеба, после взе оръжието.

— Благодаря.

— Ще се махна при първата удобна възможност — каза тя. — Ако мога, ще отвлека вниманието им и ще ги отведа далеч от теб и семейството ти. Искаш ли съвета ми? Махни се от този град още сутринта.

— Да — разтреперано отвърна той. — Да.

— Ще проверя отзад — каза тя — и ще видя дали не мога да се измъкна оттам. Ако някой се доближи до вратата, стреляй, разбра ли?

Той кимна и тя го потупа по рамото.

— Всичко ще бъде наред с вас — успокои го тя. — Обещавам.

Тя изтича към тъмната кухня и намери задната врата с ключа, забравен в ключалката. Отвори, но не излезе навън. Наведе се, като гледаше нагоре. Никакъв признак за присъствие.

Чу гласове от къщата. Не искаше да плаши жената на човека, но наистина нямаше избор. Върна се в коридора.

Не говореше с жена си. Говореше с вампир, който стоеше точно пред прага на вратата. Пушката се люшкаше в ръката му. От мястото си Амбър виждаше пламтящите очи на вампира.

Домакинът направи крачка назад.

— Моля — каза глухо, — заповядайте.

37

Вампирът на мига се озова върху човека, впил устни във врата му, а останалите вампири се изсипаха през вратата. Те се втурнаха, направо полетяха нагоре по стълбите и се кикотеха в очакване. Виковете на семейството извадиха Амбър от вцепенението ѝ.

Обърна се и побягна.

Градът беше тъмна, изнервяща мъглявина. Тя прескачаше стени и се провираше между храсти. Газеше цветя и залягаше под клони. Тичаше по улици, по ливади, по тротоари. Колкото повече бягаше, толкова по-бързо го правеше. Кислородът, който поемаше, добавяше сила на краката ѝ. Прескочи капака на една кола, без да го докосне и разби ограда, без да усети.

Стигна до къщата на Алтеа преди дори да се сети да погледне дали я следват. Не.

Върна си нормалния вид и едва не припадна. Мускулите ѝ горяха, а въздухът не ѝ достигаше. Вратата на Алтеа се отвори, Майло изскочи отвътре тичешком, хвана я за ръката и я издърпа навътре.

— Къде, по дяволите, беше? — попита, докато затваряше вратата зад гърба ѝ.

Вероника се изправи от дивана, когато видя Амбър. Беше бледа, дрехите ѝ бяха мръсни, а коляното кървеше.

Амбър обаче изобщо не я беше грижа за това.

— Глен — каза. — Хванали са Глен.

Майло се поколеба, но Амбър се опря на гърдите му и той я прегърна.

Тя заплака.

38

Амбър спеше и сънуваше мъртви неща.

Събуди се от светлината и от приглушените гласове, които идваха някъде от къщата. Спокойни гласове. Тихи. Тя стана и се облече до прозореца. Тук от високия хълм добре се виждаше целият град. Оттук Каскейд Фолс изглеждаше спокоен, от онова спокойствие, характерно за гробищата.

Една кола мина през няколко улици, появявайки се и изчезвайки от поглед, с бавна скорост. После изчезна.

Познаваше тази кола. Почти всеки ден през последните три години беше пътувала в нея, откак родителите ѝ я бяха купили.

В друга част на града забеляза движение. Крачеха двама ду̀ши. Тя присви очи. Веднага разпозна Алистър. Другият човек за миг изчезна от поглед заради едно дърво. След това се появи Имелда и Амбър прехапа устни, за да не заплаче.

Гледаше ги как се приближават към някаква къща. Преобразиха се, а червената им кожа и рогата им бяха впечатляващи, дори от такова разстояние. Алистър изрита входната врата и двамата влязоха вътре.

Амбър стоеше до прозореца и се мръщеше.

Най-сетне се забеляза движение — Алистър влачеше някого навън. Обърна се и хвърли тялото на поляната отпред, и в мига, в който го осветиха слънчевите лъчи, човекът избухна в пламъци. Амбър не чуваше писъците, но виждаше как Алистър се смее, докато мъжът се гърчеше. Имелда подмина Алистър и горящия вампир, без да ги погледне и влезе в следващата къща. Алистър я последва с нежелание.

Горящият вампир най-сетне спря да се мята, огънят го погълна, разгаряйки се така ярко, че Амбър отклони поглед. Когато пламъците угаснаха, нищо не беше останало от него.

Имелда изрита вратата на съседната къща и поведе Алистър навътре.

От врата на врата, избиваха вампирите по къщите и издирваха Амбър. С тази скорост щяха да стигнат до хълма преди следобеда — но идваха.

Алтеа се изнесе от Каскейд Фолс още преди обяд. Натовариха колата на Вероника с багажа ѝ, а Вероника седна зад волана. Не беше говорила много предната вечер. Амбър разбра, че беше бягала от вампирите, когато Майло я открил, и толкова. Но жената имаше онзи особен поглед в очите си — поглед на обсебен. Беше различна от жената, с която бяха вечеряли. Майло я целуна, двамата се сбогуваха, а Алтеа помаха на Амбър, докато се отдалечаваха бързо.

— Харесваш я, нали? — попита Амбър Майло.

Той я погледна, но не отговори.

— Благодаря — каза тя.

Майло вдигна рамене и се върна в къщата. Амбър го последва.

Двамата наблюдаваха от прозореца как Алистър и Имелда извличат вампирите на слънце. Приближаваха се.

Родителите на Амбър минаха покрай къщата. Амбър понечи да се скрие, но Майло я сграбчи и я задържа на място.

— Движението привлича окото — каза той.

Родителите ѝ минаха покрай къщата, без да ги забележат.

Не виждаха къде са Грант и Кърсти.

— Трябва да се махаме — каза Майло. — Тръгнем ли сега, ще имаме няколко часа преднина. Може би дори цял ден. Амбър? Какво мислиш?

— Ще зарежем Глен? — тихо попита тя.

— В момента нищо не можем да направим за него.

— Не знаем дали е мъртъв.

— Каза, че е изглеждал…

— Знам какво казах — сопна се тя. — Но не съм сигурна, нали?

Майло не продума известно време.

— Не сме убийци на вампири — каза накрая.

— Не съм споменавала нищо за…

— Искаш да ги спреш. Искаш отмъщение. Виждам го по лицето ти.

— А заедно с това можем да спасим животите на онези глупаци, които все още искат да останат в този град.

Той я погледна право в очите.

— Какви си мислиш, че сме ние? Не сме кавалерията. Това не е наша работа, нито наша отговорност.

— Спряхме Шанкс.

— Защото нямахме избор — отвърна Майло. — Тук можем да избираме. Взимаме колата и се махаме. Остави родителите си и приятелите им да избиват вампирите. Може да свършат малко добрини, за разнообразие. Амбър, трябва да помислиш по въпроса. Джейкъб Бъкстън е на два дни път оттук, а кой знае още колко ще отнеме да стигнем до баща му след това?

— Майло, цяло семейство загина заради мен снощи.

— Вината не е била твоя.

— Как да не е била? Аз доведох вампирите в къщата им. Трябва да направим нещо. Спряхме Шанкс. Можем да спрем и тях.

— Дейкър Шанкс беше един човек с един номер — отвърна Майло. — Тук не знаем колко вампири има — може да са дузина, може да са стотина, може да са повече от половината град — но дори и един е достатъчен да убие и двама ни, без да се замисли.

— Да направим тогава, каквото прави Имелда — продължи да настоява Амбър. — Да ударим сега — през деня.

— Кого да ударим?

— Йохан Варга — отвърна тя. — Той трябва да спи в момента, нали? Отиваме в къщата, където бях вчера. Ако Глен не е там, ще идем в хотела, ще намерим ковчега на Варга, или каквото там си има, и ще го прободем през сърцето. Нали това върши работа? Да ги пробождаш през сърцето?

— Според теорията на Алтеа — каза Майло.

— Пробождаме Варга и, ако Глен е там, го взимаме с нас. Ако е мъртъв, ще му организираме някакво погребение. Няма просто да го изоставим, Майло. Трябваше да съм с него. Не трябваше да го изпускам от поглед. Още от мига, в който спомена, че чува гласове. Трябваше да осъзная за какво става дума и да го вържа за някой стол или някъде.

— Не си знаела.

— Трябваше да се сетя. И сега съм му длъжница.

Майло я погледна, въздъхна и излезе от стаята. След минута се върна с чук в едната ръка и счупена бейзболна бухалка в другата, а счупеният край беше заострен като кол.

— Това правех снощи, докато чаках хоризонтът да се проясни — каза той. — Това е нашето копие.

— Дали ще свърши работа?

— Би трябвало. За да сме съвсем сигурни, ще минем през църквата и ще го натопим в светената вода. Както и чука. Ще трябва да отидем пеша, без да бързаме. Амбър, сигурна ли си, че искаш да го направим? Ще се озовем в леговището на звяра, а родителите ти също ще стигнат в един момент до там, рано или късно. Това е огромен, безумен риск.

— Знам.

— И няма да размислиш?

— Не мога, Майло.

Той кимна.

— В такъв случай, вземи и разпятието. Ще ни трябва.

Когато стигнаха другия край на града, слънцето вече беше опасно ниско в небето. Тялото на собственика на къщата все още лежеше в дневната, но Глен го нямаше. Амбър беше сигурна, че ще е така. Набързо претърсиха къщата и тръгнаха към хотел Варга. Единствената ѝ позната кола там беше тази на Имелда. Минаха през задния вход. Беше безлюдно, дори Ингрид я нямаше на рецепцията.

— Къде отиваме? — попита Амбър, а шепотът ѝ кънтеше странно в абсолютната тишина.

— В мазето — отвърна Майло.

Откриха солидната врата, която водеше надолу. Стана твърде студено за твърде кратко време, докато се спускаха надолу. Майло беше отпред с кола и чука в ръце, въпреки че Амбър беше на пълен демонски режим зад него. От самия въздух долу ѝ се искаше да се обърне, да избяга с писъци и никога да не се върне назад. Витаеше усещането за нещо лошо, нещо, което ги причакваше зад дългите редици с винени бутилки. Нещо, което се спотайваше.

Стигнаха до друга врата. Майло отдръпна ръка от дръжката ѝ.

— Студена е — прошепна той. Уви ръката си в ръкава и отвори вратата. Слаба светлина осветяваше още едно стълбище.

Страхът обви с пръстите си съзнанието на Амбър и започна да мачка. Пораснаха ѝ дълги нокти, тя оголи зъби, но това не успя да ѝ вдъхне кураж.

Помещението под мазето беше малко и въпреки това малката крушка не успяваше да разсее мрака вътре. Точно под нея, към пода с вериги беше прикована изсъхналата обвивка на труп, поставен с кръстосани крака и с главата надолу. Беше облечен в парцали и имаше дълга коса. Гледката беше стряскаща, но не това плашеше Амбър. Източникът беше друг.

Трупът вдигна очи и Амбър забеляза острите зъби.

Трупът, вампирът, не изглеждаше твърде изненадан да ги види, но веждите му се надигнаха, когато Амбър пристъпи на светло.

— Ха — рече той. Гласът му беше дрезгав. — И какво трябва да си ти? Дяволът? Да не би Дяволът да е дошъл да прободе сърцето ми след толкова много време?

Майло се приближи предпазливо към него, а Амбър се отдръпна.

— Здравей, Кейлъб — каза Майло.

Кейлъб Тълк успя да се усмихне криво.

— Чували сте за мен.

— Чухме какво си сторил със семейство Мастърсън.

Усмивката на Кейлъб се вгорчи. Кожата му приличаше на изсъхнал пергамент и се ронеше при всяка смяна на изражението.

— А вие кои сте? — попита. — И защо ме посещавате?

— Не сме тук за теб — отвърна Амбър. — Търсим твоя господар. Къде е Варга?

— Варга не ми е господар — каза Кейлъб. — Държи ме окован тук вече две години. Две години. Не ми позволява да спя в ковчег, дори до земята не ме допуска. Огледайте се. Бетон. Така ли трябва да се отнасяш със своите?

— Какво си направил?

Кейлъб се усмихна.

— Приближете се, за да ви виждам.

Разговорът с нормален тон беше успокоил нервите на Амбър и тя пристъпи напред.

— Ооо — рече Кейлъб. — Разкошна си. Малко по-близо, моля.

— Не мисля.

— Само малко по-близо…

Амбър му се усмихна красиво и направи още няколко крачки. И тогава заби ритник в гърдите му и го обърна по гръб. Не помръдна крака си от там, приковавайки го към пода.

— Какво си направил — попита тя, усмихвайки се, — че Варга те е наредил така с тази верига?

Кейлъб се опиша да избута крака ѝ, но тя не обърна внимание на вялите му опити.

— Наруших правилото му — продума той най-накрая. — Наруших свещеното му правило. Така де, той какво очакваше? Че ще се събудя и по някакъв магичен начин ще мога да оставя човешкия си живот зад гърба си, без да се замисля? Той знаеше. Трябва да е знаел. Прекалено е стар, разбирате ли? Забравил е какво е.

Амбър отпусна цялата си тежест върху десния си крак. Чу как изпука едно от ребрата на Кейлъб.

— Кое правило си нарушил?

Той изръмжа от болка.

— Не отидох на друго място. Хранех се в града, в който живеем — той замълча. — Освен това, знам ли, някакви приказки, че съм нетактичен, каквото и да значи това…

— Създал си повече вампири, отколкото той може да контролира — каза Майло.

— Точно — отвърна Кейлъб. — За него всичко опира до контрола. Трябва да контролира всичко и всички. Е, аз няма да се оставя да ме контролират.

— Убил си жестоко цяло семейство.

— Заслужиха си го.

Майло се намръщи.

— И как точно са си го заслужили?

— Гледах ги как се разхождат из града, сякаш са по-добри от такива като мен. Родителите — те никога не са ме харесвали. Всеки ден ходех до къщата им, а те ме гледаха сякаш съм боклук, който са изхвърлили. А оня дребосък, онова противно хлапенце…

Амбър изви крак в полукръг и Кейлъб изръмжа.

— Ами Розали?

— Какво за нея? — разпали се той. — Тя беше най-лошата от всички. Най-голямата лицемерка сред семейство от лицемери. Пускаше на всеки с малко парички, но в момента, в който разбра, че няма да има диамантени обици за подарък, край. Вече ми захлопва вратата. Не докрай, обаче. Иначе къде ще е забавата? Не, не, тя с най-голямо удоволствие ме измъчва, обещава ми разни работи и ме лъже, че ще има награда, ако я следвам по петите като пале…

— И затова я уби — прекъсна го Амбър.

— Трябваше да я убия — отвърна Кейлъб.

— Ти си я превърнал във вампир, нали? — попита Майло.

Устната на Кейлъб — онова съсухрено, тънко нещо, се изви нагоре.

— Трябваше да е моя. Превърнах я за себе си. След всичките години на мъчения, на подигравки зад гърба ми, на водене за носа… Щях да съм неин господар до края на дните. И искате ли да разберете защо? Ето това е смешната част. Понеже въпреки всичко, което ми причини, аз я обичах. Ама че обрат, а? След всичко, което ми стори.

— След всичко, което тя ти е причинила? — попита Амбър, а гневът ѝ се надигаше.

Кейлъб не забеляза.

— Ама не. В мига, в който Варга я мерна, край. Взе ми я. Каза, че това е допълнително наказание, обаче ме държи тук, защото го е страх, че Розали ще избере мен пред него. Понякога ги чувам заедно. Той не знае. Тя го използва, както използваше мен. Жалка работа, това е. Пуснете ме. Освободете ме от тези вериги, да си върна силата и тогава ще се погрижа за Варга вместо вас. Лично ще го убия, разбирате ли? Той се страхува от мен. Страх го е какво мога да направя.

— Кейлъб — каза Амбър, — ти си жалък нещастник и никога няма да се измъкнеш от тези окови.

Той зяпна.

— Ще те убия — каза.

Тя придвижи крак от гърдите към гърлото му и натисна.

— Къде е Варга?

Той изгъргори нещо, с пламнали очи. Най-накрая посочи стената до Майло. Тя не помръдна крак, докато Майло проверяваше тухлите.

— Открих нещо — каза той и след миг в стената се отвори малка врата.

Отново я заля онзи ужасяващ, смразяващ ужас, който бъркаше в съзнанието ѝ и отново ѝ се прищя да избяга с писъци от избата.

— Боже — прошепна тя.

— Аха — каза Майло и нищо повече.

Амбър отмести крак от гърлото на Кейлъб и последва Майло по коридора зад вратата. Ставаше дори още по-студено. И светлината беше студена. Майло зави зад ъгъла и спря. Амбър се поколеба, после също пристъпи.

Пред тях имаше врата. Голяма, дебела, метална врата, като онези по банките.

Амбър се взираше в нея.

— Сериозно ли?

Майло провери кутията на стената до вратата.

— Ключалка по часовник — каза Майло. — Настроена е да се отключва след залез.

— Как ще го набучим, след като спи в скапан трегер?

— Наистина е нечестно — Майло я изгледа. — Какво искаш да правим?

— Сигурно държат Глен някъде в хотела — каза тя. — Трябва да го намерим. Ако е жив, взимаме си го. Ако срещнем вампир по пътя — зачукваме ко̀ла в сърцето му.

Той кимна.

— Това го мога.

39

Започнаха от стаята на най-горния етаж на хотела. Амбър подпря рамо на вратата. След три опита я разби. Стаята беше тъмна, прозорецът беше покрит отвътре. Вместо легло имаше ковчег. Около него — цветя и снимка в рамка на красиво русо момиче. Розали Мастърсън. Трябваше да е тя.

По сигнал на Майло, Амбър повдигна капака на ковчега. Розали лежеше вътре, деликатно положила глава върху сатенената възглавница. Идеалната кожа беше бяла. Устните — сочни и с формата на полумесец, бяха аленочервени. Гърдите ѝ не се повдигаха, не дишаше. На шията не се долавяше пулс. Изглеждаше мъртва и едновременно с това чудно, магически жива, сякаш щеше да се събуди всеки момент и да се усмихне.

Майло притисна връхчето на ко̀ла към сърцето ѝ. Повърхността му започна да кипи от допира с кожата ѝ, а Розали се намръщи в мъртвешкия си сън. Той надигна чука, но се поколеба. Амбър изпита нелогичен порив да скочи напред, да го спре да направи това, за което бяха дошли, но краката ѝ останаха като залепени за земята и можеше само да наблюдава как замахва с чука.

Колът прониза гърдите на Розали с внезапен изблик на кръв, очите ѝ се отвориха и тя изпищя. Погледът ѝ пламтеше от ненавист, а едновременно бе замъглен от объркване, тя се опита да сграбчи ко̀ла, да го издърпва от себе си, но Майло го заби още по-дълбоко и с това се приключи. Цялото напрежение изчезна от тялото на Розали, ръцете ѝ се отпуснаха покрай тялото, краката спряха да ритат, кожата ѝ се напука и се пръсна, а вонята на страшно разложение едва на събори Майло и почти накара Амбър да повърне. Когато се обърна, Амбър видя, че от красивото момиче не беше останало нищо повече от скелет, покрит със собствената му кръв.

Майло си взе ко̀ла, двамата излязоха и се насочиха към следващата стая. Минаваха от стая в стая, от ковчег на ковчег. Някои вампири се превръщаха в скелети, други в изгнили трупове, трети ставаха на прах. Всички умираха с изражение на изненада и ужас, обаче, с един и същ невярващ поглед.

Слънцето вече потъваше под хоризонта и тъкмо когато щяха да се откажат вече да търсят, Амбър видя малка врата, която се забелязваше трудно, в източния край на хотела. Ключът още беше в ключалката. Майло го завъртя и отвори вратата.

Глен лежеше на леглото вътре. Беше бял като труп, а очите му бяха затворени.

— Мъртъв ли е? — попита меко Амбър.

Майло пристъпи напред и опипа пулса.

— Още не — отвърна. — Слаб е, но е жив.

Облекчението избухна в гърдите ѝ, тя почти ахна, втурна се напред и грубо разтърси Глен. Той промърмори нещо насън, но не се събуди.

— Трябва да тръгваме веднага — каза Майло. — Ще го изнесем.

— Аз ще го направя — отвърна Амбър и повдигна Глен до седнало положение. Тя приклекна, като внимаваше да не го набоде с рогата си, а после се изправи, с Глен на раменете, като ловец с плячката си.

— Усмихваш се — констатира Майло.

— А ти не — отвърна Амбър, — но не се преструвай, че не си се тревожил за него. Влезе ти под кожата, нали?

Без да си прави труда да отговаря, Майло излезе от стаята, а Амбър чу гласа на рецепционистката Ингрид:

— Какво… какво правите?

Майло погледна към чука и ко̀ла в ръцете си, към опръсканите си с кръв дрехи, но преди да успее да отговори, Амбър излезе изотзад и се изправи до него.

Ингрид изруга, когато видя рогата и хукна да бяга. Дори с Глен на раменете, Амбър лесно я настигна. Изрита я по глезените и Ингрид изпищя и се претърколи. Падна на стълбите, започна да се търкаля и да се върти надолу, после отново полетя, докато не се просна във фоайето на партера. Левият ѝ крак изглежда бе счупен.

Амбър и Майло слязоха при нея. Ингрид пълзеше покрай рецепцията.

— Дори не си една от тях — каза Амбър. — Още си човек. Как можа?

Ингрид се обърна по гръб.

— Господарят ще ви убие! — изписка тя. — Господарят ще ви използва за…

Амбър я изрита в лицето и Ингрид се превъртя и замлъкна.

После я заля студенина, която се плъзна по гръбнака и погъделичка основата на черепа. Обърна се, както и Майло, и двамата видяха как Варга влиза в помещението. С няколко бързи крачки стигна до Майло, изби ко̀ла от ръцете му и го стовари върху една маса. После се обърна към Амбър със светещи очи.

— Кръвта на децата ми е по ръцете ти — каза той. В очите му гореше бяс. — Кръвта на моята Розали е по твоите ръце.

Глен се плъзна от раменете на Амбър и се свлече на земята в безсъзнателна купчина. В гърлото ѝ се оформиха поредици от безсмислени думи, но се задръстиха в гърлото ѝ и не излезе нито звук. Искаше да се извинява, да заплашва, да се моли, да крещи; искаше да вдига шум и да мълчи.

Вместо това, успя само да надигне разпятието. Устните на Варга се опънаха над дългите, остри зъби.

— Свали това — нареди той, а Амбър усети властта в гласа му и неистово пожела да се подчини. И все пак все още мислеше достатъчно ясно, за да задържи треперещата си ръка вдигната.

— Този град е мой — каза Варга. — Идваш тук и убиваш децата ми, моята Розали, омърсяваш дома ми, като внасяш това нещо — той изсумтя, докато го казваше, а очите му не се откъсваха от кръста в ръката на Амбър — през прага ми. Оскърби ме многократно, глупаво създание. Наистина ли очакваш да си тръгнеш оттук жива?

— Ти нападна приятеля ми — насили се да продума Амбър.

— Не съм докоснал и косъм от главата му — каза Варга. — В интерес на истината, не знам кой го направи. Твърде много сме. Най-добре сме, когато сме малцина.

— Тогава… сме ти направили услуга. Ние…

— Вие избихте децата ми! — изрева Варга, а Амбър се препъна назад.

— Тези в хотела са си моите — каза той с отново спокоен тон. — Онези вън са… свободни неща, не са били предвидени. Работа на хлапака. Но при все това са мои деца.

Амбър толкова се беше съсредоточила върху Варга, че не забеляза как Майло тича към него. Варга обаче го беше видял и се извъртя, за да избегне ко̀ла, насочен към гърба му.

— Бягай! — извика Майло.

Тя хукна. Не мислеше, че ще го направи, но го направи. Избяга и остави Майло да се изправи сам срещу Варга. В мига, в който се озова във фоайето обаче, страхът се изпари, тя спря и погледна назад. Какви ги върши, по дяволите?

Обърна се и видя как Майло се размазва в стената. Падна в несвяст, а колът и чукът издрънчаха до него.

А после познат глас.

— Мразя вампири.

Страхът отново се събуди, но този път не беше свръхестественият ужас, който излъчваше всяка пора на Варга, беше страх, много по-близък до сърцето ѝ. Гласът на баща ѝ. Дори демонската ѝ форма не успяваше да заличи този страх. Сега наистина искаше да бяга. Да хукне и да не спира.

Застави се да отиде до ъгъла и да надникне.

Бил и Бети въвеждаха демоните във фоайето — високи и великолепни с червената си кожа и рога. Алистър беше най-едър — наложи се да се наведе, минавайки през вратата, а рогата му застъргаха върха на каменната арка. Гранд пък беше най-широкоплещест — якето му беше опънато по гърдите, а червената коса на Кърсти беше потъмняла в тон с кожата ѝ. Имелда влезе последна с присвити очи, съсредоточени върху Варга.

— Още мелези — каза Варга, а отвращението се четеше по извивката на устните му. — Не сте добре дошли тук.

Бил се усмихна.

— За разлика от теб, нямаме нужда от покана, за да влизаме където и да било. Това винаги ви е бил проблемът на вашата порода, знаеш ли, твърде възпитани сте.

— Аа — отвърна Варга. — Мислиш, че си срещал такива като мен и преди.

— Да, срещали сме.

— Не. Ако бяхте, сега щяхте да тичате през глава. Но аз нямам работа с вас. Напуснете и ще ви опростя престъпленията срещу семейството ми.

— Семейство? — попита Кристи. — И, имаш предвид всички онези противни дребни вампирчета, които цял ден влачим на слънце? Това семейство ли? Ама че голямо семейство. Сигурно си доста зает.

Варга я наблюдаваше без да продума, докато те бавно и съвсем нехайно го обкръжаваха.

— Ще си тръгнем — каза Бети. — Ще си тръгнем в секундата, в която ни кажеш каквото искаме да разберем. Търсим едно момиче на име Амбър. Трябва да е пристигнала с една черна кола. Познаваш ли я?

— Виждал съм момичето.

— Така ли? Колко хубаво. Къде е тя?

Амбър се приготви да бяга, но Варга се усмихна и не каза нищо.

Демоните надигнаха кръстовете, а Варга засъска.

— Къде е тя? — попита Бил и се приближи.

Варга се опита да се дръпне, но кръгът около него бе твърде тесен. Кожата му започна да пуши.

— Всички, пролели кръвта на семейството ми, са мои, аз ще ги убивам — продума той, а гласът му беше изпълнен с болка. — Момичето. Нейният придружител. И всички вие.

Алистър се разсмя.

— Ще ми се да те видя как пробваш, кръвопийче.

Варга каза нещо, което Амбър не успя да долови, и се обърна към Алистър, сключвайки поглед с неговия. Алистър се олюля леко и ръката му се отпусна.

Варга само това чакаше.

Спусна се към Алистър невероятно, невъзможно бързо, и го избута назад, отваряйки кръга. След това го хвърли, сякаш беше бебе, и го заби с такава сила в Грант и Имелда, че и тримата се озоваха на пода. Кърсти се хвърли към него с разпятието напред, а Варга се превърна в дим, който се разпръсна, щом кръстът мина през него.

Кърсти се завъртя, в очите ѝ се появи внезапен страх, а по кожата ѝ плъзнаха черни люспи, докато димът се въртеше и усукваше около нея. Ръката на Варга с дългите си пръсти се сключи около задната част на врата ѝ и я блъсна с лице в стената.

Обърна се, когато Бил и Бети застанаха близо един до друг, вдигнали високо разпятията в ръце.

— Вие, вампирите, и магическите ви номерца — каза Бети. — Пушеци, прилепи, хипноза… Като долнопробен водевилен фокусник. Липсва ти само цилиндърът и отегчената асистентка, а ето те тук — занимаваш с особата си добри и свестни хора като нас.

— Къде е дъщеря ни? — попита Бил.

— Ти ще умреш първи — отговори Варга. — А половинката ти ще наблюдава и ще плаче за теб, и чак след като мъката превземе сърцето ѝ, ще сложа край на нейния живот.

— Отегчаваш ме — заяви Бил.

— А аз си имам име — обади се Бети.

— За мен сте просто едни буболечки — каза Варга.

— Колко грубо — отвърна Бети и в този миг Амбър видя нещо в другата ѝ ръка — бутилка с вода, която майка ѝ отвори, поливайки Варга. Водата закипя по лицето му като киселина.

Той се дръпна рязко назад, съскайки от болка, а Бил на мига се озова върху му. Удари го с покрития с черни люспи юмрук, който стискаше разпятието — дясно кроше, което запрати Варга назад и той се препъна в спящия Глен. Бил се спусна към него, удари го отново, а после се включи и Бети, притискайки кръста към главата на Варга. Работеха в екип, поделяйки си гнева на вампира, не го оставяха да се концентрира и непрекъснато го отблъскваха. Бети изля остатъците от бутилката право в лицето му, Варга зави с ръце върху очите си, а Бил пусна ноктите си и разпори врата му.

Този замах вероятно щеше да откъсне главата му, ако не се беше превърнал в дим преди да падне на земята.

Варга отново доби плътна форма зад гърбовете им, кожата му вече беше оздравяла от ефекта на светената вода, а очите му горяха с омраза.

Хвана Бил и скочи нагоре толкова бързо, че видимо беше само размазано петно. Главата на Бил се удари в тавана и той полетя към земята, докато Варга си остана горе. Бети веднага хукна към съпруга си, като за пръв път на лицето ѝ не се четеше спокойна самоувереност. Беше вдигнала кръста, а Амбър с отвращение осъзна, че майка ѝ никога не бе проявявала този защитен инстинкт спрямо нея.

Варга прекоси пространството под тавана и Амбър го изгуби от поглед, но успяваше да следи посоката му по движенията на разпятието в ръцете на Бети. Щом Бети свали кръста, Амбър разбра, че Варга се е спуснал долу. Но, когато тя го снижи още по-ниско, вече не схващаше какво става, докато не чу ръмжене.

Амбър се приближи леко, търсейки източника на звука. Каквото и да беше това куче, откъдето и да беше дошло, беше грамадно и така беше стреснало Бети, че тя почти беше отстъпила. Но да избяга и да изостави мъжа си — Бети не беше готова на такова нещо.

Амбър се приближи още малко — така, че да вижда животното. Беше сгрешила. Не беше куче. Беше вълк. Огромен и сив, бавно се приближаваше към Бети, ръмжеше с настръхнала козина и оголени зъби.

Излая веднъж, остро, Амбър се сви от звука и видя как майка ѝ преглъща и хваща по-здраво разпятието, когато вълкът внезапно скочи. Превърна се в дим преди да се блъсне в кръста, от дима се протегнаха две ръце, които избиха разпятието от пръстите на Бети. Тя се завъртя, но димът се превърна във Варга, той я сграбчи и я запрати в стената.

Тя се препъна назад и пусна ноктите си, но Варга се движеше толкова бързо, че те бяха безсилни срещу него. Удари я с мързеливо замахване през ребрата, тя извика, а той я стисна за гърлото. Бети се вкопчи в китката му, докато той стягаше примката. Тя се свлече на колене, без да може да диша.

Ако Варга убиеше Бети, щеше да избие и останалите, също толкова бързо. Щеше да убие Майло и Глен, а след това щеше да погне и Амбър. Нямаше никакъв шанс да го спре. Единствената възможност беше да избяга сега, веднага, докато той беше зает с друго. Родителите ѝ щяха да умрат. Майло и Глен щяха да умрат, но тя щеше да се измъкне. Да се освободи.

Всичко си пасваше. Беше логично. Практично. Но не заради логиката тя пропълзя напред, нито заради това вдигна чука и ко̀ла. Не беше логика онова, което изгаряше всяка клетка на съществото ѝ. Беше бяс. Беше ярост.

Той нараняваше нейната майка.

40

— Усещаш ли това? — попита Варга Бети с мек глас. — Усещаш ли как прешлените ти започват да пукат? С какво, според теб, това е по-различно от това да изгориш на слънце? Как ще го сравниш със смъртта, на която подложихте моето семейство? А? — той се присламчи още по-близо до нея. — Когато взема главата ти, малко демонче, ще я закова на стената си.

Амбър се втурна към тях, Варга я чу и се завъртя, но беше твърде късно да спре ко̀ла, който се заби в гърдите му. Блъсна се с гръб към стената, а Амбър замахна с чука, но той я стисна за китката, с която държеше ко̀ла и тя едва помръдна. Той ѝ се ухили, оголвайки зъби.

Тя му се ухили в отговор, оголвайки своите.

Стовари чука в лицето му. Той изсъска от болка — ударът остави кръгъл отпечатък на кожата му, който цвърчеше, сякаш го беше ударила с нагорещена ютия, след което наби с чука ко̀ла през ребрата му.

Варга се вцепени, опули очи и отвори уста. Но нямаше кръв.

Тя отново удари с чука, а неговата изненада отстъпи на яростта. Той сключи ръце около ко̀ла, но не успяваше да я спре да го зачуква все по-дълбоко и по-дълбоко, а накрая тя удари толкова силно, че главата на чука отхвърча нанякъде. Тя пусна дръжката и започна да блъска по ко̀ла с юмрук, а сега Варга крещеше и се гърчеше и след поредния ѝ удар най-сетне от раната рукна тъмна на цвят кръв, опръска лицето ѝ и я отблъсна назад. Заслепи я — влезе в устата ѝ, в носа ѝ, покри пода, тя се спъна, падна, започна да кашля и да плюе, да бърше очите си. Цялата беше в кръв, която попиваше в нея, прилепяше косата към главата ѝ.

После потокът отслабна и намаля, а Амбър замига усилено и вдигна очи, докато и последната кръв на Варга, която бе станала черна и гъста като асфалт, изтичаше на капки от раната. Вече беше просто една черупка, една изсъхнала обвивка, сива като пепел. Той падна на колене, те се разтрошиха под него, цялото му тяло се разпадна, а костюмът му се слегна, като корабно платно при внезапно стихнал вятър. Черепът се търкулна, твърде тежък за гръбнака, а когато се удари в земята избухна на прах и дребни парченца.

— Амбър.

Гласът, тонът я накараха да се обърне веднага и тя видя майка си — с нейното си лице, която се опитваше да се изправи. Притискаше се от едната страна, сякаш имаше счупени ребра. Или нещо по-лошо.

— Ти ме спаси — каза Бети с отслабнал глас. — След всичко, което стана, ти ме спаси.

Амбър стоеше покрита с кръв и не се сещаше какво да отговори.

— Направихме грешка — каза Бети и се подпря на рецепцията за опора. — Наистина. Такава огромна грешка. Но ето ни сега тук.

— Знам какво искате — отвърна Амбър.

Бети поклати глава.

— Вече не. Каквото и да си чула, нещата се промениха. Ние ги променихме. Дай ни шанс, миличка. Нека ти обясним.

— Вие просто отново ще излъжете.

— Край с това — каза Бети, а убедеността в очите ѝ накара Амбър да повярва. — Всичко това приключи. То продължи твърде дълго, слънчице, и вече не се търпи. Искаме нещо друго.

— Колко от братята и сестрите ми сте убили?

Беше странно, но да вижда болката по лицето на майка си беше почти достатъчно да накара Амбър да се втурне към нея.

— Ние сме лоши хора — каза най-сетне Бети. — Но се опитваме да не бъдем. Моля те, Амбър, върни се с нас. Можем да започнем отначало. Като семейство.

Бети направи крачка към нея, но коляното ѝ поддаде, но преди да падне на земята, Амбър вече беше при нея и ѝ помагаше да се дотътри обратно до рецепцията.

— Благодаря ти — каза Бети, стискайки зъби срещу болката. — О, миличка, нямаш представа през какво минахме. Мислехме, че сме те изгубили.

— Можеш ли да се изправиш?

Бети успя да се засмее.

— Винаги си толкова загрижена, нали? Не си го наследила от баща си, да знаеш. Но се боя, че и от мен не е.

Амбър изведнъж осъзна колко е уязвима, но Бети освободи хватката си, веднага щом успя сама да застане на крака. Амбър беше изцапала блузата на майка си с кръвта на Варга. Блузата беше скъпа. Бети дори не беше забелязала.

— Знаеш ли на кой си ми напомняла винаги? — продължи Бети. — На моята майка. На баба ти. Никога не съм ти разказвала за нея, нали?

— Никога не си ми разказвала нищо.

— Е, това приключва днес. Оттук нататък никакви тайни повече между нас. Става ли?

— Бети, не можеш просто…

— Мамо.

Амбър се намръщи.

— Какво?

— Мисля, че бих искала да ме наричаш „мамо“ отсега нататък, — каза Бети. — Мислиш ли, че ще можеш?

— Аз… не знам…

Бегли поклати глава.

— Много бързам, нали? Извинявай, миличка. Стъпка по стъпка, ето така ще възстановим семейството.

— Бети… Мамо… Не знам дали мога да ти вярвам.

Очите на Бети внезапно се изпълниха със сълзи.

— Да — отвърна тя. — Разбира се. Имам предвид… очевидно. Подложихме те на много изпитания и трябва… трябва да си върнем доверието ти. Разбирам. Наистина. Но трябва да погледнеш и от наша гледна точка, Амбър. Ти си нашата дъщеря и ние те обичаме повече от всичко на света. Твоята безопасност и благоденствие са единственото, което ни интересува. Няма нужда да ни прощаваш, миличка, още не, но това семейство няма повече да бъде разделено. Обичаме те, слънчице.

Сълзите потекоха от очите на Амбър, а майка ѝ я придърпа в прегръдка. Притискаше я близо до себе си, а Амбър ридаеше, а когато престана, затвори за малко очи.

Само за няколко мига. Само от това имаше нужда в този момент.

— Прибирайте се — каза накрая, отдръпвайки се леко. Беше оставила кървава следа по брадичката на Бети. — Има нещо, което трябва да свърша, и когато стане, също ще се прибера и можем да продължим да бъдем семейство.

— Където и да отидеш, идваме и ние — отвърна Бети. — Няма да те оставим.

— Няма да ме има само още няколко дни. Започнах едно нещо и трябва да го довърша. Но ще се видим вкъщи, мамо. С теб и татко.

Амбър я целуна и понечи да се отдръпне.

Бети задържа китката ѝ.

— Къде трябва да ходиш?

— Просто едно нещо.

Бети стисна по-силно.

— Мамо, боли ме.

— Семействата не се делят.

— Мамо, моля те, пусни.

— Просто ще попитаме баща ти, какво ще кажеш?

И в този миг Майло притисна дулото на пистолета си в главата на Бети и нареди с мек глас:

— Пусни я.

Очите на Бети леко се разшириха. Амбър не продума. Бети я пусна.

Насочил оръжието право към главата на Бети, Майло се премести до Амбър.

— И кой точно сте вие? — попита Бети.

— Мисля, че знаете кой съм — отговори Майло. — Мисля, че вече сте проверили номера на колата ми.

Бети пусна една полуусмивка.

— Да, действително е така, господин Себастиан, но не успяхме да намерим много информация за вас. Не сте ли малко старичък, за да се мотаете с шестнайсетгодишни девойчета?

— А вие изведнъж се превърнахте в загрижен родител ли? И очаквате да го повярваме?

— Значи вие тровите дъщеря ни и я насъсквате срещу нас.

— Не, вие сами сте го направили, когато ви е чула да планирате убийството ѝ.

Бети се поизпъна. Ребрата ѝ изглежда не я притесняваха толкова много вече.

— Амбър, цял живот съм попадала на такива като него. Само неприятности от тях. Не бива да слушаш и дума от това, което ти казва. Не знае какви са фактите. Не ни познава.

— Имам му… доверие — каза Амбър.

— Не бива — отвърна Бети. — Лъгал те е през цялото време. Той ти промива мозъка, не виждаш ли? Настройва те срещу нас — тя закова поглед върху Майло. — Това е отвличане. Това, което сте направили, е отвличане.

— Амбър спаси живота ви тази вечер — каза Майло. — На ваше място бих го запомнил.

— Вие сте без значение — отвърна Бети. — За нас сте без значение. Амбър, забранявам ти да ходиш където и да било с този мъж.

Майло вдигна Глен от пода, вдигна го на раменете си и тръгна към вратата. Амбър се почуди какво да прави, след което го последва.

— Амбър! — остро извика Бети и направи няколко крачки след нея. — Амбър, оставаш тук, млада госпожице!

Амбър поклати глава.

— Трябва да…

— Ще останеш със семейството си!

Амбър се преобрази, почувства силата и мощта, които се вляха в тялото ѝ и изръмжа.

— Късметлийка си, че не ти откъснах главата, мамо. Мислиш, че повярвах и на една дума, която каза ли? Мислиш ли?

Бети срещна твърдия ѝ поглед със своя.

— Това е последната ти възможност. Единствената, която ще получиш. Ако си тръгнеш, ще те последваме и аз лично ще изям сърцето ти, млада госпожице.

Амбър се дръпна назад към вратата.

— И аз те обичам — каза тя и побягна.

41

Пътуваха петнадесет часа.

Всеки километър, който изминаваха, отнемаше по нещо на Майло. Изглеждаше измъчен. Изглеждаше отслабнал. Амбър си мълчеше. Глен спеше. Имаше моменти, в които дишането му беше толкова слабо, че го мислеха за умрял. Тя не каза дума и за това. Интересуваше я само да се махне колкото се може по-далеч от Каскейд Фолс. Спираха четири пъти за петнадесетте часа. Успя да почисти лицето си и да се преоблече, да намери слънчевите си очила и да пишка два пъти и толкова. Никакво време за повече. Никакво време за губене.

Когато стигнаха до Национален парк „Дет вали“, вече беше минало обяд, а слънцето на Невада беше безпощадно нещо. Асфалтът се простираше по-надалеч, отколкото можеше да види Амбър и беше по-равен, отколкото тя можеше да проумее. Жегата се надигаше на плътни и мътни вълни, които искряха и блестяха, но в Чарджъра си беше хладно. Климатикът никога не беше пуснат, но в Чарджъра винаги беше прохладно.

— Колко още до Колорадо? — попита тя.

— Няма да ходим в Колорадо — отвърна Майло.

Амбър се намръщи.

— Какво?

— Родителите ти очакват да побегнем директно към следващата ни цел, сега като знаем, че са точно зад нас. Но ние ще усучем малко пътя. Те бързат, не ние. Нека ни изпреварят. Нямаме срок.

Амбър си премълча по този въпрос. Караха, а тя седеше. Тялото ѝ не помръдваше, но в главата ѝ беше вихрушка. В главата ѝ се разгаряха вътрешни спорове. До този момент, единствената малка тайна, която пазеше от Майло, не изглеждаше кой знае какъв проблем. Беше от нещата, които планираше да му каже щом приключи всичко, нещо, за което очакваше той да надигне вежда и може би да поклати глава с леко раздразнение. Само че събитията от последните дни бяха прояснили възгледите ѝ. Вече виждаше, че такива дребни подробности имат сериозни последици. Вече разбираше, че не разполага с лукса да пази тайни.

— Ами ако имахме срок? — попита меко тя.

— Моля? — каза Майло.

Тя свали слънчевите си очила. Той си остави своите.

— Каза, че родителите ми са тези, които бързат, не ние. Каза, че нямаме краен срок. Но какво, ако имахме?

Майло ѝ хвърли един поглед.

— Има ли нещо, което не ми казваш, Амбър?

Тя отклони очи.

— Аз… Ами сега звучи тъпо, но не исках да мислиш, че съм глупачка.

Чарджърът намали.

— За какво говориш?

— Тъкмо се бяхме запознали — продължи Амбър. — Не те познавах, не познавах Едгар. Дадохте ми всичките там инструкции какво да не правя, когато говоря със Сияйния демон и аз ги следвах, всичките ги спазих. Обаче когато той заговори за краен срок…

Майло така внезапно натисна спирачката, че тя извика, а Глен се плъзна от седалката и падна на пода.

Когато заговори, гласът на Майло беше не повече от шепот.

— На какво се съгласи?

Тя се поколеба, после свали гривните и му показа китката си.

Той се намръщи.

— Число?

— Обратно броене.

— Какво, по дяволите? — вдигна глас той. Вътре в Чарджъра прозвуча като викане. — Защо не ми каза? Защо, по дяволите, не ми го каза?

— Съжалявам — отвърна тя. — Просто…

— Защо го скри от мен? Наясно си още от Маями, а ми го казваш чак сега? Защо? Не си искала да те мисля за глупачка? — нещо се случваше зад слънчевите му очила, сякаш очите му светеха. — Добра работа, Амбър, понеже сега вече знам със сигурност, че си глупачка.

Изведнъж колата ѝ се стори страшно малка. Претъпкана. Хладният въздух боцкаше лицето ѝ и пролазваше под яката.

Амбър отвори рязко вратата и изскочи в жегата. Закрачи по напуканата и суха земя със скована походка, стиснала решително ръце от двете страни на тялото си, а изпод обувките ѝ летяха камъчета. Отново се замисли за родителите си, ускори крачка, но мислите пак я настигаха. Впусна се в бяг, а сълзите замъгляваха погледа ѝ. Когато не ѝ остана въздух, се преобрази и продължи да бяга. В демонската си форма можеше да тича до края на света. В демонската си форма изобщо нямаше нужда да плаче.

Сама се изненада от разтърсващото ридание, което излезе от гърлото ѝ, спъна се и падна на колене. Сълзите капеха на земята, а земята жадно ги поемаше. Дори демонската форма не можеше да я защити.

Опита се да стане, но не успя. Залюля се назад и тупна по дупе. Очите ѝ се съсредоточиха в една точка в земята и не се откъсваха. Трябваше ѝ известно време да проумее, че фигурата, която наблюдава, е собствената ѝ сянка. От странната сбита форма на тази сянка, рогата ѝ изглеждаха като ушите на Мики Маус, само че по-тънки и по-заострени. Тя реши, че ако Мики Маус беше демонска сянка, това щеше да е точно копие.

Уолтър С. Брайънт, хлапето от Спрингтън, искаше да отиде в Дисни Уърлд. Тя се зачуди дали някога ще успее да го направи. Помисли си, че има силна вероятност да успее. Поне Спрингтън още беше на крака. А колко му оставаше на Каскейд Фолс, преди вампирите да го пресушат? Чудеше се дали ще се надигне от мъртвите, като повечето от жертвите си, но прецени, че е малко вероятно. Каквото и да станеше занапред, това нямаше вече да бъде Каскейд Фолс, както тази сянка не беше Амбър.

Тя си върна нормалния вид. И веднага започна да се поти. Слънцето изгаряше скалпа ѝ. Ако останеше тук, слънцето щеше да я изпържи до последния сантиметър, беше убедена в това. Щеше да я изпържи до пълно изчезване. Да ѝ изсмуче и последните течности. Може би щеше да заприлича накрая на Варга, в последните мигове преди да рухне. Още беше омазана с кръвта му. Беше се набила в косата ѝ. Имаше нужда от сериозен душ, преди да се освободи от него. Имаше нужда да промие и устата си. Все още усещаше вкуса на кръвта.

Изправи се и погледна към пътя. Беше пробягала сериозно разстояние. Очите ѝ вече бяха изсъхнали и тя се върна в Чарджъра. Майло излезе, когато я видя да се приближава и я погледна над капака на колата. Свали очилата си и се наложи да присвие очи, заради светлината. Погледът му беше изморен, но съвсем нормален.

— Извинявай — каза той.

— Не, прав беше. Държах се глупаво.

— Имаш право на глупост. Намираш се в изключителна ситуация. Няма правилен начин за справяне с нея.

— И все пак трябваше да ти кажа.

— Колко време ти остава?

Тя погледна към китката си.

— Двеста и четиридесет часа.

— Десет дни — обобщи Майло. — Петнайсет часа ни трябват до Колорадо. Ако Джейкъб Бъкстън ни каже къде точно се намира баща му, няма да имаме проблем.

— Добре ли си? — попита тя.

— Какво имаш предвид?

— Не изглеждаш добре. Изглеждаш болен. А очите ти…

— Добре съм — прекъсна я той.

— Надвишили сме сериозно правилото за осемте часа шофиране. Нека аз да карам.

Той поклати глава.

— Мога да продължа. Не съм уморен. И освен това е осем часа на ден средно — забрави ли? Мога да се справя с малко повече.

— Вече пътуваме двойно повече.

— Ще се справя, Амбър. Освен това, имаме краен срок. А сега влизай вътре.

Тя се поколеба, но той вече беше зад волана. Плъзна се на седалката си и се закопча, а Чарджърът захвана да изяжда безкрайния път, а асфалтът изчезваше под гумите му.

42

Когато бяха вече на околовръстното на Лае Вегас и то с добро време, се събуди Глен, а Амбър го прасна с едно разпятие, за да се увери, че все още е човек.

— Ау — викна той.

Тя го прегледа добре, после се върна на седалката си и отново закопча колана си.

— Никакви изгаряния или белези — каза тя. — Не си вампир.

Погледна към Майло, но той беше вперил поглед право напред. Точно както през последните няколко часа.

Глен се помъчи да седне. Беше смайващо блед, а всяко негово движение беше бавно и летаргично. Когато успя да седне с изправен гръб, попита:

— Къде сме?

— Невада — отвърна Амбър. — Как се чувстваш?

Глен облиза устни и известно време прокарваше език из устата си. Когато заговори отново, гласът му беше по-ясен.

— Ужас — рече. — Много, ама много зле. Не трябва ли да съм в болницата? Чувствам се така, сякаш трябва да съм в болница от определен тип.

— Добре си си — каза Амбър. — Просто си загубил малко кръв.

— О — възкликна той. — О, да.

— Колко си спомняш?

— Ъъ… това-онова. Помня, че бях в къщата на Алтеа и някой ме викаше, и аз излязох…

— И не помисли това за странно?

— Моля?

— Някой да те вика от другия край на града — поясни тя. — Това никак ли не ти се стори странно?

Той се намръщи.

— Ами не се замислих, всъщност, ако трябва да съм честен. Просто… тръгнах. Влязох директно в къщата, а много от тях бяха там, просто чакаха. Смееха ми се. После…

Намръщи се още повече. След като за момент гледаше в нищото, поклати глава и вдигна очи.

— Сигурна ли си, че няма да се превърна в един от тях?

— Не и според Алтеа — отвърна тя. — Можеш да се превърнеш във вампир, само ако ухапването те убие първо. Не си мъртъв, нали? Значи не си един от тях. Но пак ще те замеря с кръста, ако искаш.

Той с усилие вдигна ръка.

— Не, не, няма нужда, мерси. Как се измъкнахме?

— Бяхме заобиколени — отвърна тя — и тогава влетя ти и ни спаси.

Той се ококори.

— Наистина?

— Не. Проспа цялата работа. Майло и аз спасихме кожата на трима ни.

Глен въздъхна.

— Значи съм си бил обичайното безполезно аз, така ли?

Изражението на лицето му отне удоволствието от шегите.

— Не си безполезен — каза тя. — Просто беше ухапан. Можеше да се случи на всеки от нас.

— Аха, само дето се случи на мен — той потърка лицето си. — Виж, дали може да спрем за храна или нещо такова? Умирам от глад.

— Взехме ти малко ядки — каза Амбър и му подаде едно пликче.

Той го зяпна.

— Ядки? Сериозно?

Амбър погледна към Майло за помощ, но лицето му беше непроницаемо и все така загледано напред.

Тя се усмихна на Глен.

— Тялото ти трябва да произведе повече кръв. Ядките вършат добра работа. Като спрем, може да си вземеш плодове и месо, и мляко, и каквото там ти се яде.

Явно неубеден, Глен положи всички усилия да отвори пликчето. Амбър му го взе, отвори го и му го подаде обратно.

— Благодаря — промърмори той и започна да яде. След като подъвка малко, вдигна очи. — Невада е там, където е Лае Вегас, нали? Ще минем ли някъде наблизо?

— Сега сме в Лае Вегас, глупчо.

Глен веднага засия и взе да се оглежда, но не видя нищо, освен магистрала.

— Ъъ… ама къде е?

— Натам — посочи му тя.

И двамата погледнаха към бетонната граница, която разделяше пътищата.

— Не виждам много отвъд тази, сещаш се де, стена, — рече Глен.

— Аха — отвърна Амбър.

— Ще видим ли Стрип?

— Не.

— Хотелите? Някое казино?

— Най-вероятно не.

— Ама какво, просто ще… обиколим покрай града?

— Да.

— И няма да видим нищо от самия град?

— Няма.

— Така ли?

— Да, имам предвид, не, няма да видим.

— Значи след всичките години, през които съм слушал за Лас Вегас и съм го гледал по филмите и по телевизията, сега най-сетне съм тук и… ще видя само една стена? — В очите му избиха сълзи.

Амбър се намръщи.

— Плачеш ли?

— Плача ли? — повтори Глен и изхлипа високо. — Мили Боже, да. Защо плача? Дори не съм тъжен — изтри сълзите от бузите си, сякаш бяха противни насекоми. — Просто наистина ми се искаше да видя Лае Вегас.

— Изгуби много кръв — каза Амбър. — Много си емоционален в момента.

— Явно.

— Ще се обърна напред и ще се престоря, че не плачеш, защото не знам как да се оправя с това.

Той кимна, хлипайки.

— Звучи добре.

Тя се обърна и погледна през предното стъкло, а след няколко минути Глен спря да плаче и заспа.

Продължиха през Юта. Но Амбър вече не можеше да търпи влошаващото се състояние на Майло. Кожата му посивяваше с всеки изминат километър. Тя настоя да спрат и той неохотно се съгласи, така че отседнаха в Супер 8 в Грийн Ривър. Амбър спа като убита през тази нощ. На сутринта Глен също беше добавил малко руменина в бузите, Майло изглеждаше съвсем нормално, а Чарджърът блестеше от чистота. Докато се качваха, Амбър я връхлетя усещането, че ги беше чакал.

Тя погледна към белега на китката, който вече не криеше: оставаха 221 часа.

Стигнаха до Крикет Хил, Колорадо, малко след два следобед, после изхабиха още цял час, докато намерят улица Бъркит. Тя ги изведе до покрити с дървета хълмове, а пътят се стесняваше все повече. Накрая се превърна в диря, а дирята секна, и се наложи да слязат от Чарджъра и да продължат пеш. Започна да вали ситен дъжд, но дърветата ги предпазваха през повечето време, а Глен не се оплака, въпреки че все още беше очевидно слаб.

— Грегъри Бъкстън не ми изглежда като човека, който очаквах да е — каза Амбър нарушавайки тишината.

Майло я погледна.

— Което значи?

— Което значи, че е свестен тип — отвърна Амбър. — Поне според това, което разказа Алтеа. Сключил е сделката, за да спаси сина си, и не е наранил никого. Не е като Дейкър Шанкс или… като родителите ми. Как ще го предложим на Сияйния демон сега, като знаем всичко това?

Крачките на Майло бяха дразнещо големи.

— Да го предложиш е най-сигурният ти шанс за оцеляване — каза той.

Тя подтичваше край него, като остави Глен да се мъчи да ги настигне.

— Трябва да има нещо друго. Трябва.

— И какво сега? Искаш да се откажеш ли?

— Не — отговори тя. — Искам да го намеря. Успял е да измами Сияйния демон и да остане жив толкова дълго. Звучи ми като някой, който може да ми помогне.

— Ако Джейкъб ни каже къде е — уточни Майло.

— Какво ще правим, ако не ни помогне?

— Дай първо да го намерим — отвърна Майло. — Каквото стане после, ще стане.

Проследиха пътеката до някаква хижа. Може и да е била здрава някога, гордо изправена и силна насред поляната, и да е внушавала твърдост на всичките дървета наоколо, но бремето и обстоятелствата я бяха изхабили. Сега се беше спихнала като старче. Прозорецът от дясната страна на тясната врата бе тъжно накривен, а от прогнилите дъски на верандата се виеха бурени. Отвън беше паркиран един изстрадал мотор със спукани гуми, който допълваше жалкия вид на хижата.

Амбър и Глен прекрачиха кривата от покрити с мъх камъни, наполовина потънала в листа и последваха Майло до вратата. Верандата скърцаше опасно под тежестта им. Вратата се отвори още преди Майло да успее да почука.

— Какво искате? — попита Джейкъб Бъкстън. Беше на около четиридесет, хилав, само малко по-висок от Амбър и определено имаше нужда от самобръсначка. Както и от хубав сън. Изглеждаше отвратително. Очите му бяха кървясали, а тъмната кожа се беше обринала под челюстта. Почесваше се разсеяно с мръсните си нокти.

— Казвам се Майло Себастиан, а това са Амбър и Глен — започна Майло. — Вие сте Джейкъб, нали така?

— Не се интересувам, каквото и да продавате — заяви Джейкъб. — Не се занимавайте и си тръгнете.

Понечи да затвори вратата.

— Търсим баща ви — намеси се Амбър.

Джейкъб спря, помисли момент, а после каза:

— Пожелавам ви късмет.

— В беда съм.

— И наистина ще стане така, ако не си тръгнете — рече той, но заплашителните му думи никак не звучаха заплашително.

— Моля ви — продължи Амбър. — Баща ви е единственият, който може да ми помогне.

По лицето на Джейкъб премина изражение, което на нечие друго лице би изглеждало като развеселеност.

— Очаквате той да ви помогне? Явно не го познавате изобщо.

— Не, но ни разказаха за него.

Той отвори вратата малко по-широко, само колкото да се облегне небрежно на рамката.

— Повярвайте, легендата никак не се доближава до оригиналната личност.

— Можете ли да ни кажете къде би могъл да бъде? — попита Майло.

Джейкъб ги изгледа и двамата.

— Ама вие сериозно ли?

Амбър се намръщи.

— Говорите така, сякаш очаквате да знаем нещо, което ми се струва, че не знаем.

— Ами тогава да ви осветля. Не знам къде е баща ми — каза Джейкъб. — И затова съм тук. Ето там е цялата работа.

— А дали може да използвам тоалетната ви? — попита Глен.

— Не — отговори Джейкъб.

— Господин Бъкстън — започна отново Майло, — пътувахме много, за да си поговорим с вас. Ако бъдете прям, ние ще си продължим по пътя и повече никога няма да ви обезпокоим. Тези камъни, които се наложи да прескочим, за да стигнем до вратата ви — подозирам, че ограждат цялата ви къща? За какво ви е такъв защѝтен кръг?

Джейкъб го огледа внимателно, след което отклони поглед към Амбър. Тя се опита да изглежда също толкова наясно с въпроса като Майло.

— Момичето не знае за какво говорите — констатира Джейкъб.

— Нова е — отвърна Майло.

— Уча се още — потвърди Амбър. — Но знам повече от Глен.

— Аз буквално нищо не знам — додаде щастливо Глен.

— Като казваш защѝтен кръг — обърна се Амбър към Майло, — да нямаш предвид нещо като онзи другия? В който бях аз? Значи е нещо окултно, така ли? — тя отново погледна към Джейкъб. — За какво е? От какво ви пази?

— От вещицата — отвърна Джейкъб.

Амбър погледна към Майло, за да се увери, че той не се усмихва. Никаква усмивка; значи не беше шега. Отново насочи вниманието си към Джейкъб.

— Има ли вещици?

— Да, има.

— И защо тази вещица ви преследва?

Джейкъб игнорира въпроса.

— Кой ви каза за мен?

— Баба ви.

— Значи е жива?

— Не знаеше ли?

— Прекъснахме връзки. Тя има навика да забравя неприятната реалност в малката ни семейна драма. Чудесна жена, обаче е упорита като муле — Джейкъб внезапно се стресна, сякаш беше видял нещо сред дърветата зад тях. Амбър хвърли поглед назад, но не видя нищо, освен гора.

— Вижте — каза Джейкъб, щом си върна концентрацията — искате да разберете къде е баща ми? Не знам. Съжалявам, че е така, но това е положението. Не знам къде е и няма как да ме накарате да се опитам да разбера — той погледна Майло. — Нали това планирате? Съжалявам, приятелю. Изглеждаш като човек, който може да изтръгне такава информация, но аз просто не разполагам с нея. Това е задънена улица. И може да се връщате там, откъдето сте дошли, преди да привлечете внимание.

— Вещицата — каза Майло.

Джейкъб кимна.

— Няма да мръднем.

— Говоря сериозно — каза Джейкъб. — Ако ви види, ще ви погне.

— Тогава по-добре да ни поканиш да влезем.

Джейкъб въздъхна.

— Карай. Приятна разходка на връщане.

И затвори вратата.

Амбър тръгна да пита нещо, но Майло я спря с ръка. Тя затвори уста и се огледа. Зачуди се дали е вещица като в „Магьосникът от Оз“ или като онези в книгата на Роалд Дал. Надяваше се да е някоя тип „Хари Потър“, но се съмняваше.

Вратата на хижата се отвори, а Джейкъб застана пред тях видимо вбесен.

— Бързо влизайте вътре — нареди той.

43

Из хижата бяха разпилени книги и списания и стегнати торби с боклук. Освен тези неща, вътре бе сравнително подредено, макар във въздуха да се носеше някаква миризма.

— Вещицата не ти дава да излезеш оттук? — попита Амбър. — Какво ще стане, ако се опиташ да се махнеш?

— Ще ме подгони и ще се върна обратно — отвърна Джейкъб, затваряйки вратата. — Не иска да ме убие. Иска само да ме измъчва. Отне ми няколко години да го схвана. Но това не оправя нещата. Не става по-лесно за бягство. — Тоалетната?

Джейкъб въздъхна и посочи нужната врата. Глен се усмихна благодарно и побърза да влезе.

— От колко време стоиш затворен тук? — попита Майло.

— От колко време живея тук? Десет години — отвърна Джейкъб. — Заключен в тази хижа? От седем месеца. Стойте далеч от прозорците, моля — се смръщи той. — Знаете ли, не си спомням откога не съм имал гости. Това означава все нещо, нали? Щом не си и спомням. Обаче сега не съм сигурен какво трябва да направя. Все още ли се извиняваме за бъркотията? Сигурно да. В такъв случай — извинете, че е така разхвърляно. Вече не ми вдигат боклука. Правя, каквото мога с рециклирането, но всъщност най-много искам да изляза навън с целия този боклук и да го изгоря. Но като всеки бойскаут съм съвсем наясно с опасностите при паленето на огън в гористи местности. Та, казвайте сега кои сте, че да не ви избия с моята брадва.

Амбър сигурно беше добила странно изражение, защото Джейкъб ѝ се усмихна.

— Всъщност не. Брадвата е отзад, а пък аз никого не съм убивал с нея. Но все пак съм адски любопитен кои сте и какво искате от баща ми.

— Искаме само да поговорим с него — каза Амбър. — Баба ти ни каза, че ти вероятно би могъл да помогнеш.

Джейкъб се почеса по тила.

— Какво друго ви каза?

— Каза, че си бил болен от рак като малък. Че баща ти е сключил сделка със Сияйния демон, за да те излекува, но когато трябвало да започне да изплаща дълга си, избягал, а Сияйния демон не може да го намери.

Джейкъб кимна.

— Каза ли ви какво трябваше да направи баща ми, за да се отплати за живота ми?

— Каза, че трябвало да събира душѝ. Но никога не се наложило, защото избягал.

Джейкъб погледна Майло.

— Ти си човек с опит. Вярваш ли го това?

Майло се поколеба.

— Някои неща звучат достоверно.

— А коя част не се връзва?

— Тази, че никога никого не е наранил. Това трудно мога да го приема.

— Точно защото не е вярно — потвърди Джейкъб. — Когато бях болен, баба ми се молеше до леглото ми почти всяка вечер. Не идваше да си говорим, да си бъбрим, не ми носеше комикси или грозде, нито картички „Оправяй се скоро“… Сякаш не идваше при мен. Сякаш идваше да си говори с Бог. Молеше се толкова дълго и толкова усилено, с цялото мънкане под нос, събраните ръце, сълзите в очите — тя всъщност ме плашеше. Беше толкова… пламенна. Всяка нощ, след като си тръгнеше, аз оставах да лежа, овързан за всичките машини, ужасѐн, сред тишината, че съм сам-самичък… Бог можеше да отговори. И аз щях да съм единственият, който го чува.

— Алтеа може да е наясно с някои от нещата, които направи баща ми, но не с всичко — не и тези, които заплашват представата ѝ за нейния син. Разбирате ли, тя беше готова да приеме, че е сторил нужното, но то имаше смисъл за нея, само ако той останеше светец. Всичко друго би развалило нещата.

— Значи баща ти не е светец — каза Амбър. С това тя имаше опит.

— Намеренията му бяха добри — отвърна Джейкъб. — Аз умирах. Беше готов на всичко, за да ме спаси. На всичко. И го направи. Ако не беше сключил онази сделка, аз щях да съм в гроба преди да съм навършил единадесет.

— Къде се сключи сделката? — попита Майло.

— В болничната ми стая — каза Джейкъб. — Баща ми и Сияйния демон — застанали над леглото ми. Светлината беше навсякъде. Никакви сенки. Нула. Знаете ли, първо помислих, че е Бог. Реших, че може да е чул молитвите на баба и е дошъл да ме излекува. Но тогава започнаха да говорят за сделката и какво трябва да направи баща ми. Съвсем скоро Демонът вече не ми изглеждаше като Бог. Нито пък татко звучеше като човека, който познавах. Говореше на този Демон и преговаряше за условията така, сякаш беше наясно с всички подробности. Едно мога да кажа за баща ми — той е умен човек и обича да чете. Ако се интересува от някой въпрос — ще прочете достатъчно много книги, за да стане специалист в тази област или поне най-близкото до специалист. И точно така говореше със Сияйния демон — като експерт. Аз тогава не знаех — и как бих могъл? — но той договаряше една пробойна в споразумението, която дори Демонът не забеляза.

Амбър се обърна, когато Глен влезе в стаята.

— Мисля, че ти счупих тоалетната — обяви.

Амбър затвори очи.

— Трудно се пуска водата — отвърна Джейкъб. — Изчакай водата да спре да бълбука и пробвай пак.

Глен отвърна на злобния поглед на Амбър с безпомощно вдигане на рамене, след което кимна и излезе.

Джейкъб отиде в кухнята — скромно нещо с печка и маса. Кипна малко вода, като продължаваше да говори.

— Ако ще ме питате каква е била пробойната, хич не се старайте. Не знам. Но след като баща ми стисна ръце със Сияйния демон, Демонът се протегна към мен, а пръстите му — дълги, дълги пръсти, още ги помня, минаха през стомаха ми. Не разкъсаха кожата, нищо такова, просто минаха през мен, а болката беше силна. Така де, болеше адски. Баща ми беше запушил устата ми с длан, за да не крещя — не трябваше да притесняваме сестрите, но аз се мятах и ритах, а когато отново отворих очи, Сияйния демон държеше сива буца мътилка и тъкани. Моят тумор. Болката беше изчезнала, вече не ми беше лошо. Той просто го извади от мен. Погледнах към баща ми и за миг, за съвсем кратък миг, видях какво му беше сторил Демонът. Кожата му беше посивяла — също като моя тумор, само че не беше мека, очите му светеха, имаше заострени зъби и две удивителни, огромни крила, като крилата на грамаден прилеп, които излизаха от лопатките на гърба му. Успях само да го мерна този крилат звяр, след което всичко си дойде на мястото, но аз никога няма да го забравя. Никога.

— Крила? — попита Амбър. — Не рога?

— Само издатини — отвърна Джейкъб. — Баща ми имаше много коса, но в този момент беше с гола глава, а по цялата ѝ повърхност имаше едни такива малки издатини, като корона. Предполагам, че можеш да ги наречеш рога. Малки рога. Но грамадни крила.

— А какъв е бил планът за събиране на душѝ? — попита Майло.

— По три на година — каза Джейкъб, докато приготвяше четири чаши кафе. — През първите три години той ги достави. Това е частта, която Алтеа държи да забрави. Но след това започнаха извиненията. Сияйния демон изпрати свой представител, а татко го увери, че ще се върне в играта. Само че докато обясняваше на представителя, че му е трудно да излиза по три пъти в годината, аз го наблюдавах да излиза всяка седмица. Из целия квартал изчезваха хора. Дори ченгетата дойдоха веднъж да разговарят с него. Стана толкова лошо, че се наложи да се преместим. Нямаше нужда да ми казва какво става. Аз си знаех. Събираше повече душѝ, отколкото беше договорено, но не ги даваше на Сияйния демон. Беше намерил начин, след всичките си проучвания, как сам да се храни с тези душѝ. Той увеличаваше силата си.

— През цялото време е планирал да изчезне — констатира Майло.

Глен дойде при тях в кухнята.

— Извинявай — рече, усмихвайки се, — да ти се намира случайно уред за отпушване?

Джейкъб му се намръщи, после извади уреда изпод мивката и му го подаде.

— А случайно нещо по-голямо да имаш? — попита Глен.

— Не — отговори Джейкъб.

— Е, и това ще свърши работа, тогава — каза Глен и излезе.

Джейкъб придоби притеснен вид, но това беше за кратко, след което подаде кафетата на Майло и Амбър. Амбър не обичаше кафе.

— Когато бях на седемнайсет — продължи да разказва Джейкъб, — татко ме извика в дневната, сложи ме да седна и ми каза, че си тръгва. Каза, че представителят ясно му е дал да разбере, че ако не си навакса за пропуснатите душѝ, неговата собствена ще бъде погубена. Каза, че ако ми довери къде отива, Сияйния демон ще разбере и ще ме изтезава, докато не призная. Каза ми, че съм вън от тази работа. Очевидно излъга по този въпрос — той отпи от кафето, облегнат на печката.

— И така баща ми си замина, а Алтеа ме взе за няколко години, докато не си намерих работа и не започнах да се оправям сам. От време на време получавах по някоя картичка, но толкова. Представителят започна да идва при мен, но въпреки всички заплахи, ракът не се върна.

— Сияйния демон сигурно е бил бесен — каза Амбър.

Джейкъб вдигна рамене.

— Не беше много доволен, никак даже. Но беше наясно, че не знам къде е баща ми. Странна работа е с тези демони — искам да кажа истинските, не позволяват нищо да замъгли въпроса, който е на дневен ред. Можеше да ме убие хиляда пъти, за да утоли яда си, но в крайна сметка не откъсна поглед от голямата награда. И мисля, че татко беше наясно с това. Надявам се, че е било така.

— Както и да е, преди около петнайсет години представителят отново почука на вратата ми и каза, че това е последното му посещение. Каза, че имал по-полезни неща за вършене от това да издирва някакъв измамник. А аз, глупакът, го взех за добра новина.

— Няколко седмици след това, взех да усещам, че ме наблюдават. Не можех да се отърва от това чувство. Бях убеден, че някой, нещо, ме преследва. Започнах да хвърлям погледи с периферното зрение. Вещицата. Започна с това да руши някакви мои неща. Нищо особено. После уби кучето на съседа ми. После уби и съседа ми. Аз се преместих. Местих се три пъти. Ченгетата вече проявяваха интерес, както бяха проявявали към баща ми. Но тя винаги ме намираше. Нямаше как да я спра. Купих си тази хижа, където нямам съседи, и си нагласих периметър, през който да не може да минава. Бях научил някой-друг номер от стария. Ходех с мотора до града всяка седмица за пазар и такива неща, но стана много опасно и затова сега си поръчвам доставки.

— И това продължава вече петнайсет години? — попита Амбър. — И Сияйния демон се надява, че една сутрин ще се събудиш и ще си кажеш „хайде стига толкова“? И ще му кажеш къде е баща ти?

— Само че аз не знам къде е — каза Джейкъб. — Нали това ви казвам. И Сияйния демон е наясно. Не ми изпрати вещицата, за да говори с мен, а за да ме измъчва — за да накара баща ми да дойде да ме спасява. Което очевидно не се случва.

— А има ли някой, който може да знае? — попита Майло.

— Никой, който аз познавам. Но защо въобще ви е притрябвал?

— Моите родители са сключили сделка със Сияйния демон, която засяга мен — отвърна Амбър. — Опитвам се да се измъкна. Надявах се, че баща ти ще може да ми помогне.

Джейкъб въздъхна.

— Ако става дума, вярвам ти. И съжалявам, че не мога да ти кажа това, което искаш.

— А ако знаеше къде е — каза Майло, — щеше ли да кажеш на Сияйния демон?

Джейкъб се поколеба, а накрая се усмихна горчиво.

— Вероятно не.

— И аз така си помислих.

Глен влезе в кухнята. Всички го изгледаха.

— Тоалетната е добре — съобщи Майло, въздъхна и подаде ръка на Джейкъб.

— Благодаря, че поговори с нас.

Джейкъб стисна ръката му, после и тази на Амбър.

— Съжалявам, че не можах да бъда полезен.

— Все пак благодаря — отвърна Амбър.

Глен подаде своята ръка. Джейкъб обаче му кимна.

— Приятно ми беше.

Той ги поведе към вратата, отвори и те излязоха. Дъждецът беше спрял, макар че небето още беше навъсено.

— Успех — каза Джейкъб, — искрено.

Затвори вратата, а те тръгнаха към колата.

— Счупих му тоалетната — обяви Глен в мига, в който бяха отново на пътеката.

Амбър не му обърна внимание и погледна към Майло.

— Вярваш ли му като казва, че не знае къде е баща му?

Майло въздъхна.

— Ами да, всъщност, да. А ми се щеше да не е така.

— И какво ще правим сега?

— … не знам.

— Не можем просто да спрем. След всичко това няма как да спрем. Трябва да има начин да открием бащата на Джейкъб. А каква е тази работа с крилатия звяр?

Глен се намръщи.

— Крилат звяр ли? Има крилат звяр?

— Не може никой да не го е видял да лети и да не го е постнал в някой странен форум за такива работи — продължи Амбър. — Интернет направо лапва такова нещо с парцалите.

— Говорили сте си за крилати зверове? Сериозно ли?

— Приемаш, че Бъкстън продължава да събира душѝ — каза Майло.

— Ами да — отвърна Амбър. — Така де, защо да не го прави?

— Може да е решил, че убийствата на невинни хора не е занимание, което би искал да продължи да практикува.

— Хора, спрете да ходите толкова бързо — обади се Глен. — Още съм слаб.

— А може да му харесва — продължи Амбър. — Убил е сума ти народ, за да стане достатъчно силен и да изчезне. Не виждам как ще е съгласен да изгуби цялата тази сила, а ти? Дори бих казала, че ще иска да става още по-силен.

— Предполагам — бавно каза Майло. — Особено ако очаква Сияйния демон да се появи всеки момент…

— Ето, точно това мисля и аз — възкликна Амбър, щраквайки с пръсти. — Мисля, че не е спрял да убива. Може и да не е през седмица, както каза Джейкъб, но бас ловя, че е често.

— Може ли да забавите, моля ви се — обади се Глен изотзад. — Когато Джейкъб разбере какво съм направил с тоалетната му, ще тръгне по петите ми, а аз съм твърде слаб, за да се защитавам сам. А и не знам как.

— Сигурно няма нищо по въпроса онлайн — игнорира го Амбър. — Или пък го има, обаче е забутано в някоя далечна част на мрежата, която никога не бих могла да открия.

— Ние може би не — отвърна Майло, — но някой, който се изхранва с това… Може и да може.

Майло извади телефона си и набра някакъв номер. Изчака да му вдигнат.

— Едгар, приятелю — каза с усмивка. — Изглежда пак се нуждаем от помощта ти — усмивката му леко посърна. — Не съм сигурен за какво… а, говориш за кесията за барут. А, да, може и да сме я взели по случайност с нас…

Амбър се ухили, остави Майло сам да се обяснява и продължи напред по пътеката към колата. След малко Майло и Глен изчезнаха от поглед. Още няколко секунди и вече виждаше Чарджъра.

Тогава някъде отляво се чу звук. Пукане на клонки.

Амбър спря и започна да оглежда дърветата. Нищо. Нищо не се криеше, не дебнеше, не се промъкваше… Нищо не я причакваше.

И все пак…

Тя направи няколко крачки извън пътеката, а сухите клони под краката ѝ се разтрошаваха с пукот. Тилът ѝ настръхна от съзнанието за нещо особено.

Наблюдаваха я.

Беше сигурна, че нечии очи я следят и усещаше злите намерения в тези очи. Нещо там желаеше да ѝ навреди и с всяка своя крачка тя се приближаваше към него, където и да беше то.

Но нямаше нищо. Дори при тази слаба светлина, тя все пак виждаше ясно, за да е сигурна. Направи още крачка. Примитивната ѝ страна, гущерският мозък, който не мислеше, щеше да ѝ заповяда веднага да обърне и да бяга през глава на мига — такъв беше страхът, който я прониза внезапно. Но тя го потисна. Разбира се. Нямаше нищо. Нищо, освен дървета.

Прас.

Звукът от поредната прекършена клонка, точно пред нея, искаше да превърне ръцете ѝ в ноктести лапи, но тя устоя и не се преобрази. Демонската ѝ част беше твърде уверена, твърде сигурна в себе си. Щеше да е грешка да разчита на нея. Върна си контрола и кожата, която беше започнала да се зачервява, си върна нормалния цвят. Беше се счупила още една клонка. Това е. Нищо повече. Загледа се в едно от дърветата и се приближи до него, сякаш го предизвикваше да се пробва и да я изплаши отново. Беше просто глупаво дърво с глупави клони, с чворове по стъблото, които приличаха на крещящо лице, с очи, вторачени в дълбокия мрак.

Очите се отвориха.

Амбър изруга, отстъпи, но глезенът ѝ се заклещи. Клонките тракаха като кости, докато дървото се раздвижваше, а всяко рязко движение разкриваше по още някоя част от тялото му — глава, ръка, длан, крак. Не дърво, а нещо, нещо с грапава кожа и възли от кора и течаща смола, с коса от вейки и листа. Нещото стоеше и чакаше, изправено и високо, но изведнъж се раздвижи, наведе се, извивайки грациозно изкривения си гръбнак, а дългите крайници се протегнаха към Амбър, която се опитваше да се измъкне, но само се препъваше заднишком. Устата му остана отворена, заключена в замръзнал вик, а от нея се чуваше звук като от тракащи зъби.

Вещицата.

Тя се спусна към Амбър, която падна назад, удари се в земята и отчаяно се претърколи. Щом вдигна очи, видя, че е сама.

Стана и се прибра, каза лека нощ на родителите си и отиде да си легне. Сънуваше, че все още е в гората, че крачи след вещицата с притъпени усещания. Когато се събуди, отиде на училище и седя в час. Мислите ѝ се връщаха отново към гората, където тя все така продължаваше да крачи. По някакъв начин ѝ се струваше много реално. След училище изкара смяната си във Файърбърд, после се прибра и право в леглото. Сънува разбитите останки на някаква стара къща в гората и как я водят в мазето.

В съня си тя заспа. В съня си сънува.

А на сутринта се събуди.

44

Мазето беше камък и студ. Земята беше замръзнала пръст. Утринната светлина проникваше през дупки в дървения таван и през тесния прозорец, който се намираше на далечната източна стена. Прозорецът нямаше стъкло, но имаше метални пръчки, също като металната решетка, която служеше за врата към коридора. Като затворническа килия. Амбър седна.

Пет жени насочиха погледи към нея.

Бяха мръсни. Дрехите им бяха на парцали. Косите — дълги, рошави. Приличаха на дивачки — неопитомени и опасни, но седяха около нея сякаш чакаха автобус.

— Не се бой — каза едната.

Другата се изсмя с пръхтене.

— Добре де — каза първата. — Бой се. Но не се бой от нас. Ние няма да ти причиним зло — беше малко след четиридесетте, но дългата ѝ коса вече посивяваше. Тук долу изглежда нямаше достъп до боя за коса. — Аз съм Дебора. Можеш да ми казваш Деб. Това е Джулиана, Онър, Фейт и Исеул. Ти как се казваш?

Амбър притисна гръб към стената и придърпа краката си.

— Амбър — отвърна. — Къде сме?

— Някъде, където няма да ни намерят — отвърна Джулиана, тази, която се беше изсмяла. Беше малко по-млада от Деб, с руса коса, някога къдрава, вече просто на възли. Лицето ѝ беше сурово, но не и враждебно.

— Носиш ли нещо с теб? Телефон, нещо?

Амбър поклати глава.

Онър, момичето на двайсетина години с безупречна абаносово тъмна кожа и уста, пълна с метални брекети, се приведе напред.

— Някой знае ли, че си тук? Имаше ли някой наблизо, когато те отвлече?

— Не знам колко време съм ходила, но имам приятели, които ще ме търсят — отвърна Амбър.

— Няма да ни намерят — каза Джулиана. Тя стана, отиде до решетката и се подпря на нея. — Не мислиш ли, че хората са ни търсили вече? Ето — Исеул е племенница на един от най-богатите хора в щата — мислиш ли, че не е пратил кучета и хеликоптери да я издирват?

— Моите приятели са различни — отвърна Амбър. — Те са специалисти в тази област. Поне единият, де.

— Не бих се надявала особено — каза Деб, а гласът ѝ изведнъж загуби жизненост. — Не мисля, че някой може да е специалист по това нещо.

Амбър задържа погледа си.

— По какво — каза, — по вещици ли?

Другите жени се намръщиха.

— Вещици ли? — повтори Онър.

Корейката — Исеул, метна една клонка в центъра на помещението.

— Това, което ме довлече тук, не беше вещица — каза тя. — Беше дърво-чудовище.

— И какво е дърво-чудовище? — попита Амбър.

— То ни отвлече — каза Джулиана. — Отвлече и теб, нали? Изглежда като дърво, докато не си отвори очите? Не му знаем техническия термин, но това представлява — дърво-чудовище.

— Тя е вещица — отговори Амбър. — Просто така изглежда.

— Ти откъде знаеш? — попита Деб.

— Понеже е точно така. Тя е изпратена да тормози един човек, който живее в тази гора — Джейкъб Бъкстън.

— Гретчен е била права! — внезапно извика Фейт — петата жена, и скочи като ужилена. — Тя ни го каза! Единственият човек, с който всички сме контактували една седмица преди да се събудим на това място! Гретчен беше сигурна, че той е замесен!

— Коя е Гретчен? — попита Амбър.

Деб се поколеба.

— Беше тук долу с нас. После я отведоха и оттогава не сме я виждали. Имаше и други. Само ние останахме, докато не се появи ти.

По израженията на лицата им, Амбър разбра, че никоя от тях не пази надежда, че Гретчен е жива.

— Джейкъб не е виновен — каза тя.

— Ами! — извика Фейт. — Мислиш ли, че не сме обсъдили всяка възможна връзка помежду ни? И двете с Онър сме правили доставки за Джейкъб Бъкстън. Джулиана се е отбила в хижата му, за да говори с него за местните избори. Исеул е разменила няколко думи с него пред магазина. Деб е излизала два пъти с него, за Бога! Всички сме говорили с него и след няколко дни свършваме тук!

— Джейкъб не е единствената връзка помежду ни — възрази Деб и звучеше сякаш този разговор са го водили вече стотици пъти. — Имаше още шест човека, още осем места… Живеем в малък град, Фейт.

Фейт посочи с пръст към Амбър.

— Но тя сега каза, че Джейкъб Бъкстън е замесен!

— Замесен е — потвърди Амбър, — но не е виновен. Той вероятно дори не знае, че сте отвлечени. От колко време сте тук?

— Гретчен е била първата — каза Деб, — няколко седмици преди мен. Сега е април, нали така? Значи съм тук от десет месеца. Почти единадесет.

— Аз съм от четири — каза Онър. — Бях новобранката, докато не се появи.

— Откъде знаеш всичките тези работи за вещиците? — попита Джулиана.

— За вещицата — поправи я Амбър, — понеже е вещица, е изпратена от някого, няма значение от кого, за да превърне живота на Джейкъб буквално в ад. Хижата е единственото място, на което той е в безопасност от нея.

— Но защо нападна нас? — попита Онър.

— Не знам — отвърна Амбър.

— А ти коя си? Откъде знаеш толкова за тази история?

— Аз трябваше да говоря с Джейкъб. Не го познавах до вчера. Но какво значение има? Единственото, което е от значение сега, е как да се махнем оттук.

— Тези стени са от здрав камък — каза Онър. — Подът е подсилен. Не можем да копаем, ако това питаш.

— А забулените жени ни пускат една по една, за да ходим до тоалетна — добави Исеул.

Джулиана се изхихика от решетката.

— Кефя се как все още му викаш тоалетна.

Исеул се ухили в отговор.

— Аз съм възпитана дама, какво да кажа? Дупка в земята не носи същия величествен смисъл.

— Кои са тези забулени жени? — попита Амбър.

— Работят за дървото-чудовище — отговори Джулиана. — Или вещицата, или там както е. Никога не сме виждали лицата им. Не говорят. Носят ни дивеч, който трябва сами да одираме и да готвим.

— Колко са?

— Поне пет.

— Някога пробвали ли сте да ги преборите?

— Аха — каза Джулиана и присви очи от болезнения спомен. — Не бих го препоръчала. Може би ако всички скочим на една от тях едновременно… но те никога не са сами. Никога не сме имали възможност.

— Е, не се тревожете — каза Амбър. — Сега имате мен.

Светлината се отрази от брекетите в усмивката на Онър.

— Това момиче вече ми допада — каза тя. — Много е смешна.

Амбър се изправи, борейки се с вълната на замаяност, която си тръгна толкова бързо, колкото и дойде.

— Ще ти се вие свят няколко минути — каза Деб. — Всички сме го преживели.

— Какво ми е направила?

— Има жило — каза Фейт. — Натровила те е. Но не продължава дълго, спокойно. Така успя да хване всички ни.

— И защо ни държи живи?

— А — рече Исеул, — пак се върнахме на тази весела тема, а?

— Не знаем — каза Деб. — Защо отведе Гретчен? Защо отведе останалите? Защо не нас? Защо просто не ни убие и не приключи с това? Защо не ни пуска да си ходим? Ако изобщо знаехме защо сме тук, може би щяхме да измислим нещо.

— Забулена — предупреди Джулиана и се отдръпна от решетката, а всички, които седяха, скочиха на крака.

Забулената изникна с шумолене от мрака на коридора, а Амбър разбра откъде идваше това наименование. Дрехите ѝ сякаш се състояха само от шалове — мръсни, гнусни и парцаливи, зашити с канап, от различни материи и дължини. Ръцете ѝ се губеха в огромни ръкави, а лицето беше скрито. Бързо движение на китките и два хилави заека бяха захвърлени между решетките.

Джулиана ги вдигна, огледа ги отгоре-отгоре и викна по забулената жена, докато онази се връщаше откъдето се беше появила.

— Това са зайци. Изрично поисках патица!

— Така беше! — подвикна Исеул. — Помня!

Забулената не отговори, нито се обърна.

Джулиана подаде зайците на Амбър.

— Тъмничарска традиция — новият одира и готви закуската.

Очите на Амбър се разшириха.

— Ъ…

— Шегува се — обади се Деб.

— О, слава Богу.

— Хич не сте забавни, момичета — промърмори Джулиана.

Амбър наблюдаваше как жените одират и готвят зайците на огън. Седнаха в кръг и започнаха да ядат, като си споделяха чаши дъждовна вода, събрана в кофа под малка дупка на тавана. Заекът беше жилав. От хрущялите ѝ се повдигаше, но тя направи всичко възможно да го потисне. Хрумна ѝ, че с демонските си зъби нямаше да има проблем да разкъсва храната, но реши, че е най-добре да не се преобразява пред тези жени — не и ако не е наложително.

— Разкажи ни за себе си, Амбър — каза Деб. — Откъде си?

— От Флорида.

— И откъде знаеш толкова много?

В устата на Амбър изхрущя нещо. Тя извади костицата измежду зъбите си и глътна останалото.

— Аз и приятелят ми търсим бащата на Джейкъб Бъкстън. Той е специалист по всичките тези работи.

— А как се вписва в цялото това нещо една тийнейджърка от Флорида? — попита Джулиана.

— Аз, ами, имам неприятности. Преследват ме едни хора.

— Вещици?

— Не. Не, тези са… други неща. Но те искат да ме хванат и затова отидохме в Колорадо и затова съм тук сега.

— А какви са тези неприятности? — попита Деб.

— От лошите.

Деб я погледна, едва вдигна рамене и не зададе повече въпроси. Амбър имаше чувството, че истинският разпит тепърва предстои.

— Трябва да отида до тоалетната — обяви тя.

— Имаш предвид дупката в земята — поправи я Онър. — Сигурна ли си? Ще си насаме със забулените жени. Няма да те наранят, нищо няма да ти направят, но са доста зловещи за някой, който току-що е пристигнал.

— Наистина ми се ходи — каза Амбър.

— Едно момиче трябва да ходи, където има да ходи — рече Деб, изправи се и отиде до решетката. Изпи си последната вода и затрака с чашата по металните пръчки. — Пауза за тоалетната! — завика тя. — Повикът на природата!

За момент остана на място, като гледаше към коридора, след което се обърна към Амбър.

— Идват. Две са. Едната ще върви отпред, другата — отзад. Ще те заведат право при луксозната дупка в земята, а като си готова, ще те доведат директно обратно. Един съвет от мен? Не се опитвай да бягаш. Ще го очакват, особено при нова като теб.

Амбър се изправи и кимна.

— Благодаря.

Забулените се довлякоха. Без да продумат, жените отидоха до най-далечната стена и застанаха с чела, притиснати към камъка. Вратата изскърца тежко, а забулените направиха знак на Амбър да излезе навън. Нервите в корема ѝ пращяха от напрежение, тя се промуши навън, а те затвориха вратата зад нея и я заключиха.

Забулените миришеха на листа и пръст. Не казваха нищо, докато крачеха по коридора, а Амбър вървеше помежду им. Тя се опита да надникне в лицата им, но качулките бяха пуснати прекалено ниско. На места дневната светлина пронизваше мрака. Дървеният таван беше черен от пожара, който беше унищожил останалата част от къщата.

Минаха пресечната точка с друг коридор и Амбър бе доведена до малка стаичка. Когато минаха през вратата, тя смаяно установи, че дупката в земята е буквално дупка в земята.

Забулените стояха на вратата и чакаха.

Амбър застана до дупката.

— Ъ, имате ли нещо против да се обърнете?

Забулените не помръднаха.

Амбър се изчерви, докато се нагласяше на позиция. Отне ѝ половин минута, за да се отпусне и да се изпишка. Когато приключи, се изправи, като внимаваше да не падне в дупката и вдигна дънките. Забулените ѝ направиха място помежду си и я придружиха обратно по същия път и в същата конфигурация — една отпред и една отзад.

Когато минаха отново покрай пресечната точка с другия коридор обаче, Амбър спря.

— Какво има там долу?

Никоя от забулените не отговори.

Тя се постара да звучи дружелюбно.

— Ехо? Можете ли да говорите? Мисля, че трябва да тръгна в тази посока надолу. Имате ли нещо против?

Тя се опита да направи крачка встрани от малката им процесия, но забулената отзад блокира пътя ѝ с една ръка, а тази отпред се обърна.

— Моля ви — каза Амбър. — Само на шестнайсет съм. Дете съм. Останалите са жени. Не може ли да ме пуснете? Моля ви? Обещавам, че няма да кажа на никого.

Забулените мълчаха.

Амбър се усмихна.

— Наистина се опитах да се държа мило — каза тя, преобрази се и усети как силата се влива в нея.

Те я сграбчиха, но тя ги избута и хукна по коридора. Той се разшири и стигна до някаква стая, тя влетя в нея, но миризмата, която я удари в носа, едва не я събори.

Стаята беше пълна с разлагащи се тела. Тук-там се виждаха животински трупове — прогнили и разложени, но онова, което я накара да крещи, бяха човешките останки. Висяха от дървените греди на тавана, закрепени с изкривени и ръждясали пирони. Вътрешностите им — червата и органите, месото и костите, не представляваха повече от почернели купчини на земята, отдавна проядени от плъхове, птици и червеи. Очевидно вещицата ценеше кожите, колкото и да бяха накълцани.

Друга врата нямаше. Никакъв изход.

Тя се обърна, а забулените жени я нападнаха. Тя замахна и ноктите ѝ се забиха в гърдите на първата забулена. В паниката си, която прояждаше нервните ѝ окончания, тя разкъса шаловете и изръмжа в лицето под тях. Беше подготвена за човешко лице, беше подготвена за лице на чудовище, за каквото и да било лице — ако имаше такова. Само че вместо лице, вместо плът и кръв, насреща ѝ имаше маса от плътно вплетени и извиващи се клони, които се виеха в хватката ѝ.

Нещо се размърда в съзнанието на Амбър и мислите ѝ зациклиха за един дълъг и отчайващ момент, след което втората забулена обви ръка около гърлото ѝ и я дръпна назад.

Тя сграбчи ръката, усещайки през плата само още клечки. Клечковидното нещо пред нея протегна ръце, клоните се удължиха, обвиха се около тялото на Амбър, драскаха и прорязваха кожата ѝ, затягаха се около ребрата ѝ. Стана ѝ трудно да диша. Да стои права. Черните ѝ люспи правеха всичко възможно, да я предпазят от увитите като лози клони около тялото ѝ, и я принудиха да затвори очи. Бяха в косата ѝ, увиваха се около рогата. Ръцете ѝ бяха в капан, ноктите — безполезни. Искаше да пищи, но не можеше да си поеме достатъчно въздух. Искаше да крещи, искаше да се предаде, искаше всичко да свърши, но тя нямаше глас и нямаше кой да чуе. Щеше да умре. Щяха да я убият.

Бо̀ри се със собствения си страх, бо̀ри се с вълната на паника, която заплашваше да отнесе всички рационални мисли. През съзнанието ѝ премина една представа — за китайски пъзел за пръсти, където колкото повече се съпротивляваш, толкова по-бързо се хващаш. Тя се концентрира само върху едно нещо. Само едно.

Преобрази се.

Клоните около кръста и корема ѝ се затегнаха, но навсякъде другаде се освободиха и тя успя да си поеме дъх. Устоя на желанието да се бори и вместо това се отпусна и постепенно натискът отслабна.

Клоните се отместиха от лицето ѝ и тя отвори очи, точно навреме, за да види вещицата, която влизаше в стаята.

45

Вещицата се приближи, наклонила глава настрани като любопитна котка. Въпреки че гръбнакът ѝ беше закривен, тя се надвеси над Амбър, а заплетената ѝ коса почти застърга ниския таван. Имаше нещо в очите ѝ — нещо като интелигентност, докато оглеждаше Амбър и я побутваше, и сръчкваше с дългите си, остри пръсти. Клоните на забулените се поместваха услужливо, за да освобождават място в очакване на всяко бучване. Не се чуваха думи, но помежду им очевидно течеше комуникация. Забулените се движеха независимо от вещицата, но едновременно с това някак заедно с нея, сякаш бяха част от едно тяло.

Вещицата погледна по-отблизо. Прокара пръсти през косата и Амбър се сети, че търси рогата, които бяха там до преди малко.

Любопитството ѝ никак не беше задоволено, затова вещицата продължи да дращи и да драпа все по-надълбоко и по-силно, а Амбър стисна зъби от болка.

Вече се чуваше някакъв глас, който приближаваше все повече.

— Къде ме водите? Моля ви. Моля ви, нека се върна при другите. О, Боже, моля ви…

В стаята влезе Фейт, влачена от още две забулени. Видя Вещицата и се дръпна, но нямаше как да спре забулените да я довлекат до Амбър. Накрая замлъкна.

Вещицата се пресегна, а коравите ѝ пръсти обърнаха главата на Амбър първо на едната страна, после на другата. Мръсни нокти насила отвориха устата ѝ, а Амбър едва устоя на порива да я ухапе. Едва не повърна, докато я изследваха. Внезапно вещицата прехвърли вниманието си към Фейт, като повтори същата процедура, после пак се върна на Амбър и попипа с пръсти гърдите и корема ѝ.

— Какво прави? — прошепна Фейт.

— Преглежда ни — отвърна Амбър.

Вещицата рязко вдигна глава и Амбър млъкна.

По страните на Фейт се стичаха сълзи, но мекият ѝ глас беше учудващо равен.

— Отче наш, който Си на небето, да се свети името Ти…

Вещицата остави Амбър и отново се прехвърли на Фейт, започна да я стиска и да я ръчка по тялото, както направи преди това с Амбър, но Фейт не спря да се моли.

— … да бъде царството Ти, да бъде волята Ти, както на небето, така и на земята, насъщния ни хляб дай ни днес и ни прости прегрешенията, както ние прощаваме на…

Изведнъж вещицата спря и отстъпи назад и за един безумен миг Амбър помисли, че молитвата върши работа. Но тогава разбра. Вещицата беше взела решение.

От пръстта под крака на Фейт избиха три корена, разкъсаха и без това разпадащите се дънки и се врязаха в краката ѝ. Фейт запищя, почти се отскубна от забулените, но те я удържаха, а корените не спираха да прииждат. Амбър изруга, извика, опита се да помогне, после се опита да се отдели, но не успя да направи нищо и трябваше просто да стои и да наблюдава как агонията на Фейт достига нови висини, придружена от смразяващи писъци. Под кожата ѝ се движеха клони, вейки пронизваха кожата, пръскаше кръв, отваряха се цепнатини и рани, от които се разливаха вдигащи пара вътрешности. После писъците изведнъж секнаха, Фейт изхъхри за последно и умря.

Брадичката ѝ падна на гърдите, но тя не падна и не спря да се движи. Корените продължиха да я изпълват, избутваха органите, а костите и месестата част на тялото ѝ падаха на земята. Кожата на шията ѝ се изду и след миг тя вдигна глава.

Амбър зяпна.

Онова нещо, което до преди малко беше Фейт, направи крачка, освобождавайки се от корените, които го крепяха към земята. Завлачи другия си крак отзад. Не сработваше както трябва.

Вещицата огледа нещото Фейт и внимателно провери свършената работа. През това време, устата ѝ се движеше, сякаш сама си говореше. И тогава устата на Фейт-нещото също се раздвижи — идеален огледален образ на формите, които правеше вещицата. Но думи нямаше. Вместо това се чу поредица от звуци — глухо издишване и далечно поскърцване.

Вещицата обърна глава към Амбър, а Фейт-нещото съвсем точно изимитира движението. Вещицата вдигна лявата си ръка и марионетката направи същото.

Вследствие на това обаче, кожата между лакътя и рамото на Фейт-нещото се разкъса и това разцепване се сля с друго, а двете заедно се превърнаха в зееща дупка, от която стърчаха остри клони. Фейт-нещото се опита да се задържи цяло, но дупките се разтваряха навсякъде по кожата му, като всяко разкъсване водеше към други и само за секунди Фейт-нещото се разпадна, а по пода се пръснаха пръчки.

Вещицата се загледа в провалилия се опит за марионетка, а забулените жени повлякоха Амбър по гръб. Тя не се съпротиви, когато я замъкнаха обратно в мазето.

Хвърлиха я вътре, после захлопнаха решетката подире ѝ.

Другите жени се втурнаха към нея.

— Какво стана? — попита Деб. — Видя ли Фейт? Дойдоха, взеха я и после се чуха писъци.

— Тя… тя е мъртва — каза Амбър. — Съжалявам.

Нямаше вайкане, нямаше спорове, нямаше сълзи. Жените просто стояха, а действителността се слягаше върху раменете им, едва удържима със своята тежест.

— Какво стана? — попита отново Деб.

— Прегледа ни — глухо отговори Амбър. — Вещицата. И двете ни прегледа, след което направи своя избор.

— Какво стори на Фейт? — настоя Джулиана.

— Напълни я с клони — каза Амбър. — Корени и съчки, и клони. Цялата я запълни. Намерих една стая, която беше пълна… с такива неща.

— Гретчен? — попита Деб.

— Не знам — отвърна Амбър. — Вероятно. Изглежда, че се занимава с това от известно време. Експериментира. Опитва се да го направи както трябва, да проработи.

— Не схващам — каза Онър. — Как така я е запълнила с клони? Какво значи това?

— Клоните са живи — отговори Амбър. — Вещицата ги контролира или са част от нея, или нещо такова. Забулените не са жени, те не са хора. Те са просто купчини пръчки. Всички те са нейни продължения, така ми се струва. Когато приключи с Фейт, остана само кожата на Фейт, лицето ѝ и кожата ѝ, пълни с клони, и това нещо повтаряше движенията на вещицата.

— Но това е безумие — каза Исеул.

Амбър кимна.

— Мисля, че тя иска… вещицата, де… мисля, че иска да бъде… като нас.

— Защо?

— Не знам.

— Защо е оставила теб, а не Фейт?

Амбър се поколеба.

Джулиана я сграбчи за ръката.

— Какво криеш?

— Джулиана — обади се Деб.

— Не! — викна Джулиана. — Тя крие нещо. Вижте я само. Дори не го отрича.

Амбър поклати глава.

— Не знам защо…

— Лъжкиня!

Силата на тази дума накара Амбър да отстъпи. Другите я гледаха.

— Защо те пощади вещицата? — попита Исеул.

— Не знам — каза Амбър. — Кълна се.

— Фейт е с нас от месеци — започна Онър. Очите ѝ бяха пълни със сълзи, но гласът ѝ не трепваше. — После изведнъж се появяваш ти и не щеш ли Фейт я убиват. Защо? Ние следващите ли сме? Аз ли съм следващата?

— Защо онова нещо те остави жива? — попита Джулиана. — С него ли работиш? Така ли е? Отговаряй!

Амбър ги погледна, видя суровата решителност в очите им и разбра, че няма да може да се измъкне с приказки.

— Искам да се успокоите — каза тя.

— Просто отговори на въпроса! — кресна Джулиана.

Амбър вдигна ръце.

— Ще ви кажа. Ей сега. Но ще трябва да ви помоля да запазите спокойствие. Аз съм в капан, също като вас. Животът ми е опасност, също като вашия. На една страна сме. Няма да ви нараня.

— Да ни нараниш? — повтори Деб. — Какво имаш…

Амбър се преобрази и мазето се изпълни с викове, крясъци и ругатни.

— Няма да ви нараня! — повтори Амбър, докато те се отдръпваха от нея.

— Стой надалеч от нас! — крякаше Джулиана.

— Надалеч съм! — отвърна Амбър, докато се изтегляше към далечната стена. — Ето вижте! Надалеч съм! Няма да ви нараня!

Те я зяпаха, а тя положи всички усилия да не изглежда заплашително. Направи опит за усмивка.

— Вижте ѝ зъбите! — писна Исеул и Амбър спря да се усмихва.

— Коя си ти? — попита Деб.

— Казах ви, името ми е Амбър.

— Ти си дявол! — възкликна Онър.

— Не, не съм. Това нищо не означава. Рогата, кожата, те не променят моята същност. Почти никак. Не и вътрешното ми аз. Все още съм добър човек, кълна се!

— Ти работиш с вещицата! Затова си толкова наясно с всичко!

Амбър поклати глава.

— Не, не е така. И единствената причина да знам толкова много е, че тъкмо с такива неща се занимавам през последните две седмици.

Деб се намръщи.

— Била си дявол две седмици?

— Моля ви, спрете да ме наричате дявол. Историята за това как съм станала такава е дълга, но преди две седмици се смятах за съвсем нормална и дори не знаех, че нещо подобно съществува. И ето ме на — с всички сили се опитвам да се справя с това, което ме сполетя, и мисля, че се справям доста добре, не съм от лошите, не съм дявол и не искам да нараня никого, освен може би вещицата, заради това, което стори на Фейт и това, което причинява на нас и… не знам какво повече да кажа.

Те гледаха.

— Значи не си дявол? — попита Джулиана.

— Не. Но родителите ми са нещо като демони и аз съм го наследила от тях, а те сега се опитват де ме убият.

Минаха няколко секунди.

— Кофти — каза Онър.

— Така си е — отвърна Амбър. — Вижте, вътре съм с двата крака. Знам, че е шантаво, знам, че е ужасяващо и е трудно да вярваш на някой с червена кожа и рога, но аз не съм лошият герой. Наистина.

Деб първа се престраши да се приближи.

— Но това ли е причината да избере да остави теб пред Фейт?

— Така мисля — отвърна Амбър. — Когато съм в този вид, съм по-голяма, по-силна… А кожата ми може би ще е достатъчно здрава, за да не се разпадне, когато ме превземе. Ще бъда по-здрав… съд, може би.

— Ако иска да те превземе — каза Исеул, — защо не го направи веднага?

Амбър се успокои още малко.

— Както споменах, тя експериментира. Тества самата себе си. Но не ѝ се получава добре.

— Но сега като си тук — продължи Исеул, — може да е намерила съда, който е чакала.

— Да — отвърна Амбър. — Сега вече е готова да приложи всичките си експерименти.

— И какво ще стане с нас? — попита Онър. — Мислиш ли, че ще ни пусне?

— Ей — намеси се Деб. — Ей! Нека преди да започнем да се радваме на висок глас, да помислим как можем да помогнем на Амбър, какво ще кажете?

Амбър се намръщи.

— Искате да ми помогнете?

— Ако можем.

— Благодаря ви. Искрено ви благодаря. Но не знам дали можете да направите каквото и да било. Вещицата е могъща съвсем сама, а с онези забулените отгоре, едва ли някой би могъл да направи нещо кой знае какво.

— Но какво ще прави, в крайна сметка? — попита Джулиана. — Хубаво, взима кожата на Амбър, взима ѝ лицето, и какво? Ще изглежда като дявол — без да се обиждаш, Амбър, и къде ще отиде така? Какво, по дяволите, иска?

— О, Боже — обади се Онър, като буквално се затича към Амбър. — Като си така — и пак без да се обиждаш, да, изглеждаш зла и прочие, обаче си и… така де, красива. Много е красива, нали, момичета?

Другите жени закимаха.

— Може би затова вещицата те е избрала пред Фейт — продължи Онър. — Не само защото си по-едра и по-силна, и по-добър съд, но и защото си по-красива.

— Ъ — рече Амбър, — ами добре… не знам накъде биете с това, обаче…

— Единственото нещо, което така и не успяхме да разберем, е какво общо има с цялата работа Джейкъб Бъкстън. Каза, че вещицата е била пратена да направи живота му ад, нали така? Обаче нищо от това не го засяга по никакъв начин — грам даже. Амбър, от колко време го прави това вещицата?

— Да убива? Не знам. Обаче него го тормози от петнайсет години.

— Петнайсет години — повтори Онър, — това грозно, дърто дърво-чудовище ли е, вещица ли е, съсипва животеца на Джейкъб Бъкстън. Петнайсет години и не се отказва. Не си тръгва. Не отива на почивка, нито се прибира вкъщи при съпруга-вещер и малките им вещерчета. Тя е съвременна жена-самотница, погълната от кариерата и единственото, с което се занимава — забележете, единственото, е да наблюдава точно този човек и никой друг. Брат ми беше войник, работеше в снайперистки екип. Трябвало да остават на едно място дни наред, да наблюдават мишените. Колкото повече гледали, толкова по-трудно ставало да натиснат спусъка. Понеже вече познавали по-добре жертвите, почти се привързвали към тях…

— Леле майко — каза Деб. — Тя е влюбена в него.

Онър щракна с пръсти.

— Точно! Той се крие в хижата си и не говори с много хора, нали така? Обаче всяка жена, с която е имал някакъв контакт, независимо колко кратко е било, е отвлечена и набутана в тъмницата.

— Тя ревнува — каза Амбър. — Иска да отстрани враговете си, а сега иска да заеме формата на някоя от нас, за да бъде с Джейкъб.

— Б-И-Н-Г-и-О, — рече Онър.

Джулиана ги изгледа сякаш са се побъркали.

— Вие сериозно ли? Дървото-чудовище е влюбено? Това ли е нашата теория?

— Добра е — каза Исеул.

— Това е дърво-чудовище! Какво знае то за любовта?

— Повече от някои хора — отвърна Амбър.

— Добре, добре — каза Деб, — значи имаме възможен мотив. Ако се опитвахме да разрешим някое престъпление, това щеше да е важен момент за всички ни. Но не променя нищо. Влюбената вещица все пак ще завземе тялото на Амбър, а после ще избие нас. Това, че знаем за по-меката ѝ страна, с нищо не ни помага.

— Еха — каза Онър. — Вярно, че досега сме живели в тъмница и всички сме в опасност, обаче изненадващо много ме депресираш.

46

Амбър спеше на легло от листа̀. Беше точно толкова неудобно, колкото очакваше.

На сутринта се събуди от отварянето на вратата. Две забулени стояха на прага. Още две се спотайваха отзад. Намеренията им бяха очевидни.

Амбър бавно се изправи. Другите жени застанаха до нея. Беше трогателна демонстрация на солидарност, но не можеха да ѝ помогнат. Не можеха да спрат онова, което предстоеше.

— Не се променяй — каза Деб. — Тя иска точно червената ти кожа, стой си така.

Амбър кимна и премина през решетката, която се затвори със скърцане зад гърба ѝ. Забулените я върнаха в стаята с труповете, където я чакаше вещицата.

Дълъг изкривен пръст се пресегна към нея и я набоде в рамото. Заръчка отново, след това попипа гръдния кош, но Амбър не се преобрази. Вещицата явно бе усетила решимостта ѝ, защото предприе нова тактика. След миг забулените отпуснаха хватките си, а вещицата я удари.

Силата на удара разтърси черепа на Амбър, накара я да се олюлее, но тя не падна. Допря ръка към парещата буза, вдигна очи към вещицата и заяви:

— Няма да се преобразя.

Вещицата я удари отново, този път в корема, и я преви на две. Амбър извика и застена, после падна на колене. След няколко секунди на паника, тя силно си пое дъх, а забулените жени я дръпнаха да се изправи.

Вещицата не прекаляваше със силата. Не можеше да си позволи да повреди избрания съд.

— Не ми пука какво ще направиш — изхриптя Амбър. — Няма да се преобразя.

Вещицата я загледа. На Амбър това не ѝ хареса. Почти виждаше как се въртят колелцата при пресмятането зад тези очи.

Чу викове на протести и ругатни и сърцето ѝ се сви. Забулените довлякоха Джулиана, а след нея Деб, Онър и Исеул. Въпреки борбата, бяха наредени в редица покрай стената.

— Какво иска? — попита Онър, като се опитваше да се освободи от хватката на една от забулените. — Няма да се упражнява върху мен. Няма да го допусна по никакъв начин.

Амбър посърна.

— Не иска да се упражнява — каза.

В твърдо спечената пръст под Джулиана се показаха корени и започнаха да се извиват покрай обувките ѝ. Джулиана запищя, опита се да рита, но Амбър много добре знаеше какво следва.

— Добре! — извика. — Добре, спри! Чуваш ли? Спри.

Вещицата я изгледа малко по-продължително, след което корените се оттеглиха.

— Освободи ги, — продължи Амбър. — Веднага ги пусни да си ходят. Това е сделката. Пускаш ги без да им правиш нищо и няма да ги преследваш, а аз ще се преобразя. Може… може да използваш кожата ми.

Вещицата поразмишлява за кратко върху предложението, после посочи към нея. Амбър се поколеба, после се преобрази в демонската си форма. Забулените веднага освободиха жертвите си.

Жените се спогледаха несигурно, сякаш очакваха да бъдат заловени отново в мига, в който си повярват, че са свободни. Исеул първа тръгна по коридора. Нито една забулена не понечи да я спре. Вещицата дори не се обърна.

Исеул тичаше.

Деб и останалите започнаха да отстъпват.

— Насам, нагоре! — викаше Исеул. — Изходът е тук горе! Следвайте гласа ми!

Онър се почуди. Погледна към Амбър, погледна към вещицата и избърза навън. Джулиана беше следващата.

— Благодаря ти — каза Деб на Амбър, после тръгна след другите.

Амбър изчака да чуе крясъци или викове, които да подскажат, че пак са били заловени. Когато това не се случи, тя отново се обърна към вещицата.

— Май имаме сделка.

Вещицата пристъпи напред и посегна към нея.

Ръката на Амбър обви китката ѝ.

— Съжалявам — каза, а черните люспи се разпространяваха по кожата ѝ, — нали не очакваше, че ще се дам без бой?

Тя придърпа вещицата към себе си и замахна през лицето ѝ. Вещицата зави — страшен звук, който смрази Амбър до мозъка на костите, след което двете се сборичкаха. От земята изникнаха корени, опитаха се да удържат Амбър на едно място, но тя вече се беше откъснала и се движеше, все така в схватка с вещицата и двете се удариха в стената.

Косата на вещицата оживя и Амбър затвори очи, за да се предпази от стотиците забиващи се трески, които драпаха по люспите ѝ. С опипване потърси шията на вещицата, намери я и стисна с две ръце, докато се лашкаха из стаята. Започна да стиска, после пусна ноктите си и ги впи в плътта на вещицата. Това не произведе особен ефект.

В този миг забулените вече бяха върху нея, издърпаха я, а Амбър отвори очи, за да си намери мишена. Когато си избра такава, замахна, шаловете се разкъсаха, а клонките под тях се разсипаха по пода. Дрехите паднаха при звука на рухващите пръчки, но едновременно с това от далечния край на стаята изникна нов силует. Този път не прозираше дори опит за прилика с човек — клонестото нещо се присъедини към забулените и изви ръцете на Амбър зад гърба ѝ. Принудиха я да клекне и тя вдигна очи, за да види как вещицата застава над нея.

Ръмженето на Амбър прерасна в разярен, непокорен рев.

Вещицата обърна глава и през заплетената коса Амбър забеляза изражението, което мина по лицето ѝ…

Страх.

Амбър почувства дима малко преди да види трептящата светлина. Огън. Бушуваше пожар и се разпространяваше бързо. Забулените започнаха да отпускат хватката си, докато вниманието на вещицата беше другаде.

Амбър чу викове. Жените. Първо си помисли, че викат, защото са в паника, после осъзна, че звучат предизвикателно.

— Ела да ни хванеш де! — викаше Деб. — Ела да ни хванеш, кучко уродлива!

Амбър се откъсна, а забулените и клонестите неща паднаха на земята — вече не представляваха нищо повече от купчина пръснати пръчки. Тя се хвърли върху вещицата, двете паднаха назад, удариха се в масата и се затъркаляха. Амбър не обръщаше внимание на дългите ѝ крайници и я притисна плътно към себе си. Отхапа едно ухо, откъсна цяло парче, а вещицата запищя и се замята диво. Амбър изпусна хватката си, падна и успя да се изправи на колене преди онази да успее да я заобиколи. Усети сграбчващи ръце. Светът се преобърна и се замъгли, Амбър се удари в далечната стена и падна.

Таванът гореше.

Падна една греда и вещицата отскочи. Амбър се изправи, наблюдавайки паниката ѝ, и я обзе странно чувство на победа. После си спомни, че и тя се намира на същото място и чувството се изпари.

Вещицата побягна.

Амбър се надигна с усилие и я последва, впусна се сред валмата дим, който прогаряше дробовете и изгаряше очище ѝ. Слепешката търсеше с ръце стените, оставяше се да я водят, препъваше се в някакви корени и удряше рогата си. Почувства хладния въздух по кожата си и закуцука натам, преди да се превие одве заради кашлицата, която разтърси тялото ѝ. Насили се да стане, насили се да се фокусира върху този хладен въздух и в този миг се препъна в стълбите. Тръгна по тях лазешком, почувства върху себе си нечии ръце, които я дърпаха, докато не се озова насред свежия въздух и светлината.

Ръцете я пуснаха и тя чу Деб и Онър, сви се на кълбо, кашляйки и притисна кокалчетата на ръцете си към сълзящите очи. Вдигна поглед и примига срещу слънцето. Джулиана гледаше в нея.

— Амбър? Добре ли си?

Тя кимна, изкашля се и пак кимна.

— Хора! — извика Исеул. — Вижте!

Амбър погледна в посоката, в която сочеше Исеул и видя тъмна фигура, която крачеше сред дърветата.

— Амбър! — викаше Майло.

Тя се изправи с усилие, отново избърса очи, опита се да извика в отговор, но вместо това започна да кашля и затова взе да маха. Майло хукна да бяга, стиснал брадва в двете си ръце. Нещо пред него помръдна.

Деб извика да го предупреди, защото Амбър отново избухна в кашлица и се присви, а вещицата изскочи от прикритието си. Майло падна, изпусна брадвата, а вещицата беше върху му. Вдигна го и го запрати в едно дърво. Ударът беше ужасяващ, той се превъртя и падна на земята. Вещицата се приближи, за да го довърши, но Глен и Джейкъб Бъкстън вече бяха до него и му помагаха да се изправи.

Вещицата замръзна на място, щом видя Джейкъб.

Амбър си пое дъх със свистене, изскубна се от ръцете на Джулиана и хукна да бяга. Грабна брадвата от земята, отскочи от един пън и се засили нависоко. Замахна, брадвата се заби дълбоко в шията на вещицата и остана там, а Амбър се приземи с празни ръце и залитна. Вещицата запищя, изви гръб и се загърчи, а от раната ѝ пръскаше жълта кръв, подобна на дървесен сок. Тя успя да намери дръжката, издърпа я от себе си и я остави да падне, само че главата ѝ се килна на една страна и тя се строполи, сякаш бе изгубила равновесие.

Амбър притича отново за брадвата, но вещицата я хвана с отчаян мах на ръката и тя се претърколи. Вдигна очи и я видя как хваща Джейкъб и хуква да бяга.

Амбър грабна брадвата и се спусна в преследване. Беше лесно да изпусне вещицата сред дърветата, но успяваше да мерне дрехите на Джейкъб и продължи да ги гони. Изранените ѝ дробове горяха.

Тя се препъна на един пън, олюля се, удари рогата си в някакъв клон и падна, сипейки ругатни. Изправи се, изтича до последното място, където беше видяла Джейкъб, и продължи да бяга като викаше името му.

После забави крачка. Вещицата беше на земята, на колене, протегнала ръце напред, сякаш в молитва. Главата ѝ беше обърната настрани, а от раната се стичаше жълтата кръв. Джейкъб стоеше на разстояние от нея и я гледаше.

— Мъртва е — каза. Гласът му беше странно глух. — Бягаше и отслабваше все повече, започна да се препъва, а после ме остави на земята… и просто… се свлече на колене.

Той вдигна очи и погледна Амбър.

— Майло ми каза, че си демон — каза той. — Изобщо не изглеждаш като баща ми.

Амбър се обърна, а Джейкъб върна погледа си към вещицата.

— Беше почти нежна — каза и в гласа му се долавяше изненада.

47

Три минути. Толкова ѝ отпусна Майло, за да се сбогува. Каквато и преднина да бяха набрали пред родителите ѝ, вече беше изядена от вещицата. Белегът на ръката ѝ показваше 168 часа. Не можеха да си позволят да губят повече време. Амбър го знаеше. И беше съгласна. И все пак, докато Майло я водеше към колата, тя осъзна, че не ѝ се тръгва. Жените, с които беше споделила тъмницата, я бяха приели в групата си, дори след като им беше разкрила истината за себе си. Бяха я приели. Тя беше усетила принадлежност. Там долу бяха станали семейство, бяха се свързали по неразрушим начин и тя можеше да е част от това. А сега стояха до хижата на Джейкъб, гледаха я как си тръгва, с въпроси, останали без отговор, с въпроси, останали незададени.

После вече беше в Чарджъра и ги оставяше зад себе си.

— Добре ли си? — попита Майло, докато се отдалечаваха от Крикет Хил.

— Щеше да е хубаво да остана известно време — каза Амбър.

Той кимна.

— Но разбираш защо трябва да си тръгнем толкова бързо, нали?

— Родителите ми.

— Тъкмо те — потвърди Майло — и искаме да сме възможно най-далече, когато тези жени се приберат по домовете си. Ченгетата ще се заемат сериозно с тази история. Не можем да си позволим да се забавим още повече.

— Да — каза тя, загледана навън. — Знам. Къде отиваме?

— Ню Йорк! — развълнувано извика Глен изотзад.

Майло въздъхна.

— На Едгар не му отне много време да намери споменавания за крилат звяр. Открил е всичко на всичко единайсет случая, по разни неясни уебсайтове в нещо, наречено Тъмната мрежа. Един случай в Луисвил, два в Балтимор, а останалите — в Ню Йорк.

— Там ли е Грегъри Бъкстън? — попита Амбър.

— Така мислим — кимна сериозно Глен.

По лицето на Майло пробяга раздразнение. Беше му се наложило да се разправя с Глен цяла нощ, без Амбър, която да играе ролята на буфер, а това определено му беше дошло в повече.

— Имаме среща с Едгар в Бруклин — каза той. — Ще пристигне преди нас, ще подуши наоколо и се надяваме като стигнем там, той вече да има нещо определено.

— Хубаво — отвърна Амбър. — Добре.

— Нещо друго, което да те притеснява?

Тя му хвърли един поглед.

— Откога си толкова разговорлив?

— Беше много разтревожен за теб — обади се Глен.

Амбър надигна вежда.

— Сериозно?

— Не знам защо се учудваш толкова — каза Майло. — Отклонявам поглед за малко и теб вече те няма. Не знаех дали си се изгубила, дали те е хванала вещицата, дали пък родителите ти не са стигнали до нас по-бързо, отколкото очаквах.

— Издирвахме те цяла нощ — потвърди Глен. — Е, Майло де. Аз се опитах, но докато не си върна силата, съм повече пречка, отколкото помощ. Поне това каза Майло.

Амбър потисна усмивката си.

— Как намерихте къщата на вещицата?

Пътят се разшири и скоро преля в магистрала, така че Майло значително ускори колата.

— Знаех, че сме на вярна следа, когато птиците спряха да чуруликат, но можеше да обикаляме с дни, ако Глен не беше забелязал пушека, който бяха запалили жените.

— Нищо работа — срамежливо каза Глен. — Не е нужно да ме наричате герой, само задето съм видял някакъв пушек.

— Никой не те нарича герой — каза Майло.

— Така ли? Наистина? Но пушека го видях аз.

Амбър се облегна удобно и остави Глен да дърдори, докато не се измори и не заспа. Беше забавно — когато не говореше, нещо сякаш липсваше, като жизненоважен елемент, който са забравили някъде. Почти ѝ се искаше да го събуди и да му навие пак ключето като на играчка на пружина, само че размисли. Беше преминал през също толкова изпитания като нея, затова го остави да почива.

Спряха на една бензиностанция за храна и Амбър и Майло излязоха навън, оставяйки Глен да похърква в Чарджъра. Когато прекосяваха паркинга на връщане към колата, Майло каза:

— Една от жените каза, че вещицата е убила една от вас в твое присъствие. Фейт — така ли се казваше?

Амбър кимна.

— Съжалявам, че е трябвало да го видиш.

— И аз.

— Можем да поговорим за това, ако искаш?

Чарджърът стоеше пред тях в очакване на историята ѝ. Тя си представи как изповедта ѝ ще го захрани като гориво и забави крачка.

— Аз я убих — каза.

Майло се намръщи.

— Фейт ли?

— Вещицата — отвърна тя. — Аз я убих, също като Варга.

— Те бяха чудовища.

Амбър го погледна.

— И все пак бяха живи същества. Почти де. В един момент могат да мислят, да имат мнение, да правят разни неща, а в следващия… вече не могат. Понеже съм ги убила.

— И двамата са убили много невинни хора. Ти сложи край на убийствата.

— Сложих край на живота им.

— Да, така е. И ще трябва да живееш с това. По-добре ти да сложиш край, отколкото те.

— Убивал ли си?

Майло не отговори много дълго време.

— Съжалявам — промълви Амбър. — Не исках да…

— Най-ранният ми спомен в живота е убийство — отговори той.

Тя го погледна. Нищо не каза.

— Събудих се една сутрин в някакъв мотел без да имам представа кой съм. Не знаех името си, не знаех откъде съм… Животът ми беше една празнина. Единствените ми проблясъци на спомен бяха свързани с тази кола, как карам през нощта. Единствените лица, които помнех, бяха лицата на хората, които съм убил.

— Глен беше прав — тихо каза Амбър. — Ти си Магистралния призрак.

— Да, така ме наричаха някои вестници. Не го знаех, не и когато се озовах в онази мотелска стая през онази сутрин. Спомнях си всичко за света, но нищо за моето място в него. Излязох навън и видях Чарджъра, които ме чакаше отпред. Предполагам, че можех просто да си тръгна. Да го оставя. Но бях смъртно уплашен. Бях сам и изгубен. Не знаех какво е станало, защо не си спомням нищо… Но дори тогава знаех, че тази кола е част от мен. Че съм завършен, само когато съм зад волана.

— Сигурно съм стоял там час или повече просто да я гледам. Знаех какво съм. Убиец. Нещо повече — чудовище. Спомних си моменти от сделката — бледи спомени от преди години, и си спомних Демона, който говореше с мен… Но не си спомнях думите. Не можех да си спомня условията, нито защо изобщо съм го призовал.

— А името ти Майло ли е въобще? — попита Амбър. — От Кентъки ли си изобщо?

Той се усмихна леко.

— Според личната карта в портмонето ми — да. Доколкото мога да преценя обаче, това е фалшива идентичност. Не знам защо ми е трябвала. Но е единствената, с която разполагах, така че я приех.

— Какво направи? Качи се в Чарджъра ли?

— Да — отвърна той. — Първите няколко месеца всичко беше добре. Просто си карах. Бях близо до Маями и затова тръгнах към болницата. Не си спомнях нищичко за живота си преди сделката, но си спомнях улиците, о, да. Помнех къде е всичко. Но колкото повече карах, толкова повече ми се изплъзваше всичко. Отначало не забелязвах колко спокоен ставам. Колко задоволен. И после, просто ей така… — той щракна с пръсти — знаех, че ако не изляза от тази кола, отново ще започна да го правя. Така че го направих.

— Прибрах Чарджъра и взех автобус до болницата. Не установиха никаква травма на главата. Ходих по психиатри, по специалисти по хипноза… Тези последните помогнаха, между другото. Започнах да си спомням малко повече — но все за времето, прекарано в колата, пътуванията по черните пътища, подбирането на жертвите… Нищо за мен самия. Нищо за живота ми преди всичко това. Свързах се с Едгар, за да се опитам да разбера повече за сделката, която съм сключил, и дори просто, за да разбера с кой Демон съм я сключил. Не се получи. Постепенно приех, че старият ми живот е изтрит и че няма връщане назад.

— И все още не си спомняш нищо?

Той поклати глава.

— Джейкъб каза, че Сияйния демон е изпратил представител, когато баща му е спрял да събира душѝ. Никой ли не дойде при теб?

— Не. Аз всъщност щях да се зарадвам. Щях да получа някакви отговори в крайна сметка.

Отпред в Чарджъра Глен се събуди. Амбър забеляза как се оглежда наоколо със сънлива тревога. Видя я и помаха.

— Това беше преди дванайсет години — каза Майло. — На всеки няколко месеца ходех до гаража, отмятах покривалото и просто… гледах. Не пипах. Не се качвах.

— Докато не те накарах аз.

Той я погледна намръщено, сякаш току-що си бе спомнил, че е до него.

— Нищо не си ме накарала да направя.

— Колата ти трябваше, за да ме закараш на черните пътища.

— Изборът си беше мой — каза Майло. — Освен това е минало достатъчно време. Вече не изпитвам същата нужда като по онова време. Тогава нямаше да мога да удържам Чарджъра. Щеше да има непрекъсната опасност да се плъзна отново към старите си навици.

— А сега не е така?

— Разбира се, че не. Не ме превзема както някога.

— Понякога го прави.

— Какво?

— Когато си карал твърде дълго, сякаш ставаш… Ами ставаш един такъв странен. По-слаб.

Майло вдигна рамене.

— Натиск има, това е сигурно. Но държа нещата под контрол.

— Човек не се отказва от вредния навик като се връща към него.

— Аз държа контрола, ясно? Вярвай ми.

— Значи… наистина е жива? Колата де?

— В известен смисъл.

— Чува ли ни? Разбира ли ни?

— Разбира се.

Тя погледна към Чарджъра и ѝ се стори, че прилича на котка, която ей сега ще скочи.

Майло се усмихна.

— Няма да ти причини нищо лошо.

— Откъде знаеш?

— Понеже знам кога не харесва някой.

— То ти говори?

— Нещо такова. Амбър, спокойно, става ли? Сега нещата са съвсем различни. По-възрастен съм, по-силен. Аз контролирам ситуацията, не Чарджърът. Когато си в тази кола, няма от какво да се притесняваш, разбра ли? Всички останали навън — каза той — те трябва да се притесняват.

48

Останаха да прекарат нощта в Канзас и още преди осем сутринта бяха потеглили. Амбър гледаше как пейзажът израства и равната земя се издига на хълма, колкото по̀ на изток пътуваха. Минаха през Мисури и Илинойс и се върнаха в Индиана в пет следобед. Майло каза, че на следващия ден ще бъдат в Ню Йорк.

Намериха мотел, подобен на много други, в които бяха отсядали — под формата на буквата „Г“, а вратите на стаите гледаха директно към паркинга. Амбър получи стая в долната част на „Г“-то, Глен — в средата, а Майло — по-близо до ъгъла.

Хапнаха в близкото ресторантче и Майло и Глен се прибраха по стаите. Амбър взе със себе си айпада и използва MapQuest приложението, за да изчисли, че им остават още дванайсет часа път до Ню Йорк. Наистина, ама наистина се надяваше, че с това ще се сложи край на всичко. Не можеше да издържа повече.

В седем часа толкова се отегчи, че излезе да се разходи. Не знаеше името на града, но беше доста голям. Дори може би имаше статута на голям град. Взе си нещо за хапване от Макдоналдс, макар че не беше гладна. Яденето беше начин да убие малко време.

Когато приключи, изхвърли отпадъците си в кофата, мушна подноса в стойката и излетя на тротоара, където едва не се сблъска с хубавичко русокосо момиче. Двете си размениха усмивки, изпълниха онзи странен танц в опит да се разминат и момичето си продължи по пътя. Амбър се беше запътила в същата посока, но се забави малко, за да демонстрира, че не преследва девойката, след което тръгна подире ѝ.

Отпред имаше някакъв мъж в скапан костюм, който сърбаше смути. Наблюдаваше как се приближава русото момиче, после остави напитката върху коша за боклук и събра ръце, за да изръкопляска одобрително.

— Ето така се изпълва тениска — ухилено рече той и закрачи до момичето. — Ей, сладурче, как си днес?

Момичето не отговори и продължи да върви.

Амбър остана няколко крачки назад.

— Изглеждаш супер готино, принцесо. Накъде си тръгнала?

— Извинявай, бързам — отвърна момичето.

— И накъде си се забързала толкова? Защо не останеш да си поговорим малко?

Тя поклати глава и ускори крачка.

Той също.

— Аз съм готин човек, от добрите момчета. Питай, който искаш — ще ти каже — когато тя не отговори, той остави веселия тон. — Само се държа приятелски. Не може ли човек да се държи приятелски в наше време, а? Направих ти комплимент, да му се не види. Можеш поне да кажеш едно благодаря.

Думите излетяха от устата на Амбър, преди тя да осъзнае.

— Оставѝ я на мира.

Онзи се обърна рязко, сбърчил намръщено чело, докато русото момиче използва момента да се отдалечи бързо-бързо.

Той огледа Амбър от глава до пети и не беше впечатлен.

— К’во викаш?

Амбър вдигна очи към него и се опита да удържи треперенето в гласа си.

— Не ти е искала комплиментите. Правиш комплимент, обаче тя нито ти го е искала, нито е молила за него. Няма нужда да ти благодари и каквото и да било, щом не го е искала.

Мъжът се вторачи в нея и се разсмя.

— Какви ги дрънкаш, по дяволите? Това какво общо има с теб? Ние просто си говорехме — той се обърна, като очакваше момичето да е още там. — О, леле…

Обърна се отново към Амбър.

— Та какво викаше?

— Нищо — отвърна Амбър и го подмина.

Той тръгна след нея.

— Ревнуваш, нали? Бас ловя, че на теб никой не ти е подвиквал комплименти на улицата, а, така ли е? Не. И знаеш ли защо? Понеже си грозил. Гро-зил.

— Хубаво — отвърна Амбър.

Той спря да я следва, доволен, че е имал последната дума.

— Другия път си гледай скапаната работа, проклета тролоподобна кучко.

Трол. Това беше. Това беше думата, която използва и онзи във Файърбърд. Трол. Как му беше името? Брайън? Бен? Брандън.

Амбър се обърна. Онзи тъкмо беше понечил да са отдалечи, но като видя, че Амбър го гледа, спря с вдигнати вежди.

— Проблем ли имаме?

— Аз имам — каза тя. — Ниска съм. Може и да трябва да сваля някое кило. Не съм толкова хубава, колкото някои други момичета.

— И изглеждаш като трол.

Хората ги подминаваха и най-много хвърляха по един бърз поглед.

— Е, и? — попита Амбър. — Какво като изглеждам като трол? Аз лично не мисля, че е така, но да кажем, че е — какво от това? Това какво общо има с теб?

— Ей, ти го почна това — отвърна мъжът.

— Точно така — кимна тя. — Започнах го, когато ти започна да закачаш онова момиче.

— Направих ѝ комплимент! — възрази той. Почти го извика.

— Тя не искаше вниманието ти.

Мъжът направи голяма крачка към нея.

— Е, това е проблем значи, нали така? Правя комплимент на едно момиче, това е. Не е мой проблем, че тя го приема грешно.

Амбър спокойно го изгледа.

— Но имаш очи, нали? Нали видя колко бързо вървеше? Видя колко неудобно се почувства? Значи ако си имал намерение да бъдеш мил, трябваше да се оттеглиш, когато забеляза, че тя се чувства неловко заради теб.

— Значи един мъж вече няма право да направи комплимент на една жена, това ли казваш? С такива като теб не може да се говори, кълна се.

Той отстъпи назад, приключил с разговора, но тя нямаше да го остави толкова лесно. Просто не можеше.

Сграбчи го за ризата, сключи ръце пред гърдите му и го заизбутва напред. Той отначало загуби равновесие, твърде изненадан, за да реагира, а после започна да се смее. Забавляваше се и се остави да го изблъска в една тясна пряка, а после спря и се изви назад. Амбър го пусна, препъна се в крака му и падна на колене. Земята беше студена и мокра.

— Не съм съвсем сигурен какво, по дяволите, става — каза той — обаче ми се стори, че се опитваш да ми направиш нещо лошо. Което е смешно, да му се не види.

Амбър се изправи и срещна погледа му.

— Просто реших да ти дам това, което си търсиш.

— Ауу, имаш предвид с теб ли? Никакъв шанс, момиченце. Харесвам ги височки и надарени, ако се сещаш какво имам предвид?

— Сещам се — отвърна тя и се преобрази във висок, надарен демон с алена кожа. — Е, как ти се струвам сега?

Очите му щяха да изскочат, устата му се отвори, но преди да успее да извика, тя го сграбчи, вдигна го нагоре и го захвърли навътре в пряката. Той се претърколи през една локва, надигна се, а тя го изблъска обратно.

— Сега достатъчно хубава ли съм? — попита тя и се усмихна, демонстрирайки острите си зъби. — Достатъчно секси ли съм?

Удари го с обратната част на дланта си и той се завъртя около оста си, а тя не се отделяше от него.

— Цял живот съм искала да го направя, знаеш ли?

— Махни се от мен! — изпищя той.

Опита се да избяга, но тя го хвана, разбира се, че го хвана, и заби главата му в мръсните тръби, които се спускаха по стената. Той се олюля и падна, но ръцете му още действаха и започна да се влачи надалеч от нея.

Тя го вдигна от земята за глезена и го запрати в стената. Чу се отвратителен хрущящ звук и той падна тежко.

— Какво стана? — попита тя. — Да не ти свършиха комплиментите?

Ръката ѝ се впи в гърлото му, тя се изправи и го повлече след себе си. Държеше го с една ръка над земята с лекота и това ѝ доставяше удоволствие.

— Не го мислѝ — каза. — Няма да те убия. Ще те пусна. Но ти никога няма да забравиш това, нали? И щом видиш някое красиво момиче да крачи по улицата, а и да не е много красиво, ще трябва да се зачудиш — демон ли е? Защото, искаш ли да ти кажа една тайна? Има още много такива като мен там. Хиляди сме, но ти няма да знаеш кой кой е, докато не стане вече късно.

— Аз… съжалявам — изгъргори той.

— Шшт. Почти приключихме. Само искам да ти оставя нещо за спомен. — На ръката ѝ пораснаха дългите нокти. — Ще гравирам думичката „трол“ на челото ти.

Той зарита, замята се, но тя не му обърна внимание, а усмивката ѝ стана още по-широка, когато връхчето на нокътя ѝ се допря до кожата му. Тя го прокара надолу, той закрещя и този писък раздра нейното спокойствие така, сякаш го бе причинила сама на себе си.

Амбър усети тревога, пусна го и отстъпи назад, той се сви на кълбо и прилепи ръце към челото си. Кръвта се лееше свободно.

Тя погледна ръката си, видя как се прибраха ноктите и как кожата ѝ си върна нормалния цвят, и отново стана Амбър — момичето, човешкото същество, не демона, и отново мислите ѝ си бяха нейните и искаше само да повърне.

Но не повърна. Преглътна тежко и отстъпи. Побягна от пряката, навела ниско глава и почти на бегом се върна в хотела.

Амбър седеше на крайчеца на леглото си. След минути осъзна, че трепери. Взе си душ, обу си долнището на пижамата и тениска и отново седна на същото място.

— Какво, по дяволите? — прошепна тя на празната стая.

Включи малкия телевизор, за да отвлече мислите си към нещо друго и започна да сменя каналите. Подмина маратона с „Двама мъже и половина“ и намери някакъв стар сериал, в който някакъв човек с костюм, вратовръзка и маска се бореше с върколак. Не беше кой знае какво, но беше по-добре от „Двама мъже и половина“. Гледа, докато не се отегчи съвсем, после смени канала и хвана края на едно повторение на „Мрачни места“.

Усмивката ѝ угасна още преди да се е появила — за пръв път беше гледала този епизод вкъщи, с родителите си. Беше епизодът, в който трима ловци преследваха Балтазар из един празен град. Бил беше влязъл, тъкмо когато те обясняваха как са стигнали до него. Спомни си с голяма яснота изражението върху лицето на баща ѝ, докато удържаше желанието си да ѝ каже колко нелепо е това обяснение.

В негова защита обаче, беше си задържал мнението за себе си. Но той винаги правеше така, според нея. Опита се да си припомни някой случай, когато бе коментирал любима книга или филм и не се изненада, когато не се сети за нито един. По някакъв много особен начин той всъщност бе добър баща.

Амбър изключи телевизора. Вече беше тъмно, почти единайсет часа. Трябваше да поспи или поне да се опита. Вместо това взе айпада и влезе във форума на „Мрачни места“. Никой от тези, които харесваше, не беше вътре, така че тя пропусна разговорите и гиф-овете. Гледаше небесносините очи на Балтазар и намери късче от онази утеха, старото чувство за близост. Очите ѝ започнаха да се насълзяват и тя се засмя на себе си, но в този смях нямаше веселие. Пусна айпада на леглото, отиде до прозореца и допря чело в стъклото. Видя как някакъв мъж се насочва към улицата от една от стаите.

Бил беше прав, разбира се. Скептичното му изражение беше напълно оправдано. Начинът, по който ловците бяха стигнали до Балтазар, наистина беше глупав. Тя беше благодарна, че родителите ѝ нямаха такова нещо като подкожни локатори. Единственият начин, по който можеха да я проследят, беше да търсят Чарджъра — но да намериш една конкретна кола из цяла Америка беше почти невъзможна задача, дори при техните възможности. И все пак, колата беше възможност, независимо колко малко вероятна, само че хората от колата бяха почти като призраци — Амбър не беше пращала мейли, не беше поствала нищо, което можеше да даде следи към нея, Майло не използваше кредитната си карта, а Глен дори нямаше кредитна карта.

Мъжът навлезе в една тъмна част от паркинга и тя чакаше да се появи от другата страна. Когато не се случи, тя се вгледа по-внимателно, като се опитваше да го различи в мрака. Фаровете на случайно преминаващ автобус осветиха мястото и се видя, че мястото е празно. Тя се улови, че поглежда нагоре, сякаш човекът бе вампир, който вече се е издигнал нагоре и е полетял, вместо да е завил на ляво или на дясно, или да е тръгнал по някоя пряка, която не беше в полезрението на Амбър. Ето докъде беше стигнала — да вижда свръхестествено там, където трябваше да вижда обикновени неща. А в тази посока чакаше лудостта.

Разбира се, имаше един начин, по който някой изобщо би могъл да ги проследи — според Алтеа Бъкстън, и то беше ако някой от вампирите, ухапали Глен, решеше да тръгне подире му, но защо, по дяволите, би го направил? Защо точно подир Глен от всички възможни хора? Какво толкова важно имаше в него? Единствената причина, която можеше да измисли буйното ѝ въображение, беше че родителите ѝ може да бяха забелязали, че е ухапан. Тогава умният ход щеше да е да принудят вампира, който го е направил да ги заведе при него и, съответно, при нея. Това щеше да е много умен ход. Щеше да е много хитро, неочаквано, за което вероятно щяха да се досетят.

Амбър отдръпна глава от стъклото, докато цялото ѝ тяло се вледеняваше. Почувства се зле, почувства се слаба и не искаше да помръдне, отиде до багажа си и извади разпятието. Ръцете ѝ трепереха.

Отвори вратата и пристъпи навън. Паркингът беше полупразен и спокоен, осветен от една улична лампа, която стърчеше насред мижава цветна леха покрай тротоара. По улицата минаваха коли, но не много. Нощта беше тъмна и тиха. Таеше нещо скришно.

Амбър излезе на бос крак от стаята си, подмина прозорец и врата, прозорец и врата, прозорец и врата.

Беше я обзела параноя. Разбира се. Оставяше се на въображението си да я подвежда. Беше естествено. Щеше да почука на вратата на Глен, той щеше да отговори и тя ще му подаде разпятието и на другата сутрин той щеше да настоява, че се е разхождала насън, че е бил неустоим за нея, а тя щеше да го игнорира и щяха да си продължат пътя и край.

Амбър стигна до стаята му. Вратата беше отворена. Тя влезе.

Вътре беше тъмно. Глен лежеше напряко на леглото по боксерки. От врата му се точеше кръв, а очите му бяха отворени, но невиждащи.

Амбър изпусна разпятието и двете ѝ ръце се стрелнаха към устата, докато коленете ѝ поддаваха и тя се свлече по стената. От устните ѝ се откъсна стон, който тя набързо преглътна, преди да се превърне в писък.

Той си мислеше, че им се е измъкнал. Всички го мислеха. Но онези бяха убили Глен още през първата нощ в Каскейд Фолс — просто беше отнело повече време, за да се установи.

Тя застана на колене, с подпрени на земята ръце и не можеше да диша. Трябваше да се махне. Да намери Майло. Да се качат в колата и да карат. Вампирът ги беше открил, а щом той беше тук…

Вдигна поглед. Оттам, където седеше, през отворената врата се виждаше добре целия паркинг, както и мястото, където бяха застанали родителите ѝ и техните приятели.

49

Амбър притисна устата си с ръка, за да не извика. Баща ѝ излезе от кабинета на управителя и отиде да говори с другите. Грант и Кърсти тръгнаха към стаята на Майло. Не можеше да е сигурна, но ѝ се стори, че вижда пистолети в ръцете им.

Родителите ѝ и Имелда тръгнаха наляво, към стаята на Амбър. Алистър остана на пост. Амбър остави вратата на Глен отворена — не искаше с нищо да привлича вниманието им, и се насили да стане. Довлачи се до прозореца. Веднага щом разберяха, че в стаята ѝ няма никого, щяха да дойдат директно тук. Имелда сигурно щеше да се опита да отвлече вниманието им, но така или иначе нямаше много време.

Алистър се доближи до Чарджъра и възхитено прокара ръка по него. От мястото си Амбър видя как багажникът му се отвори и разпръсна червена светлина. Алистър се намръщи и се приближи.

Дейкър Шанкс се хвърли върху него.

Озоваха се на земята, последваха викове и ругатни, а Амбър се отдръпна от прозореца и почти падна върху тялото на Глен на леглото. Успя да се види в огледалото, докато почервеняваше и ѝ порастваха рога. Може и да изглеждаше свирепа, макар и по пижама и тениска, но не се чувстваше така. В този момент вън на паркинга нямаше милост, а сигурна смърт. Представата, че трябва да се изправи и да се бие мина толкова мимолетно, че все едно не бе минавала изобщо. Което означаваше, че има само един възможен ход.

Изтича бързо в тоалетната, затвори вратата, и след като го обмисли отново, заключи. Пристъпи към стената, докато пускаше ноктите. Първото замахване беше жалко — едва одраска мазилката. Но с втория удар успя да свали малко от онази нелепа дървения. Замахна пак и изрита, а босият ѝ крак премина от другата страна. Още няколко замахвания, за да отслаби още повече стената, след което направи три стъпки назад.

Чу изстрели. Гранд и Кърсти бяха намерили Майло.

Тя се засили, удари стената с рамо и изскочи в банята от другата страна сред експлозия от трески и евтина мазилка. Олюля се малко, но остана права, отвори вратата на банята и побягна към изхода. Гостът в стаята — стреснат мъж със странна брада, вече беше на крака и стискаше възглавницата до гърдите си. Тя го избута с опакото на ръката си, докато минаваше покрай него, и той изхвърча в ъгъла и се свлече в безсъзнание. За негово собствено добро. Родителите ѝ най-вероятно щяха да убият всеки свидетел, който им се изпречеше.

Точно преди да излезе от стаята на мъжа, чу гласа на баща си някъде изотзад.

Изтича навън. Неонова лампа в крещящо зелено осветяваше малкия басейн, в който плуваха умрели буболечки и фасове. Тя прескочи оградата. Отпред на пътя една патрулна кола правеше обратен завой, а сирената ѝ внезапно зави — вероятно се връщаше да разследва изстрелите. Само за един безумен миг ѝ мина през ума, че може да ѝ помогнат, но не можеха, разбира се. Никой не можеше.

Така че си остана в тъмното и побягна покрай насипа до оградата, а мотелът беше от лявата ѝ страна. Патрулната кола рязко спря и Амбър се обърна. Бети стоеше на средата на пътя, напълно спокойна под светлините на фаровете. Полицаите излязоха, извикаха ѝ да вдигне ръце, а в този миг Бил кацна на покрива на колата. Повали първия полицай, а когато вторият започна да вика, някаква сянка се хвърли върху Амбър и тя се затъркаля надолу по насипа, в плетеница от ръце и крака, долавяйки отблясъците от нож с крайчеца на очите си.

Удари се в земята — студен и твърд бетон, а Дейкър Шанкс се покатери върху нея. Тя го сграбчи за китката, като се опитваше да задържи надалеч острието. Той съскаше по нея, опитваше се да я одраска през люспите с другата си ръка. Беше отслабнал. Бузите му бяха хлътнали, а кожата — пепелява на цвят. Чарджърът го беше изцедил и това определено си личеше. Изглеждаше болен, от онзи тип болен, от който не можеш да се излекуваш.

Амбър се извъртя, избута го, пусна китката му и го изрита надалеч. Той се изправи, замахвайки с ножа, а тя се държеше надалеч, извън обхвата му, извадила нокти и оголила зъби.

Щеше да го заговори, щеше да му каже да бяга още сега, когато има възможност, но нещо в очите му ѝ подсказваше, че няма да я послуша. Лудост. Разсъдливата страна от мозъка на Шанкс се беше изключила в някакъв момент в онзи багажник и беше останало само това насреща ѝ.

Той я нападна, но острието се плъзна по люспите, които се бяха формирали около ребрата ѝ. Тя го удари с юмрук, който го вдигна странично и счупи крехките му кости. Той извика, а тя стовари юмрука си върху ръката му. Пръстите му се отпуснаха, ножът падна и той закуцука назад, като стискаше ръката си, и се наклони на една страна. Тя погледна зад гърба си, за да се увери, че родителите ѝ не могат да я видят, а когато се обърна отново напред, Шанкс отново се хвърляше към нея.

Тя замахна с нокти и те оставиха дълбоки прорези в бузата му. Той я подмина с олюляване, обхванал лицето си с ръце, а долната му устна висеше близо до брадичката. Той стенеше и казваше нещо, което тя не можа да разбере, след което се опита отново да я хване, но Амбър го грабна и го вдигна нависоко. Заби го в стената, а главата му се стовари с влажен звук в бетона. После го пусна и той падна.

Той се опита да лази, но тялото му не можеше да поеме повече. Той се разпадна с катастрофална скорост пред очите ѝ. Ръцете му се подгънаха под тялото, сякаш бяха от гума, а лицето му се удари в земята и челюстта му се смачка. Очите му се извъртяха нагоре, така че беше впил поглед в нея, когато плътта му хлътна. Косата му, скалпът, кожата се свлякоха от черепа му, от порите започнаха да бликат кръв, жлъчка и всякакви други противни течности. Очите му се замъглиха и се стопиха, изтекоха от очните кухини, докато лицето му се отлепваше като люспата на гроздово зърно, дрехите се изпразниха от съдържание, попили всички сокове от онова, което беше останало от Дейкър Шанкс.

— Ама че начин да си отидеш — обади се зад гърба ѝ Алистър, а тя мигом се обърна.

В демонската си форма, Алистър беше висок над два метра, а ризата се опъваше, за да побере цялото му тяло. Брадата му беше по-дълга, със заострен връх. Той се усмихваше някъде под нея.

— Не знам кой беше този и защо беше заключен в багажника на онази кола, но да умре, стопявайки се? Това е нещо.

Устата ѝ беше пресъхнала. Никога нямаше да успее да му избяга. Нямаше надежда и да го надвие.

— В голямо преследване ни вкара, млада госпожице — продължи той. — Трябва да призная — не смятах, че го носиш в себе си. Честно. Направо ме изненада. По дяволите, впечатли ме. Но се боя, че всичко приключва тук.

Тя имаше само една възможност — да го атакува сега, когато най-малко го очаква. Да го атакува, да го остави по гръб и да бяга. Да спринтира. Да се крие.

— Алистър — рече тя, — моля те, не ме наранявай.

Той се усмихна и пристъпи напред с намерението да каже още нещо, а тя се блъсна в него. Той изръмжа и тя посегна към очите му. Когато сграбчи китките ѝ, тя се опита да го срита с коляно в слабините, но той смени стойката си, пое коляното в бедрото си и само едно просто побутване я запрати да се търкаля по земята през глава.

— Трябва ти малко време да свикнеш, нали? — попита той. — Със силата, имам предвид. Но трябва още малко, за да спреш да разчиташ на нея, обаче.

Тя побягна към него, а той отскубна една метална тръба от стената и я запрати в челюстта на Амбър. Този удар разтърси черепа ѝ, а когато мозъкът ѝ отново се върна на линия, лежеше по лице на земята.

— Видя ли какво имам предвид? — каза Алистър, надвиснал над нея. — Имаш цялата тази сила и си казваш, ей, трябва само да вкарам няколко крошета, нали така? И после, преди да си разбрал, си налетял на една метална тръба и токът е спрял.

Амбър понечи да се вдигне.

— Мисля, че ще е приятно да чуеш, че харесвах теб повече от всички, от всички наши деца, които сме убили. Но това ще е лъжа — той стовари крак върху гърба ѝ и тя се удари с лице в земята. — Но си сладко момиче, не мога да отрека, надявам се, че оставаш с чувството за един добре изживян живот.

— Сигурна съм, че е така — каза Имелда, която се приближаваше към тях.

Алистър се изсмя и вдигна Амбър за яката.

— Виж какво намерих.

— Не е ли красива? — каза Имелда, присламчвайки се по-наблизо. — Червеното ти отива, сладурче.

Тя вдигна падналата метална тръба.

— С това ли я удари?

— Тъкмо с това — отвърна Алистър.

— И все още е в съзнание?

— Както излиза, нашата малка Амбър е голяма работа.

— Така си е — каза Имелда и стовари тръбата в лицето на Алистър.

Амбър падна на земята, докато Алистър се олюляваше назад. Имелда го удари още три пъти — веднъж, за да го повали, и още два пъти, за да остане там, след което притича към Амбър и ѝ помогна да се изправи.

— Трябва да бягаме сега — каза тя и двете хукнаха.

Минаха няколко улици, като си върнаха нормалния вид, но все така се криеха в сенките. Намериха малък парк, където тревата беше по-лесен вариант от асфалта за босите крака на Амбър, и изтичаха към дърветата в средата му.

— Майло — каза Амбър. — Къде е Майло? Чух изстрели.

Имелда се поколеба.

— И аз.

— Мислиш ли, че те… мислиш ли, че са го хванали?

— Не знам, миличка. Точно сега не можем да мислим за Майло.

— Какво? Не можем просто да го зарежем. Глен е мъртъв, но Майло, Майло може да е още жив.

— Те искат теб, Амбър, не Майло. Най-доброто, което можем да сторим, е да те отдалечим оттук възможно най-много.

— С мен ли ще дойдеш?

— Е, едва ли ще мога да остана с тях, след като пребих бившия си съпруг с тръба, нали? — каза Имелда и погледна назад. Изсъска, завлече Амбър към дърветата и се сниши.

— По петите ни са — прошепна тя.

— Значи ще бягаме.

Имелда захапа устни.

— Имелда, бягаме.

— По-бързи са от нас — каза Имелда. — Няма да се получи.

— Значи ще се крием — отвърна Амбър. — Оставаме тук и не гъкваме.

— Ще ни намерят.

— Ами какво да правим тогава? Да се бием ли?

Имелда надникна и изстена паникьосано. Най-накрая погледна Амбър директно в очите.

— Ти ще трябва да бягаш.

Амбър се намръщи.

— Каза, че идваш с мен.

— Знам, миличка, съжалявам, но ще трябва да ги задържа, става ли? Ти гледай да стигнеш колкото се може по-…

— Не — отсече Амбър. — Не. Няма да тръгна без теб. Няма да зарежа Майло и няма да зарежа теб. Вече зарязах Глен веднъж и няма да го направя повече. Трябва да дойдеш с мен.

Имелда хвана Амбър за раменете.

— Амбър, моля те. На този свят ме интересуваш само ти. Твоята безопасност е едничкото нещо, което има значение за мен. Направила съм ужасни, отвратителни, непростими неща в живота си, неща, от които не мога да избягам. Всичките ми злини най-сетне ме настигнаха. Тази нощ е моментът, в който ще платя за цялото зло, което съм сторила. Не, не, аз нямам проблем с това. Разбираш ли? Това ме устройва. Заслужавам си го. Дори… мисля, че се нуждая от това. Но, моля те, умолявам те, нека последното нещо, което ще направя, да се брои за добро. Позволи ми да ти помогна с бягството.

— Но аз не искам да умираш.

— Обичам те, Амбър. Обичам те, миличка. Трябва да живееш. Искам да бъдеш онази, която ще остане жива. Не можах да направя това за собствените си деца. Мога да го направя за теб. За това е родителят. Това означава. Когато пораснеш още, ще разбереш. Когато ти се родят твои деца ще видиш. Ти си всичко, което е от значение. Ти си всичко, което трябва да е от значение. Ти ще дойдеш на нашето място. Ти ще продължиш. Трябва да продължиш, Амбър.

След това се чу познатият рев и Чарджърът спря със свистене насред улицата отпред. Вратата откъм навигаторското място се отвори и Майло дръпна напред седалката.

— Тичайте! — викна той.

Амбър погледна към Имелда, а Имелда се ухили.

— Аз, разбира се, с удоволствие ще продължа напред.

Хукнаха към улицата.

Амбър хвърли поглед назад. Другите вече ги гонеха начело с Бил. Той се движеше толкова бързо, че след секунди щеше да е вече до тях.

Майло форсираше двигателя, сякаш това щеше да ги накара да тичат по-бързо.

Когато вече бяха съвсем близо до Чарджъра, Амбър чу изстрел. Имелда изръмжа, изгуби ритъм и се спъна. Амбър се опита да спре, но Имелда я избута напред.

— Бягай! — подвикна ѝ тя и падна.

Амбър бягаше. Майло издърпа седалката обратно и тя влетя в колата. Зад нея Имелда се хвърли върху Бил, който се опитваше да я настигне. Свлякоха се на земята и се затъркаляха в ръмжаща и хапеща топка. Гумите на Чарджъра се завъртяха, докато Майло набираше скорост, но Амбър се извъртя назад на седалката си, докато останалите се нахвърляха върху Имелда с раздиращи нокти и разкъсващи зъби.

— Върни се — извика Амбър. — Трябва да се върнем!

— Ще ни убият — отвърна Майло.

— Ще ти платя! Ще ти платя с всички пари, които имам!

— Не мога — каза той. — Съжалявам много.

Тя се обърна, за да спори с него, да му закрещи и чак тогава забеляза колко е пребледнял, колко силно се потеше. Управляваше с лявата си ръка, а дясната беше притисната към тялото. Кръв обагряше тениската му.

Главата му клюмна, ръката падна от волана и Чарджърът започна да лавира по пътя. Амбър се протегна, опита се да оправи посоката, крещейки на Майло да се събуди.

Чарджърът се удари в една улична лампа, а главата на Амбър се блъсна в таблото.

50

Внезапният покой и тишината бяха неестествени и това върна Амбър от границата, след която щеше да изпадне в безсъзнание.

Отвори очи, надигна се и се огледа. Няколко секунди. Беше изгубила само няколко секунди.

В далечината се чуваха сирени.

Тя излезе от колата, увери се, че родителите ѝ не се виждат никъде, наведе се в купето и издърпа Майло на навигаторското място, като се опитваше да не обръща внимание на количеството кръв, което губеше. Щом го закопча, изтича на шофьорското място. Докато посягаше към дръжката на вратата, изпадна във внезапен страх, че Чарджърът може да я заключи отвън, но вратата се отвори под допира ѝ и тя се вмъкна вътре.

Рогата ѝ се опираха в тавана на колата и тя неохотно се промени, за да си освободи повече пространство.

Нагласи седалката, закопча колана и мина на скорост. Изскочиха на пътя и тя изсъска, извъртя кормилото и успя да подкара колата право. Не беше като автомобила, който беше карала на шофьорския курс „При Ед“. Това беше една чудовищност, един тежък метален звяр, а тя беше абсолютно наясно, че във всеки момент може да я извади от играта. Тя забави на един знак „Стоп“, даде мигач и излезе на по-широк път. Широк път, по който се движеха други коли.

— Моля те, нека не се разбия, моля те, нека не се разбия — мърмореше си тя под носа, без да е напълно сигурна дали се моли на Бог, на Дявола или на самия Чарджър.

Час по-късно спря, бръкна в чантата си на задната седалка и извади някакви дрехи. Обу си чорапи и обувки и се уви с едно палто. Температурата в колата беше паднала. Тя покри Майло с одеяло и продължи да кара.

Отне още час и половина да стигнат до Дейтън, Охайо. Не караше по малките пътища като Майло. Остана на I-70 и продължи в посока на изток. Досега родителите ѝ трябваше да са претърсили мотелската стая, да са намерили айпада и търсенето в MapQuest. Знаеха накъде се е запътила, така че нямаше какво да спечели от играта на криеница. Директен курс към Ню Йорк.

Не спираше да поглежда към Майло, докато караше. Той се беше свил, блед и потящ се, в безсъзнание. В безсъзнание, но не мъртъв. Амбър нямаше против това. Разчиташе на колата да го излекува.

След Дейтън вдигна скоростта, стигна до Кълъмбъс след час, вдигна още, а после трябваше да спре на една бензиностанция, понеже резервоарът беше вече почти на изпарения. Това я притесняваше, но тя го напълни внимателно, с благоговение, сякаш правеше кръвопреливане. После се върнаха на пътя и преди изгрев вече бяха чак в Питсбърг, където сутрешният трафик вече започваше да изпълва лентите.

В осем се събуди Майло.

Амбър се отклони от главния път и навлезе в тихи квартални улички, докато не спря на един паркинг зад някакъв фитнес с ужа̀сен вид. Помогна на Майло да излезе от Чарджъра и той стъпи на босите си крака, изправяйки се полека. Кръвта му беше напоила навигаторската седалка.

— Как се чувстваш? — попита тя.

— Зле — промърмори той. — Но и по-зле съм бил. Той попипваше дупката от куршум по тениската си, като примигваше всеки път. — След ден-два ще съм добре. Може дори и след няколко часа да е — намръщи се и се огледа. — Къде сме?

— Някъде в Пенсилвания — отвърна тя. — Минахме Питсбърг преди около час май. Или повече.

— И си карала цяла нощ?

— Така или иначе сигурно нямаше да мога да спя.

— Не — съгласи се Майло, — предполагам, че не. Добре, това е добре. Би трябвало да сме в Ню Йорк след още пет часа. Аз ще карам.

— Прекалено си слаб.

— Ще се оправя. Твой ред е да си починеш малко. Направи ми услуга — бръкни ей там, моля те, и ми подай чантата. Вземи и своята.

Амбър му подаде чантата и намери ботушите му, метнати на задната седалка. Тя вървеше до него, докато той куцукаше към фитнеса и гледаше как подкупва младежа вътре. Майло тръгна към мъжката съблекалня, а тя към женската. Взе си душ, изми си зъбите и си обу дънките, които бяха твърде дълги за нея. Вдигна краищата на крачолите, навлече една чиста тениска и яке и излезе навън да чака при колата. Майло дойде след няколко минути. Вече се движеше по-леко, облечен с чисти дънки и яке върху тъмна карирана риза.

— Глен е мъртъв — съобщи Амбър, когато той стигна до колата. Направо го избълва.

Майло се поколеба.

— Да — каза. — Предположих.

— Един вампир го направи. Така са ни проследили.

Той кимна, а тя извърна поглед.

— Мислиш ли, че е успяла да се измъкне? — попита Амбър. — Имелда, за нея говоря. Може и да е избягала, нали?

Майло постави сака си в багажника.

— Няма как да се е измъкнала от това, Амбър.

Тя зяпна.

— Трябваше да се върнем за нея.

— Тогава и двамата щяхме да сме мъртви, а моята смърт щеше да е доста по-бърза от твоята. Ключовете?

Тя му ги подаде.

— Шанкс също е мъртъв. Чарджърът го пусна, ако не знаеш.

— Знам. Ако не беше това, щях да съм заспал, когато другарчетата на вашите изритаха вратата ми. Влизай, Амбър. Не можем да си позволим да губим повече време.

Тя отвори вратата си. По седалката нямаше кръв. Колата я беше попила цялата. Беше я абсорбирала.

Тя се качи. Майло се спусна бавно и внимателно зад волана.

Отпътуваха към Ню Йорк. Колата сякаш беше празна без Глен.

Амбър също.

Събуди се от клаксон на едно такси, което яростно бибиткаше на някакъв куриер-колоездач, който от своя страна му показваше среден пръст. Тя се изправи, избърса лигата, потекла по брадичката и се загледа в типичните за града тухлени сгради, които минаваха пред погледа ѝ в ритъм, който само тя можеше да чуе в главата си. Следобедното слънце се отразяваше от цветните им прозорци, а тя провери белега на китката си — оставаха 122 часа. Пет дни.

Прозя се.

— Сънуваше кошмар — каза Майло.

— Така ли? Не си спомням — оранжевите и белите тръби навън изпускаха облаци пара двойно по-високи от хората, които ги подминаваха. Това беше Ню Йорк от филмите — не лъскавите небостъргачи на Манхатън, а отрупаните със скелета напукани тротоари, магазините за здравословна храна, кафенета и тухли и мазилка с цвят на шоколад. Това беше Бруклин.

— Била ли си в Ню Йорк? — попита Майло.

— Два пъти — отвърна Амбър. — Когато бях на осем и после още веднъж на дванайсет. Бяхме всички заедно. Имелда ме заведе в Емпайър Стейт, видяхме Статуята на свободата и ходихме да гледаме „Цар Лъв“ на Бродуей. Не помня какво са правили нашите или другите. Ха.

— Какво?

— Преди всичко това Имелда не ме харесваше особено. Но е единствената, която е правила каквото и да било с мен.

Майло я погледна.

— Ако е все още жива и ако е възможно, ще си я върнем.

Намериха къде да паркират, което не беше никак лесно, и взеха пеш няколкото пресечки до пицарията в Парк Слоуп. Едгар Спъриър се ухили, като ги видя, а половината от плънката на пицата му се разтече от тестото върху вратовръзката му.

— А, дявол да го вземе — рече той, като забеляза. Докато се попиваше със салфетки, Амбър и Майло се мушнаха в сепарето.

— Вие двамата — каза Едгар, докато мяташе салфетките на масата, — май сте били доста натоварени. Чуваше се туй-онуй за вашите подвизи.

Амбър се намръщи.

— Откъде?

— От разни мои познати — отвърна Едгар. — Ала-бала. Клюки. Черния Чарджър и момичето-демон. Тази ваша дружба взе да добива интересна репутация, а аз си седя и се къпя в отразената слава на цялата работа — той спря да се усмихва. — А и ми откраднахте кесията.

— Исках да ти се извиня за това — каза Майло.

— Тъй ли? Наистина?

— Реших, че може да имаме нужда от нея преди теб.

— И не ти дойде на ума да попиташ? Не ти хрумна, че с радост щях да ви дам назаем моята кесийка, за която съм платил не един и два долара, от чиста добрина?

— Не, всъщност не ми хрумна.

— Е, да, сигурно си прав — отвърна Едгар и напъха цялото останало парче в устата си. Продължи да говори, дъвчейки. — Още ли е във вас? Нали не сте я изгубили?

— Още е тук.

— Хубаво — продължи да дъвче, после преглътна. — Амбър, как вървят твоите истории с вашите?

— Още искат да ме убият, ако за това питаш.

— И не са си променили мнението, а? Срамота, да му се не види. И моите искаха да ми видят сметката като бях на твоите години, но по съвсем други причини.

— Имаше ли някакъв късмет с намирането на Грегъри Бъкстън? — попита тя, но сервитьорката дойде преди Едгар да успее да отговори. Поръчаха си няколко парчета пица и тя се отдалечи, като вдигна от масата мръсните салфетки на Едгар. Той се наведе напред.

— Вече съм стеснил кръга — каза той. — Не само че знам квартала, но и блока му, и съм почти сигурен за апартамента му. Бъкстън живее под чуждо име, което аз успях да науча, разбира се. Просто ще трябва да дебнем пред апартамента му, докато се появи.

— Впечатлен съм — рече Майло.

Едгар вдигна рамене.

— Правя, каквото мога. Не е кой знае какво. Така де, вие нямаше как да го направите, нито някой друг от познатите ви, но аз успях, защото съм си аз, просто съм достатъчно умен.

— И непоносим.

— Това си върви ръка за ръка с гениалността, приятелю. Идвам с вас, между другото.

— О, Едгар, не съм сигурен за това…

Едгар остави парчето пица.

— Няма да ме държите настрана. Ще преследвате крилат звяр. Крилат звяр, за Бога! Колко човека могат да се похвалят с такова нещо в живота си?

— Сигурно не много.

— Именно. Изследвам тези работи през целия си съзнателен живот. Да, от време на време съм опитвал разни неща, практически неща, но нито едно не стигна до успешен край. Но това? Да преследваш крилат звяр? Ето това ще е нещо, което ще направя аз самият, няма да чета за него. По сенките на Америка има много, много неразказани ужасии, а аз искам да започна да ги преследвам.

— Това си го репетирал — рече Майло.

— Не съм — възрази Едгар. — Ей така ми дойде на прима виста. Майло, хайде де, някога да съм те молил за нещо?

Майло въздъхна.

— Не.

— А ти, Амбър, не си ли ми длъжница за цялата ми помощ?

— Предполагам.

— Значи се разбрахме — заключи той и се ухили още по-широко.

— Ти — рече Амбър — си много странен човек.

— Знам — отговори Едгар. — И ми харесва.

51

Блокът на Грегъри Бъкстън беше точно до Ийст Ривър. Останалите сгради по улицата бяха от червени тухли, но тази беше кафява, с цвят на мръсотия. Стената най-близо до реката беше подсилена със скеле — от едната ѝ страна имаше фирма за наем на коли, а от другата — захарна рафинерия „Кент“. Фирмата не разполагаше с никакви коли, а рафинерията представляваше пустеещ двор, ограден с бодлива тел.

Майло спря до тротоара близо до ъгъла. Нощта Вече се спускаше и Ню Йорк се обливаше в светлини, като огромен звяр, който отваряше безбройните си очи. Тя пресякоха улицата и се качиха по стълбите до най-горния етаж. Почукаха на вратата на Бъкстън и когато никой не им отвори, се отместиха, за да почакат. След почти час един чернокож мъж около шестдесетте се качи по стълбите, отиде директно при вратата и мушна ключ в ключалката. Те изникнаха зад гърба му.

— Грегъри Бъкстън? — попита Майло.

Старецът замръзна на място. Амбър за миг си помисли, че ще побегне, но той я изненада, като се обърна към тях. Беше висок, изглеждаше силен, с широки рамене и здрави ръце. Бялата му коса беше късо подстригана, а лицето му беше обсипано с бръчки. Виждаше остатъците от хубав мъж под цялата уморена външност. През годините устата му се беше слегнала до спокойна права линия, а очите му — макар и предпазливи, не бяха враждебно настроени.

— От години не са ме наричали така — каза той. — Заповядайте вътре.

Обърна се към вратата, отвори и влезе вътре. Вратата се притвори и го скри от поглед.

Майло извади пистолета и те влязоха бързо, но внимателно. Майло отвори вратата до край, а Амбър видя, че Бъкстън се навеждаше към отворения хладилник.

— Май нямам бира — каза той. — Преди си пийвах, но после реших, че не си заслужава. Имам малко сок и безалкохолни, ако са ви по вкуса.

Той се изправи, видя пистолета на Майло, но не реагира никак, докато те влизаха в апартамента. Мястото беше похабено, но спретнато и добре поддържано.

— Аз искам сок — обади се Амбър.

Той ѝ сипа една чаша, сложи я на масата и потъна в креслото си, наслаждавайки се на момента със затворени очи, след което вдигна поглед към тях.

— Та кои ще сте вие?

Амбър пристъпи напред.

— Казвам се Амбър Ламонт. Това е Майло, а това — Едгар Спъриър. Те ми помагат.

— Помагат ти за какво, Амбър?

— Родителите ми и четирима техни приятели са сключили сделка със Сияйния демон.

— Аха — отвърна Бъкстън. — Детеядците, нали? Да, чувал съм за тях. Сериозна работа.

— Сияйния демон каза, че ще преразгледа сделката така, че да остана жива… ако му дам нещо, което той иска.

— Мен.

— Да.

— И затова си тук? За да ме помолиш да се предам с мир?

— Почти съм сигурна, че няма да го направиш.

— Почти съм сигурен, че си права. А ти как ме намери?

— Просто трябваше да знаем какво да търсим, синът ти ни го каза.

Бъкстън като че за пръв път прояви интерес.

— Говорили сте с Джейкъб?

— Повече от това — отвърна Майло. — Амбър се погрижи за проблема му с вещицата.

— Виж ти? Онова чудо не му даваше мира. Как е? Добре ли е?

— Добре е — каза Амбър. — И майка ти също.

— Доста сте пообиколили. Правя всичко възможно да ги нагледам от време на време, но няма кой знае какво да направя оттук. Май ви дължа благодарности.

Майло вдигна рамене.

— Как успя да го направиш? — попита Едгар. — Да останеш невидим толкова време?

— Написал съм си домашното — отвърна Бъкстън. — Знам всички номера, всички дребни символи, които трябва да изрисуваш, всички заклинания, които трябва да изрецитираш. Но признавам, че това поставя значителни ограничения. Не съм така свободен, както ми се иска. На всяка моя крачка трябва да премислям възможните усложнения. Трябва да мисля непрекъснато, да не излизам от сенките. Едно подхлъзване — само едно, и Сияйния демон ще се лепне за мен и никога, ама никога, няма да ме пусне. За цялото това време успявам да съм на крачка пред него, защото съм търпелив и играя умно. Не е кой знае какъв живот, но се обзалагам, че е по-добре от смъртта.

— Не си спрял да убиваш — каза Амбър.

Бъкстън я фиксира с поглед.

— Не, млада госпожице. Изглежда не съм. Не съм планирал да убивам никого, поне не отначало. Мислех си, че ще успея да го накарам да излекува Джейкъб, а аз после ще си взема детето и ще изчезна. Но трябваше да се уверя, че е излекуван окончателно, което означаваше Джейк да премине през всички контролни изследвания, и внезапно се оказа, че се налага да се позавъртя наоколо по-дълго, отколкото бях го мислил. Така че се наложи да събирам душѝ, както бях обещал.

— В крайна сметка стигнах до заключението, че на Джейкъб ще му бъде по-добре без мен. Вечният рефрен на нехранимайковците-бащи, нали? Да, наясно съм, но това не го прави по-малко вярно. Затова си тръгнах. Всичките ми трикове сработиха и Сияйния демон така и не успя да ме намери. Но, разбирате ли, за да сработят тези мои трикове, ми трябваше известен… да видим, бихте могли да го наречете източник на енергия. И единственият начин да се сдобия с него беше да продължа да събирам душѝ — само че вместо да ги предавам на онзи начумерен старик — представителя на Сияйния демон, аз си ги запазвах за себе си. Колкото повече задържах за мен, толкова по-силен ставах, а колкото по-силен ставах, толкова повече събирах.

— Значи сега вече трябва да си доста силен — заключи Амбър.

Бъкстън кимна леко.

— Достатъчно силен — отговори той. — Опитвам се да събирам душѝте на виновните. Престъпници, гангстери, корумпирани служители, такива разни… Душѝте им не са толкова силни като невинните, но вършат работа. От време навреме съм се подхлъзвал — няма да твърдя, че съм светец, но се справям горе-долу добре.

Амбър го погледна, седнал на стола така, сякаш си говори със стари приятели.

— Как така си толкова спокоен? — попита тя.

— Че защо да не съм?

— Защото дойдохме на вратата ти и ти казахме, че искаме да те предадем на Сияйния демон. Ако бях на твое място, щях да съм бясна.

— И с какво ще ми помогне това? — попита Бъкстън. — Нали не сте ме предали още? И не сте казали на Сияйния демон, че знаете къде се намирам, иначе той вече щеше да е тук. Предполагам, че имам още няколко глътки въздух.

— А ако кажем, че ще го призовем сега веднага — обади се Едгар, — как би се почувствал тогава?

Бъкстън вдигна рамене.

— Сигурно ще трябва да се опитате да го призовете, за да разберем.

Майло отново извади пистолета си и го положи на коляното си.

— Планираш да ни убиеш — каза той.

— Така е — отвърна Бъкстън.

Едгар пребледня.

— Но ние сме трима — рече той. — И имаме пистолет.

— Ще се справя — каза Бъкстън.

Майло се усмихна леко.

— Много съм бърз и много добър.

— Ще трябва.

— Ако не те предадем — каза забързано Амбър, преди ситуацията да ескалира съвсем, — имаш ли някакъв вариант, с който да ми помогнеш? Щом си наясно с всички номера, има ли нещо, което сме пропуснали?

Бъкстън отклони поглед от Майло и го насочи към Амбър.

— Имаш две възможности, доколкото схващам положението ти. Или продължаваш да бягаш и се надяваш да спрат да те гонят след около десетина години, или ти започваш да ги преследваш. Аз лично щях да ги подкарам и да ги избия преди да са се докопали до мен.

— Не искам да убивам никого.

— Но си убила вещицата, нали?

— Е, да, но тя…

— Не смяташ ли, че онази вещица също беше живо същество? Доста по-различно то теб и мен, разбира се, но все пак имаше сърце, което биеше в гърдите. Тя дишаше същия въздух. Имаше живот, на който ти сложи край. Вече си убивала, Амбър.

— Знам — отвърна тя на леко по-висок тон. — Знам.

Бъкстън вдигна рамене.

— Значи още няколко убийства няма да са кой знае какво.

— Ами ако се скрие? — попиша Майло. — Ти си останал невидим за Сияйния демон толкова време — има ли начин и Амбър да направи същото?

— Разбира се — отвърна Бъкстън. — В този случай няма да ѝ трябва кой знае какъв източник на енергия. Просто ще трябва да си избереш малко градче, някъде встрани от голямата шумотевица, някъде покрай Демон шосе и да се покриеш там. Да прекараш остатъка от живота си в това малко невзрачно местенце, без да прекаляваш с нищо до края на живота си, без да оставиш следа, без да вдигаш шум и да предизвикваш хаос… Мислиш ли, че ще се справиш, Амбър? Мислиш ли, че можеш да живееш идеално прост живот?

Тя се поколеба.

Бъкстън се усмихна.

— Разбира се, че не можеш да се съгласиш на това. Няма значение дали си най-скучната личност на планетата — никой не би избрал цял живот баналност.

— Искам само родителите ми да спрат.

— Убий ги тогава.

— Не мога да го направя.

— Тогава те ще победят.

— Няма ли нещо — каквото и да е, което да мога да сторя?

Бъкстън въздъхна.

— Можеш да отидеш в Дезълейшън Хил.

— Къде е това?

— В Аляска. Не знам защо и как, но това е единственото място на света, където можеш да останеш невидима за Сияйния демон и за който и да било негов пратеник. Когато започвах, си мислех да ида да се покрия там за няколко месеца, дори за няколко години, но изкарах само седмица. Не бих те посъветвал да ходиш чак до там.

— Господин Бъкстън, наистина се надявах, че ще можеш да ми помогнеш да измисля нещо.

— Да, ясно ми е. Но, като гледам как приемаш съвета ми да убиеш родителите си и приятелите им, не мисля, че ще ме вземеш особено насериозно. А това ни поставя в неудобна ситуация.

— Ъъ — обади се Едгар, — каква ще да е тази ситуация?

— Господин Спъриър, нали така? Господин Спъриър, това, което Майло и Амбър решиха през последните минути, макар и независимо един от друг, е да ме предадат на Сияйния демон. Майло всъщност изобщо не се интересува какво ще стане с мен, така или иначе, а Амбър е преценила, че и без това съм убил достатъчно много хора и имам грехове за изкупване. В нейна защита — решението ѝ не беше лесно, нали така, Амбър?

— Аз… господин Бъкстън… съжалявам.

Бъкстън махна с ръка.

— Глупости. А може и да си права. Може да се каже, че съм направил повече злини, отколкото добрини в този живот…

Той скочи без предупреждение, изрита масичката за кафе в крака на Майло и изблъска пистолета от коляното му. Ръката на Майло реагира светкавично и успя да хване пистолета преди той да падне на земята, но Бъкстън вече го очакваше и го изрита в гърдите, така че Майло падна назад и се строполи в креслото. За трите секунди, през които Амбър си пусна рогата, Бъкстън я избута в Едгар и двамата паднаха зад дивана.

Майло посегна към падналия пистолет, но Бъкстън го изрита. Сграбчи Майло отзад за якето и го запрати в стената.

Амбър се втурна към него с извадени нокти. Той избегна един неин удар и я пресече с ритник през краката. Той вдигна стола, на който беше седял Майло, и го разби в горната част на тялото ѝ. Амбър падна, борейки се да не изгуби съзнание.

Чу как Бъкстън сумти и видя Майло, който го буташе назад. Събориха една лампа и се удариха в кухненската маса, като я преобърнаха настрани. Бъкстън замахна с юмрук, Майло се прикри, атакува и отвърна с удар с глава, а след това с лакът по носа. Рукна кръв. Бъкстън залитна леко. Майло го изрита по коляното, обърна го и го стисна в задушаваща хватка, но Бъкстън се засили заднишком и блъсна Майло в стената. Майло не го пусна. Лицето на Бъкстън вече ставаше лилаво.

Той стигна, олюлявайки се, до средата на стаята, където лежеше захвърлен пистолетът на Майло.

Амбър изруга, опита се да стане, но краката ѝ още бяха омекнали. Тя се заклатушка и падна, а Бъкстън се отпусна на колене. Беше спрял да се опитва да се отскубне от задушаващата хватка, а пръстите му се сключиха около пистолета. Вдигна го, но вместо да се прицели над рамото си, за да застреля Майло, го насочи директно към Амбър.

По кожата ѝ плъзнаха черните люспи. Съмняваше се, че ще свършат някаква работа при такава близост.

Майло веднага пусна мъжа и отстъпи, оставяйки Бъкстън да си поема дъх с пълни гърди.

— Свърши ли? — попита Едгар иззад дивана. — Победихме ли? — надникна. — О, по дяволите.

Амбър бавно се изправи, а междувременно част от люспите ѝ се прибраха. Бъкстън направи същото, като се движеше така, че и тримата да са на мушката му. Избърса част от кръвта по носа си.

— Ама че късмет — каза. — Почти ме бяхте хванали.

Тръгна заднишком към вратата, отвори, погледна ги за последен път и побягна.

Амбър се поколеба. Погледна Майло, той — нея, и заедно хукнаха към вратата.

— Ама пистолетът е още в него! — извика Едгар подире им.

Те изскочиха на стълбищната площадка и видяха Бъкстън, който тичаше нагоре по стълбите. Последваха го. На половината път, Бъкстън хвърли пистолета. Майло го вдигна, без да забавя крачка.

Амбър стигна до вратата на покрива преди Майло и излетя през нея. Бъкстън тичаше към ръба на сградата. Майло пусна предупредителен изстрел в нощното небе, но Бъкстън не забави ход. Амбър набра още скорост. Бъкстън нямаше накъде да бяга.

Но той, разбира се, не бе имал намерение да бяга изобщо.

Внезапно се преобрази от висок, широкоплещест, възрастен мъж в още по-висок, по-широкоплещест демон. Крила — масивни крила разкъсаха гърба на ризата му. Тъмната му кожа посивя. Стигна до ръба на покрива, крилата се разпериха и той се хвърли нагоре, пляскайки с крила във въздуха. Амбър спря да тича и се загледа с отворена уста. Бъкстън се обърна и погледна към нея. Сивото му лице сякаш бе издялано от гранит. Имаше корона от малки рога, която опасваше главата му, точно както го беше описал Джейкъб.

Майло дотича до нея, стреля още два пъти, докато крилата на Бъкстън се затвориха и той се спусна надолу с рязко падане. Точно преди да изчезне от погледа им, крилете му се отвориха отново и той се издигна, след което веднага изчезна в мрака.

— Какво правим? — попита Едгар.

— Гоним го — отвърна Амбър.

Тя изтича до ръба на покрива и скочи.

52

Едгар извика, а Майло я повика по име, но силната въздушна струя заглуши ушите на Амбър и тя се удари в пожарната стълба на сградата за коли под наем от другата страна на уличката, а силните ѝ пръсти се обвиха около железния парапет. Тя се обърна, отблъсна се с крака и се метна на другата страна, спускайки се надолу. Преобърна се, изви тяло, блъсна тухлите със стъпала и отново се качи на стълбата. Слизаше все по-надолу, като се държеше за парапета с едната част от тялото си и се отблъскваше с другата, докато не стъпи на улицата. Някои изруга в мрака — бездомница, сгушила се в спалния си чувал, но Амбър я прескочи и хукна по улицата. Мина някаква кола, която не я забеляза, а Амбър изтича, вперила поглед в небето.

Ето там.

Тя се впусна в преследване, като си връщаше нормалния вид, когато срещаше хора и се преобразяваше, когато беше пусто. Минаваше по улици, алеи, паркинги, лавираше между хора с кучета и двойки, излезли на вечерна разходка. Не изпускаше Бъкстън от поглед.

После го изгуби. Разбира се. Знаеше, че така ще стане, знаеше, че няма да удържи, но въпреки това се вбеси, и ядът я накара да хукне още по-бързо и я изпълни с решителност отново да го намери.

Успя да засече нещо на няколко пъти и се замята насам-натам в различни посоки. Колкото повече тичаше, толкова по-малко искаше да се връща в нормалния си вид. Като обичайната, стара Амбър, тя само се забавяше, оставаше без дъх, пъшкаше и се задъхваше, дъхът ѝ свистеше, но като демон беше неуморима, мускулите ѝ бяха силни и никога не отслабваше.

Нека хората на Ню Йорк ѝ се почудят. Нека се маят дали е поредната откачалка из Ню Йорк, тръгнала на маскено парти, или истински демон, който препуска по улиците им. Не ѝ пукаше. Единственото, което я интересуваше, беше да проследи Бъкстън и да му разкъса проклетите крила.

Зад нея се появи светлина, сянката ѝ се удължи и тя се завъртя, за да види как Чарджърът спира до нея. Едгар вече беше на задната седалка. Тя скочи вътре и Майло подкара. Амбър трябваше да стои наведена, заради рогата.

— Тичаше пред хората — каза Майло, докато завиваха зад ъгъла с лек дрифт. — Какви си ги мислеше, по дяволите?

— Мислех си, че ако го изпуснем, умирам — отвърна тя. — Ето това си мислех.

Майло промуши глава през прозореца.

— Видяха те.

— По-добре да са ме видели, отколкото да съм умряла.

— Дръжте се — каза Майло.

Рязко изви волана и те се завъртяха на 180 градуса, а коланът се впи в рамото на Амбър. Виждаше тъмния силует на Бъкстън, които беше едва доловим, заради уличните лампи. Чарджърът го следваше.

— Бих искал да използвам момента и да се извиня — обади се от задната седалка Едгар. — Знам, че не ви бях от особена полза там в апартамента. Насилието никога не е било сред силните ми страни.

Амбър изгуби Бъкстън от поглед.

— Няма нищо, Едгар — продума Майло през стиснати зъби.

Едгар продължи.

— Искам само да би уверя, че ако се озовем отново в подобна ситуация, ще направя всичко възможно да бъда добър източник на подкрепление.

Нито Амбър, нито Майло отвърнаха този път. Бяха твърде заети да следят Бъкстън.

— Просто — продължи Едгар, — никога не съм бил спортен тип. Дори в гимназията, все бях най-бавният сред бързите. Предпочитах книгите и телевизията пред това да излизам и да правя какво ли не. Ако трябва да съм честен, виня за това родителите си. Те рядко ме окуражаваха, а когато го правеха — не беше кой знае какво, усещах, че е от лицемерие.

Амбър посочи с пръст.

— Ето там!

Майло зави и за малко да се удари в едно такси, което се задаваше отсреща. Амбър впери поглед в пляскащите криле на Бъкстън. Пляскането затихваше. Уморяваше се. После изчезна.

Амбър се намръщи.

— Къде отиде?

— Падна — отвърна Майло. Той форсира двигателя. — Тръгвам пеш. Едгар, ти карай. Обикаляй из квартала, за да сме сигурни, че няма да се измъкне.

— Ъ — рече Едгар, — искаш да карам тази кола?

— Нищо няма да ти направи — отвърна Майло. — Харесва Амбър.

— А какво мисли за мен? — попита Едгар.

— Не искаш да знаеш.

Едгар изглеждаше смаян.

— Да бъдеш отхвърлен от автомобил. Ново двайсет.

— Идвам с теб — заяви Амбър, докато Майло разкопчаваше колана си.

— Оставаш с Едгар.

— Не, идвам с…

— Не мога да те оставя да търчиш насам-натам в този вид — отсече Майло. — Остани в проклетата кола, а аз ще подгоня Бъкстън насам.

Амбър го изгледа, но Майло вече завърташе волана. Спря, изскочи от колата и хукна между две сгради с пистолет в ръка. Тя се насили да остане в колата.

Планът беше добър. Въпреки гнева ѝ, въпреки внезапната ѝ ярост, планът си беше добър.

Едгар сумтеше, докато слизаше от задната седалка и се настаняваше зад волана.

— Добре сега — рече. — Да тръгваме.

Чарджърът бавно се отдели от тротоара и не набра много скорост.

— По-бързо! — скастри го Амбър.

— Карането на кола е като язденето на кон — търпеливо обясни Едгар. — Трябва да знаеш какъв ѝ е пределът, да разбереш нейния…

Амбър изръмжа срещу него.

— По-бързо.

Едгар преглътна тежко и натисна газта.

Тъкмо излизаха от пресечката, когато Едгар вдигна очи, изсъска и изви волана в обратната посока.

Рогата на Амбър се удариха силно в тавана.

— Какво правиш, по дяволите, Едгар?

Вече караха с пълна скорост, а Едгар повече гледаше нагоре, отколкото пътя отпред.

— Бъкстън — каза. — Хванал е Майло.

— Какво?

Излязоха на по-оживена улица.

— Не видя ли? Носеше го — каза Едгар. — Майло изглеждаше в несвяст. О, Боже, нали не мислиш, че ще го пусне отгоре?

Амбър не обърна внимание на въпроса.

— Къде са? Не ги виждам.

— Точно пред нас — отвърна Едгар, докато лавираше между колите. — Видя ли ги? Точно… о, по дяволите. Къде отидоха? Бяха точно там, а после… аха!

Още едно извиване на волана и рогата на Амбър пак застъргаха по тавана.

— Предупреждавай малко — каза тя вече вбесена.

— Съжалявам — отвърна Едгар. — От моята страна са. Виждаш ли ги?

— Ще повярвам на думата ти.

Шофирането на Едгар привличаше силно внимание. Колите надуваха клаксоните си срещу тях, когато ги подминаваха, а Едгар извикваше по едно извинение на всяка.

— Спри да го правиш — каза Амбър.

— Да карам ли?

— Да се извиняваш.

— О — рече Едгар, — съжалявам. Обаче е вълнуващо, нали? Така де, ако не пусне Майло на земята, ще бъде много вълнуващо. Ако го пусне, ще бъде трагично и ужасно, но точно в момента е вълнуващо. Усещаш ли? Можеш ли да почувстваш вълнението?

— Мога — отвърна Амбър, готова да го удуши.

— Виж ме само — продължи Едгар, — карам демонска кола, преследвам крилат звяр… Около мен е пълно с опасности, но аз не се обръщам и не бягам, нали? Предава ли ме моята смелост? Не, не ме предава.

— Още ли дрънкаш?

— Когато съм нервен, говоря. Предполагам, че говоря и когато преследвам демони. Това ми е за пръв път и говоря много, така че вероятно говоря, когато ги преследвам. Ха! А това са панталоните ми за лов на демони. Винаги ги нося, когато преследвам демони.

Направо ѝ се искаше да му разкъса гръкляна, но не го направи. Ако му го разкъсаше, щяха да катастрофират.

— Тази кола е великолепна, нали? — попита той. — Чуваш от хората как ръмжали двигателите — е, този наистина ръмжи, нали така? Чуваш го, нали? Какъв рев. Каква мощ. Тази кола е жива. Ей, дали и на мен ще ми повлияе? Така де, сещаш се… от…

— Понеже Майло е Магистралния призрак и тази кола е чудовище?

— Ооо — отвърна Едгар, — казал ти е, супер. Да, чудя се дали и аз няма изведнъж да стана обсебен и в плен на мрака и такива неща.

— Съмнявам се.

— Да, вероятно си права — Едгар продължи да следи Бъкстън и Майло през отворения прозорец и зави зад един ъгъл. Тук имаше по-малко движение. Повече затворени кантори и художествени галерии. Сума ти галерии. Насочваха се към пристанището.

— Това ще да е голяма работа обаче. Да усещаш такава мощ. Какво е, Амбър, когато си така, когато си в тази форма? Ако нямаш против, че те питам, разбира се.

Тя се отказа да се опитва да намери Бъкстън в небето.

— По-добре съм. По-силна. По-бърза.

— Красива.

Тя го изгледа лошо.

— Съжалявам — измънка той. След миг забави колата.

Амбър се напрегна.

— Какво?

— Приземяват се — отвърна той. Зави зад поредния ъгъл. Тук нямаше коли. Никакви пешеходци. Само закрити заведения, магазини и складове. Спря фаровете и те бавно минаха през някаква отворена порта.

Минаха покрай товарни контейнери, натрупани във високи колони, като градивни блокове, а над временни офис-кабини се извисяваха кранове. Едгар караше толкова близо до една пирамида от счупени тръби, че назъбените им краища почти надраскваха корпуса на Чарджъра. Бавно, бавно се придвижваха сред всичко това, към склада от източната част на двора, а Едгар изгаси двигателя и погледна нервно към Амбър. Тя въздъхна и слезе от колата. Усещаше миризмата на морето.

От другата страна на високата ограда жужеше и бръмчеше Ню Йорк. Но от тази ѝ страна беше тихо.

— Мисля, че са там вътре — прошепна Едгар, вперил поглед в склада отпред.

Амбър кимна и тръгна към вратата.

— Щях да се чувствам по-спокоен с оръжие в ръка — прошепна Едгар, крачейки до нея. — Трябва да си купя оръжие. Може да има някой отворен магазин наблизо.

— Вземи си оръжие — отвърна Амбър — или пък не си взимай, все ми е тая. Влизам.

Едгар изду гръд.

— А аз влизам с теб — той се огледа и вдигна един ръждясал лост. — И ще бъда въоръжен.

Амбър вдигна рамене. Наистина не ѝ пукаше.

С Едгар по петите, тя мина през вратата. Имаше малък коридор със стълби, които водеха нагоре. Тя ги заобиколи и се отправи директно към вратата в другия край. Тя леко изскърца, когато я отвори. От другата страна си беше самият склад. Беше празен, с изключение на двигателния блок в средата на помещението.

— Не са тук — прошепна тя.

Едгар кимна.

— Може да са горе. Може да са на покрива. Не мога да ходя горе. Страх ме е от…

Гласът му заглъхна.

Тя проследи погледа му до двигателния блок. Светлината от уличните лампи нахлуваше през високите прозорци и се отразяваше от нещо блестящо насред цялата ръжда. Тя се приближи. Това белезници ли бяха?

Тя се обърна, а Едгар стовари лоста върху главата ѝ.

53

Светът се катурна.

Амбър осъзнаваше — незнайно как — че я влачат. Състоянието на безсъзнание я теглеше в прегръдките си, но вместо да се отпусне в тях, вместо да потъне в дълбините им, тя успя да се задържи на повърхността, успя да задържи главата си над водата. Нещо студено обхвана китката ѝ. Нещо метално. После очите ѝ се отвориха с усилие — Едгар се отдалечаваше, а тя се облегна назад, загледана в дългите линии светлина. Искаше да си почине. Трудно беше да стои будна. И я болеше. Болеше я главата, там, където Едгар… където я беше… какво беше направил? Беше я фраснал с проклетия лост, ето това.

Амбър се намръщи. Болката вече отшумяваше. Мислите ѝ започнаха да се проясняват. Лентите светлина се превърнаха във флуоресцентните лампи, които висяха от тавана на склада. Студът по китката се превърна в белезници. Тя се заслуша в странното съскане и изчака мозъкът ѝ да разнищи този въпрос.

Прокара език по острите си зъби и захапа, остави се на болката да изостри още повече сетивата ѝ. После седна изправена. Бавно.

Едгар я беше приковал към двигателния блок. Разбира се. Не знаеше колкото точно тежи един двигателен блок, но беше доста повече, отколкото ѝ беше по силите да вдигне, дори в този си вид.

Тя погледна към него. Съскането идваше от фината черна пудра, която се изсипваше от кесията. Едгар се движеше странично и почти беше завършил кръга, който правеше около нея.

— Работиш за родителите ми — каза Амбър.

Той вдигна очи, колкото да се усмихне и поклати глава, после продължи с това, което правеше.

— Не. Разбирам защо би си помислила подобно нещо, но никога дори не съм виждал родителите ти. А и не мисля, че ми се иска, право да си кажа. Що за хора ще искат да ядат собствените си деца? На този свят има някои страшно ненормални и извратени хора, кълна се.

Той отново започна да се движи странично и почти довърши кръга.

— А какво правиш тогава? — попита тя, докато се изправяше.

— Изчакай само секундичка — разсеяно отвърна той. — Трябва да го направя както трябва… Ето. Готово.

Кръгът беше завършен, той се изправи с ръка отзад на кръста.

— Не съм вече толкова млад — засмя се той и запуши кесията. — Амбър, искрено се надявам, че разбираш — в това няма нищо лично. Не че не те харесвам. Харесвам те, наистина. Мисля, че си умна, интересна личност. Да минеш през всичко това и да останеш позитивно настроена и добра? Рядка дарба е това, Амбър. Трябва да я цениш. Наистина.

— Какви ги вършиш? За какво е този кръг?

— Хайде сега — отвърна той. — Не си глупава. Знаеш какво е.

— Ще призовеш Сияйния демон?

— Най-сетне стигнахме до една и съща страница.

— Но ние така или иначе ще го направим.

— Този път не е заради теб, Амбър. Никога не е било заради теб. Въпреки всичко, ти си просто една тийнейджърка, така ли е? Мислиш, че светът се върти около теб. Съжалявам, че те разочаровам, хлапе, но този е за мен. Опитвал съм да го призова и преди, но изглежда просто не съм толкова интересен за някой като него. Само че този път ще се появи. Мисля, че ще се съгласи на сделка, когато види какво възнамерявам да му предложа като кръвно приношение — той прекрачи кръга и се приближи към нея. — Много жалко, наистина. Като те виждам толкова добре сега, дори се разколебавам. Да те убия, ще бъде като да убия някакъв застрашен вид — тигър или леопард, или нещо подобно — приближи се още към нея. — Действително си великолепна.

Амбър се засили с главата напред. Белезниците я удържаха, но Едгар все пак се дръпна назад, след което се разсмя.

— Виж само тези зъби! — възкликна. — Това ръмжене! Амбър, ти си наистина страховито момиче, ако нямаш нищо против да ти го споделя. Но си и красива. Безспорно красива. Какво е да знаеш, че чудовищната ти версия е по-красивата версия? Тази кожа. Тези рога… — той сби устни. — Чудя се колко ли ще взема за тях…

— Едгар, моля те…

Той размаха ръка, за да я заглуши.

— Не си правѝ труда, Амбър. Това ми е мечта, откакто разбрах за съществуването на светлия ни, сияещ приятел. Виждам хора като теб, като Майло и Бъкстън и се чудя — защо не аз? Какво не ми е наред, че не мога да споделя цялата тази чудесна, злокобна мощ? Дори не искам нищо от него, това е странната част. Не го моля за нищо, искам само силата, за да му събирам душѝ.

— Ще ме убиеш ли?

Едгар кимна.

— Кръвно приношение. Подсказката е в името.

— Мислиш, че ще говори с теб, след като си убил един от демоните му?

Едгар се разсмя.

— О, значи сега си един от демоните му, а? Смени точно този рефрен много бързо.

— Едгар, трябва да го обмислиш — каза Амбър. — През последните няколко седмици допуснах грешки, умряха хора. Аз убих…

Едгар се разсмя.

— Много е трогателно да наблюдавам как си се загрижила за моята съвест, но изобщо не си първото момиче, което ще съм убил. О, леле, съжалявам, ти да не си помисли, че ще си първата? О, Боже, не. От доста време убивам чудесни млади дами. Някои от тях в ситуация като сегашната — като кръвно приношение. Някои ги убивам, защото си го заслужават. Други — понеже просто така ми се иска. Не всички чудовища на Америка си имат рога, да знаеш. Някои са обикновени хорица. Като мен.

— Майло ще те намери.

— Аз ще се оправя с Майло.

— Той ще те убие — просъска Амбър през зъби.

— Колата му е у мен. Разделиш ли Майло от колата му за повече време и какво става с него? Какво представлява?

Просто човек. А аз? Аз ще бъда демон.

Той измъкна ножа от якето си.

Тя се озъби насила.

— Мислиш, че вече не е тръгнал насам ли?

— Зает е да преследва Бъкстън. Освен това дори не знае къде сме.

— Той е Магистралния призрак — отвърна тя. — Свързан е с колата си. Тя е част от него. Където и да се намира, ще може да я намери.

За пръв път забеляза искрица колебание в очите на Едгар.

— Убиваш ме — каза тя, — кръгът сработва и ти се озоваваш в замъка на Сияйния демон, той ти дава каквото искаш и знаеш ли какво ще стане след това? Ще се върнеш тук, а Майло ще те чака. А той няма да ти даде и един миг да изпробваш новите си демонични сили. Ще те застреля право в лицето. Мислиш ли, че имаш шанс? Мислиш, че няма да може да уцели?

Едгар не отговори.

— Той е добър стрелец — продължи Амбър. — А скапаната ти глава е огромна.

Едгар свали ножа.

— Тогава просто ще преместя колата надолу по улицата — каза той. — Ти не ходи никъде, става ли?

Гледаше го как излиза, удържайки озъбената физиономия на лицето си, само че в мига, в който вече го нямаше, си върна нормалния облик. Белезниците не станаха по-хлабави, но ръцете ѝ, тези нейни дребни ръчици…

Тя стисна зъби от болка и започна да издърпва ръката си. За миг ѝ се стори, че костите ѝ ще изскочат или ще си свали кожата, но тогава ръката ѝ се плъзна леко, а тя захапа устни, за да не извика. Получаваше се. Щеше да сработи.

По стените пробягаха светлините на фаровете, но двигателят, който се чу, не беше на Чарджъра. Хрумна ѝ, че Майло може да е я открил, че всичко, което беше казала за способността му да намери колата си, е вярно.

Удвои усилията си да се освободи. Нямаше да се остави да я спасява. Край нямаше да имат приказките му.

Съскаше от болка, но успя да освободи ръката си и веднага се преобрази, за да се отърве от болката. Вдигна лоста на Едгар, изтича до вратата и тъкмо тогава баща ѝ я повика по име.

54

Амбър се хвърли на земята и долази до прикритие.

— Знаем, че си вътре, Амбър! — извика Бил. — Знаем, че ни чуваш!

Тя надникна. Две коли с изключени двигатели, но с пуснати фарове и Бил и Бети, които пристъпваха към ослепителната светлина, заемайки централно място на сцената в пълно демонско снаряжение.

— Хайде, миличка! — извика Бил, а удължената му сянка танцуваше по двора. — Ще стане бързо и няма да боли, обещавам ти!

Амбър се придвижи бавно, за да може да види Чарджъра. Зърна Едгар, който се спотайваше в мрака зад него.

— Аз съм, Амбър — каза Бети, сключи ръце и ги притисна към сърцето си. — Мама е. Много съжаляваме, задето те изплашихме. Наистина. И се чувстваме много, много зле заради това, което стана — но ти знаеш, че се налагаше, нали? Ти разбираш. Знам, че разбираш.

— Излез, мила — Бил прегърна с една ръка съпругата си, а тя положи глава на рамото му. Той я целуна по рога. — Няма да усетиш нищичко, а след това ще е свършило.

Амбър се придвижи назад и тръгна нагоре по стълбите. Чуваше гласовете им дори оттук.

— Заради Сияйния демон е — каза Бети. — Сделката, която сключихме с него, нещата, които се наложи да направим, за да изпълним своите задължения по нея… Не искахме нищо от това, Амбър. Нищичко.

Амбър се озова в едно широко, празно пространство, което миришеше на дървени стърготини. От двете страни имаше редици прозорци и тя отиде до най-близкия и надникна през него. В мрака зад фаровете забеляза Алистър и останалите, но беше прекалено тъмно, за да разграничи ясно когото и да било.

— Не искахме да те изплашим — продължи Бети, — нито да те преследваме. Не искахме да те принуждаваме да се свързваш с… с хората, с които си се свързала. Просто искахме милото ни детенце да бъде щастливо за целия си кратък живот. Да бъде обичано. А всичко се обърка — Бети се обърна и притисна глава в рамото на Бил.

Той я потупа утешително по гърба.

— Няма нищо, любима. Амбър разбира. Амбър, разбираш, нали? Хайде излез сега. Животът, който ти дадохме, си е наш и ще си го вземем обратно. Той не ти принадлежи.

— Моля те, миличка — извика Бети. — Не правѝ нещата по-трудни, отколкото са.

Яростта се разгоря в гърлото на Амбър, докато наблюдаваше как родителите ѝ се споглеждат тъжно.

„Никой не се хваща на това“, искаше да изкрещи. „Никой не ви вярва. Защо изобщо си правите труда да се преструвате?“

Само че си премълча.

Бил се извърна леко, направи знак с пръст и другите излязоха от тъмнината.

Амбър замръзна на място, когато избутаха Имелда насред светлината.

Тя падна. Ръцете ѝ бяха вързани зад гърба и имаше парцал в устата. Дрехите ѝ бяха изпокъсани, но дори от толкова далече, Амбър виждаше кървави петна. Най-притеснителното беше, че връхчетата на рогата ѝ бяха отчупени.

Бил я завлачи през прахоляка. Стигнаха до пирамидата от счупени тръби и той задържа лицето ѝ на сантиметри от назъбения край на една тръба.

— Ако не излезеш веднага, ще се наложи да убием скъпото ти лелче Имелда. Тя успя да ни баламоса, наистина успя. Искрено вярвах, че те ненавижда още от мига, в който се роди. Всички така смятахме. Но не успяхме да надникнем в гадничкото ѝ, долно сърчице.

— Заслужава ли Имелда да умре? — попита Бети, разперила ръце така, че да обхване целия двор. — О, да, заслужава. Но дали заслужава да умре тази вечер? Дали заслужава да умре вместо теб, в невероятни болки? Е, това е въпрос, на който само ти можеш да отговориш, Амбър. Какво мислиш?

— Ще броим обратно от десет — извика Бил. — Девет. Осем.

Амбър не можеше да позволи това да се случи. Просто не можеше. Имелда беше едничкият човек на този свят, който я обичаше. Беше помислила, че я е загубила — нямаше да понесе да я загуби отново.

Амбър изтича обратно надолу по стълбите. Те не забелязаха, че се приближава, докато не стигна до тях и не хвърли лоста, след което пристъпи на светло. Бил спря на три.

— Тук съм — каза Амбър.

— Виж ти — рече Кърсти, — добре се поддържаш, а?

— Казах ти, че е красавица — каза Бети.

— Моята дъщеря — обади се Бил. — Кой би помислил?

— Пуснете я — каза Амбър. — Пуснете Имелда и ще остана при вас.

Бил се усмихна, вдигна Имелда нагоре и я поведе обратно към групата. От толкова близо се виждаше колко много я бяха били.

— Чакайте — обади се Алистър и пристъпи напред. — Бил, Бети… Имам алтернативен вариант. Няма нужда да убиваме Амбър. Чуваш ли, Амбър? Няма нужда да умираш. Много ме впечатли в Индиана. Силна си. Безмилостна дори. Ти си достойна за възхищение. Като нас си.

— Ооо — рече Грант. — Схванах. Ах, ти, куче такова. — Той се разсмя.

— С ваше разрешение — обърна се Грант към Бил и Бети.

Родителите на Амбър се спогледаха.

— Това не ми харесва — рече Бил.

— Какъв друг избор имаме? — попита Бети. — Амбър, мила, ще помислиш ли за този вариант? Да се присъединиш към нас?

Амбър се намръщи.

— Какво?

— Имелда е предателка. Не можем да ѝ вярваме повече. Вън от играта е. Така че ние шестимата ставаме петима.

— Освен ако не се присъединиш — добави Алистър. — На първо време няма да се налага да правиш нищо. Грант и Кърсти вече свършиха работата.

Кърсти се усмихна радостно и потупа корема си.

— Много сме развълнувани.

— А след седемнайсет години — продължи Алистър, — щеше да е моят ред с Имелда. Но след като Имелда вече няма да е с нас… Ще ми трябва нова половинка.

— Наистина не се чувствам удобно с тази работа — промърмори Бил.

— Защо не? — попита Алистър. — Тя е силна, красива, страховита. След седемнайсет години ще е на трийсет и три — добра възраст за създаване на семейство.

— Не — отсече Амбър. Изненадващо, но след всичко случило се, тя беше шокирана. — Просто не. Няма да се присъединя към вас, няма да стана част от това… от този извратен цикъл от убийства и определено няма да ти ставам половинка.

Алистър вдигна ръце.

— Не казвам, че няма да е неловко, но ще свикнеш с представата, само трябва да опиташ.

— Майната ти. Предпочитам да ме изядеш.

— Сладурче — обади се Бети, — не го обмисляш достатъчно старателно. Може да е най-добрият вариант. Няма ли да е хубаво отново да сме семейство?

— Семейство? — повтори Амбър. — С теб и Бил? След всичко, което направихте? След всичко, което опитахте да направите? Вече не сме семейство, Бети, а и никога не сме били. Вие сте мои родители заради някаква отвратителна космическа шега, но не сме семейство.

— Тя взе решение — обади се Бил. — Ще я убием, ще я изядем — както го планирахме.

— Бил, чакай — каза Бети. — Дай ѝ възможност да го обмисли.

— Няма да си промени мнението — раздразнено отвърна Бил. — Да знаеш някога да си е променяла мнението, когато е в това настроение? Ще предпочете да умре пред това да си признае, че греши. Ще предпочете да умре, за да ни направи напук. Знаеш колко е инатлива, Бети, и го прави нарочно.

— Хайде, Бил — каза Алистър.

— Не ми викай хайде. До голяма степен вината за всичко е твоя. Не успя да ощастливиш Имелда и сега…

Алистър се нахвърли върху Бил и само Грант и Бети успяха да го удържат.

— Във всяка от двойките партньорите се грижат един за друг — продължи Бил. Мислиш ли, че щях да допусна Бети да отиде толкова далеч? Че нямаше да забележа, че променя отношението си? Мислиш, че тя нямаше да забележи подобна промяна у мен? Грант остави ли Кърсти да се олюлява над пропастта? Да не би Кърсти да го оставя сам със съмненията му? Ние всички се подкрепяме, Алистър. Това е сделката, която сключихме по собствена воля, когато започна всичко. Че ще бъдем опората на другия. Останахме верни на това убеждение. А ти — не.

Алистър се освободи от ръцете, които го държаха.

— Няма да ми прехвърляш вината за това — каза. — Ти и Бети бяхте женени преди дори да сме говорили със Сияйния демон. Грант и Кърсти бяха влюбени. А аз? Едва познавах Имелда, а ето че тя внезапно стана част от нашата група и ми беше казано, ей, ето ти жената, с която ще прекараш остатъка от живота си. Това е твоята половинка оттук нататък. Няма да има други. Аз никога не съм я обичал.

— И тя никога не те е обичала — заяви Кърсти.

Алистър зяпна.

— Не ми пука. Ясно ли е? Пет пари не давам. Мен ме набутахте в тази работа с нея, а докато бяхте заети да се гледате влюбено в очите, не забелязвахте, че Имелда е слабото звено във веригата. Но ето сега имаме възможност да заменим това звено с някой много по-силен.

— От изражението на лицето ѝ, бих казала, че дъщеря ми не те обича — каза Бети.

— Ще свикне.

— Щом Имелда не успя, защо мислиш, че Амбър ще го направи?

— А каква е алтернативата? Да ги убием и двете? Не знаем как ще се отрази това на разпределението на силата между нас.

— Няма да убивате Имелда — каза Амбър — и можеш да спреш да дрънкаш останалите глупости. Бил е прав. Няма да размисля. Пуснете Имелда и вземете мен.

— Можем да те вземем и без това — заяви Кърсти. — Наистина ли смяташ, че ще успееш да ни надбягаш всички?

— Не — отвърна Амбър, — но ще се бия до край. Ако пуснете Имелда, няма да се съпротивлявам, стига да обещаете, че няма да е болезнено.

Демоните се спогледаха, после Бил погледна Имелда.

— Чу я. Тръгвай. И ако искаш съвета ми — не спирай да бягаш.

Отстраниха се, за да ѝ направят място да мине. Имелда погледна натам, после обратно към Амбър. Имаше сълзи в очите.

— Хайде — окуражи я Амбър. — Достатъчно пъти ме спасява. Сега е мой ред да спася теб.

Имелда изхлипа зад парцала в устата си и си върна нормалния вид. Амбър почувства внезапна вълна от привързаност към тази жена, единственият човек, който беше демонстрирал към нея истинска, искрена любов, и сърцето ѝ се разби на парчета, когато Имелда се обърна.

Но в последния момент Имелда се развъртя, хукна да бяга, но не към изхода, а към пирамидата от счупени тръби и стоманени пръти. Тичаше право към нея. Амбър изпищя името ѝ, след като Имелда спря внезапно, прободеното ѝ тяло увисна безжизнено, а главата ѝ се люшна напред.

Демоните наблюдаваха шокирани.

Амбър започна да се отдръпва, а сълзите се стичаха по страните ѝ.

Алистър бавно протегна ръка, сякаш не можеше да повярва, че Имелда е мъртва. Издърпа тялото ѝ от тръбите и нежно го положи на земята. После коленичи и останалите направиха същото. Амбър за миг помисли, че са искрено натъжени от случилото се.

Тогава Имелда изстена лекичко, а Амбър вдигна ръка към устата си, когато демоните започнаха да разпарят дрехите на жената, да раздират и да късат плътта ѝ с ноктите си, да ръфат и да разкъсват със зъби, а кръвта се лееше, докато пируваха така.

От устните на Амбър се откъсна животински вой, когато Имелда обърна главата си към нея, с отворени очи, сякаш можеше да я види, скрита в тъмнината.

Изяждаха я жива и умря, едва когато Бил извади сърцето ѝ.

55

Наблюдаваше ги от мрака как се натъпкват с тялото на Имелда.

Щом приключиха, захвърлиха останките в прахоляка и се отдалечиха с олюляване. На Амбър ѝ трябваше известно време, за да разбере, че са пияни. Бил и Бети легнаха върху капака на колата си, а Грант и Кърсти затанцуваха с валсова стъпка в жълтата светлина, кикотеха се и пееха, докато се стараеха да не се настъпват. Алистър се клатушкаше покрай тях и си мърмореше нещо под носа. Опита се да използва една от колите, за да се подпре, но загуби равновесие, свлече се бавно и тромаво, а когато се озова на земята, си остана да лежи там, свит на кравай, клонящ към сън. Пияни демони с омазана в червена кръв червена кожа. Приближи се още един комплект фарове. Кръгли светлини, близо една до друга — доста по-близо от тези на модерните коли. Амбър се мръдна и приклекна, за да огледа по-добре приближаващата се кола. Не знаеше как се казва, но беше стара — от тридесетте или четиридесетте години, с продълговатите предници и стъпенките отстрани, като онези, на които стъпвали гангстерите, след като обирали банки.

Родителите ѝ бяха станали, изстъргваха от устите си засъхналата кръв и оправяха дрехите си. Грант изрита Алистър, който се събуди, видя колата и веднага се стегна.

Колата спря и двигателят замлъкна. Отвътре слезе плешив възрастен мъж.

Беше дребен, с приведени рамене и носеше вълнена жилетка върху риза и вратовръзка. Бръкна в колата и извади голям черен куфар, който приличаше на старите лекарски чанти. След това издърпа една портативна маса и понесе двете неща към ярко осветения кръг, където го чакаха демоните. Подаде масата на Бил, който я разгъна. След това старецът постави куфарчето отгоре.

Извади спретната купчинка бинтове, а после шест малки шишенца — едно по едно, като ги подреди в редичка на масата. Бил застана до първото шишенце. Бети — до него. Само пред последната стъкленица нямаше никой.

Старецът подаде на всеки по един скалпел с дълго острие. Остана му един излишен.

Бил свали якето си и нави ръкава на ризата. Прокара острието по червената си кожа и задържа ръката си над шишенцето. Кръвта се точеше на непрекъсната струя. Останалите повториха процедурата.

Когато шишенцата се запълниха, те поставиха корковите запушалки и бинтоваха раните си.

Старецът погледна стъклениците. Неодобрително се вторачи в шестата.

— Ужасно съжаляваме — заоправдава се Бил, — но Имелда, тя… тя ни предаде.

— Сделката включва шест стъкленици — каза старецът.

— Ще ви дам още от моята — отвърна Бил, но по лицето на мъжа премина такова отвращение, че Бил буквално направи крачка назад.

— Кръвта ви вече губи сила — заяви старецът. — Условията на сделката са съвсем конкретни.

Бети се усмихна с милион-ватовата си усмивка.

— Ще напълним и шестото, уверявам ви. Ще намерим дъщеря ни. Тя е тук, наблизо е. Отново ще се нахраним и ще би дадем достатъчно, за да запълним още шест шишенца.

Беше изненадващо, но от тези думи все пак ѝ стана болно. Амбър щеше да се изсмее, ако не ѝ се плачеше толкова много.

— Не проявявам интерес към нови шест — заяви старецът. — Изискването ми е само количество, достатъчно да запълни тази празна стъкленица, както е според уговорката.

— Знаем — тихо отвърна Бил. — Имате безрезервните ни извинения за неудобството. Ако се съгласите да останете тук, ще я намерим. Ей сега ще я открием.

Старецът въздъхна и те приеха въздишката му за съгласие.

Амбър залегна, когато те се пръснаха да я издирват. Бързо изтрезняваха, но подминаха скривалището ѝ, без дори да хвърлят поглед надолу.

Тя заобиколи и се приближи в сянката на стария автомобил. Надникна иззад колата, за да огледа стареца и стъклените му шишенца. Можеше да се промъкне при него, да му предложи кръвта си и да се приближи достатъчно, за да ги изпочупи до последното. Тогава щеше да се върне при Сияйния демон с празни ръце, а Демонът щеше да се вбеси толкова, че щеше да помете родителите на Амбър и да се погрижи за проблема ѝ вместо нея.

Планът си беше дяволски добър. Освен това беше нейният дяволски добър план.

Старецът се обърна в нейната посока. Невъзможно. Нямаше как да я вижда. Не би могъл да…

Очите му се сключиха с нейните. Той не каза нито дума.

Тя си остана на място, приклекнала.

— Казвам се Амбър — заговори тя, като се стараеше да е тихо. — Аз… съм тази, която търсят.

— Нямам какво да ти кажа, дете.

— Но аз съм тук, за да… искам да кажа, че бих желала да дам от кръвта си. Шишенцето ви трябва напълнено, нали така? Няма значение колко бързо ще бягам, най-накрая родителите ми ще ме намерят, ще ме хванат и… и ще ме убият.

— Съдбата ти не ме засяга.

Амбър се изправи.

Прецени, че ще достигне масата с шест, може би седем крачки.

— Разбирам това — каза тя, — наистина, но понеже така или иначе ще използват моята кръв, реших да я дам доброволно. Може би по този начин ще заема мястото на Имелда в групата. Може да ме оставят да живея.

Очите на стареца предизвикваха безпокойство. Не ѝ харесваше как я гледа.

— Може би. Но аз съм само представител на Сияйния демон — не говоря от негово име.

Амбър кимна.

— Това ми стига.

Тя пристъпи напред, но представителят вдигна сбръчканата си ръка.

— Когато се нахраниш, можеш да пристъпиш.

Беше слабичък старец. С едно махване на ръката щеше да го събори на земята. Но все пак имаше нещо в него, нещо в очите, което я спираше да направи крачката. Тогава той се обърна с гръб към нея, но това само я хвърли в още по-големи колебания. Беше доловил блъфа ѝ и сега я отпращаше, така че единствените възможности бяха да го нападне на мига или да започне да бяга.

Тя се обърна и побягна. Минаваше покрай някакъв офис-фургон и почти беше стигнала изхода, когато нещо се спусна към нея от тъмното. Една ръка я блъсна в гърдите и я запрати с трясък през вратата на фургона. Тя падна по гръб върху някакво бюро, един стол до нея се завъртя около оста си и чу как на земята се стоварва тежък стар компютър.

Алистър я последва в помещението.

— Нямаше нужда да става така — каза той. — Можеше да се включиш в групата.

Тя се изправи. Офисът имаше само една врата, а Алистър стоеше пред нея.

— Ако беше казала „да“ — продължи той, — нямаше да се налага да те убивам. Ако беше взела участие, кръвта ти щеше да ври и да кипи с онази невероятна мощ, а представителят щеше да си се прибере при господаря с пълен комплект шишенца.

Част от Амбър искаше да му се примоли, да се опита да се разбере с него, да падне на колене и да го умолява, но лицето и брадатата му още бяха омазани с кръвта на Имелда. И това я ядоса.

О, как я ядоса.

— И в замяна само трябваше да правя секс с теб цели седемнайсет години? — попита тя. — Май предпочитам да ми видиш сметката.

Алистър поклати глава, докато пристъпваше напред.

— Не е добра идея да ме дразниш, Амбър.

— Защо? Да не би да се опиташ да ме убиеш още веднъж? Божке, разбирам защо Имелда те заряза.

— Внимавай…

— Не си много голям мъж, май, а?

Алистър изрева и замахна с юмрук, който Амбър успя да избегне. Тя заби нокти в него, той извика и се опита да я сграбчи, но тя се измъкна.

— Малка кучка — изграчи той.

— Имелда ми разказа за теб — продължи тя като се отдръпваше назад. — Знаеш как жените обичат да си клюкарстват. Разказа ми всичко до най-малките подробности и не беше много ласкава. Не че има за какво да е ласкава.

— Ще ти откъсна главата — просъска той, като я следваше плътно.

— Наистина ли си мислеше, че ще кажа „да“? — попита Амбър. Не съм кой знае колко интересна за гледане, обаче я ме виж сега. Сега съм красива. Собствената ми майка бледнее в сравнение с мен, нали? Чудя се как ли го приема. А ти, как го приемаш ти, Алистър?

— Продължавай да дърдориш — отвърна той. — С нищо не си помагаш.

— Искам да кажа, че съм твърде добра за теб. Дори да бях поискала да се включа в клуба ви, наистина ли мислиш, че щях да се задоволя с теб? Виж, Грант е друго нещо — хубав мъж, а и доколкото съм чувала, нямаше да ме разочарова…

Алистър спря. Усмихна се студено.

— Да не ме мислиш за вчерашен? Мислиш, че не съм наясно какво правиш ли?

— Разбира се, че си наясно — отвърна тя. — Будалкам те.

— Няма да свърши работа.

— Кретен, вече върши работа. И знаеш ли защо? Понеже и двамата знаем, че всичко, което казвам, е стопроцентова истина, жалко подобие на мъж такова!

Той се хвърли върху нея твърде бързо, за да го избегне. С едната ръка я хвана, с другата я удари. Люспите ѝ не помогнаха да притъпят болката. Отново падна, този път върху друго бюро, преобърна се и се приземи лошо. Опита се да стане, а той ѝ помогна с ритник в ребрата.

Изведнъж не можеше да диша, а той я награби за якето и я вдигна високо, докато тя искаше само да се свие на кълбо. Удари я отново, и отново, а когато се опита да му отвърне, се изсмя и заби лицето ѝ в стената.

Двама ду̀ши минаха покрай прозореца. Тя се опита да извика, но успя само да изстене отчаяно, така че нито Майло, нито демонът Грегъри Бъкстън я чуха.

Ръката на Алистър се сключи зад врата ѝ, прикова я на място и надникна навън.

— Кой е този? — зашепна той в ухото ѝ. — Приятелчето ти с колата го познах, но този крилатият кой е?

Не ѝ стигаше въздухът, за да му отговори.

— Няма значение — рече Алистър. — И двамата ще ги убием. Знаеш ли колко сме силни в момента? Какво говоря? Разбира се, че не знаеш. Нашият вид винаги е най-силен след хранене. Ако приятелите ти искат да се бият, ще им изтръгнем крилцата. Особено след като сме те изяли.

Той я завлачи към вратата.

— Защо ще делиш? — изстена тя.

Той спря и обърна глава, за да я погледне.

— Какво рече?

Тя всмука глътка въздух.

— Защо да делиш? Защо… не ме изядеш сам?

— Защото ние не постъпваме така.

Тя можеше да си поема малки глътки въздух, но беше достатъчно.

— Няма ли да станеш още по-силен? — попита тя. — Това ли е… принципът? Колкото повече ядеш… толкова по-силен ставаш?

— Да, това е принципът.

— Ами ти не искаш ли… да бъдеш най-силният?

— Не, ще те споделя, защото ние така постъпваме.

И отново започна да я влачи.

— Сигурен ли си, че не те е страх?

Той я дръпна към себе си и усили натиска върху шията ѝ.

— Какво каза?

След като вече си беше върнала контрола върху дишането, тя впи очи в него.

— Просто се чудех дали не се страхуваш какво ще направят другите, ако разберат, че си ме изял сам.

— Това няма нищо общо със страха. Има общо с това как постъпваме и споделяме…

— Е, стига да не е заради това, че те е страх от баща ми.

Той я блъсна с лицето в бюрото и зад очите ѝ избухна експлозия от болка. Тя се свлече на пода.

— Ставаш прозрачна, Амбър. Не си толкова хитра, колкото си мислиш. Това ли е наистина пътеката, по която искаш да се хлъзнеш — да ме подмамиш да те убия тук, на място? Май не си го обмислила много добре.

— Може би не — изгъгна тя.

Той я хвана за рогата и я вдигна.

— Бъди добро момиче и си затваряй устата и може да ти видим сметката преди да те изядем.

Той я избута напред, а тя се препъна леко. Блъсна се с бедро в едно бюро. Коленете ѝ почти поддадоха.

— Ако се наложи да те нокаутирам и да те изнеса, ще го направя — предупреди я Алистър. — Върви и не спирай.

— Виждам двойно — каза тя. — Много силно ме удари.

Той се разсмя.

— Може би защото не си играем на игрички. Ако си мислиш, че съм те ударил по-силно, ще вземеш да си помислиш и че те убиваме в повече. Върви и спри да мрънкаш.

Тя се остави да падне на земята.

Той се вторачи в нея.

— Какво си мислиш, че правиш? Ставай.

— Накарай ме.

Той я изрита, а тя извика и се търкулна по пода.

— Сега ще станеш ли?

Тя седна и разтри гърба си, но не мръдна повече.

— Майната ти.

Той я хвана за ръката, но тя я изхлузи от якето. Той въздъхна и го метна настрани, после я стисна за рогата и взе да я влачи по пода. Пръстите ѝ се задържаха за ръба на бюрото.

— Боже — промърмори Алистър. — Имай малко достойнство, моля ти се.

— Не искам да умирам.

— Не ми пука — той я дръпна назад за рогата и приклекна, забучвайки пръст в лицето ѝ. — Ще те смачкам от бой, дребно изчадие, и чак тогава ще те изям. Ясно? Чуваш ли?

Тя изскимтя.

Той пусна рогата си, но пръстът му си остана на място.

— Още един номер и се кълна, че ще…

Тя отхапа пръста му.

Алистър изпищя и падна назад, стиснал ръката си. Амбър изплю пръст, а той се метна към нея, сграбчи я и я стовари в стената, оголил зъби. Тя заби юмрук в ранената му ръка и той се дръпна, после заби своите зъби в плътта на шията му.

Топла кръв рукна в устата ѝ. Тя инстинктивно я преглътна, макар че Алистър се олюляваше назад. Амбър не пусна. Той отчаяно се опита да я отскубне от себе си, но отслабваше с всеки изминал миг. Свлече се на колене, нейната тежест го притисна и той падна по гръб, а Амбър изви глава, откъсвайки парче плът.

Преглътна и него.

Малка част от нея се отврати, но тя не ѝ обърна внимание. Вкусът беше прекалено хубав. Вкусът беше удивителен. Опияняващ. Откъсна си още едно парче, като слабо долавяше гъргорещите звуци, които издаваше Алистър. Тя дъвчеше и гълташе и се навеждаше за още. Беше по-хубаво от всичко, което беше опитвала. Кръвта я зареждаше с енергия, със сурова мощ. Ядеше от плътта, пиеше от кръвта и те я изпълваха и беше велико, и колкото повече ядеше и колкото повече пиеше, толкова по-малко успяваше да чуе онази малка частица от себе си, онази досадна човешка част, която плачеше от страх и от отвращение и от смайване.

Алистър бе мъртъв. Амбър не я беше грижа. Тя разкъса ризата и продължи да яде.

Така постъпваха демоните.

56

Вече не ѝ се струваше толкова лошо.

Цялата тази демонска работа беше странна, но какво толкова, по дяволите? А родителите ѝ, които се опитваха да я убият… това беше просто смешно. Беше си смешно. Беше най-лошият късмет, който би могъл да я сполети. Вероятно. Не знаеше. Съвсем честно, беше някак трудно да приема нещата сериозно точно в този момент.

Смееше ли се? Може и да се смееше. Беше много сигурна, че смехът ѝ е предизвикал вниманието на Майло и на едрия сив мъжага с крилата, понеже влязоха и я завариха на пода, покрита с кръв.

— Упс — рече тя.

Майло направи много странна физиономия. Хем ужасена, хем загрижена. Беше смешно и тя се изкикоти. Оп, определено беше кикот.

— Какво стана? — попита Майло.

Тя спря да се хили и се намръщи.

— Какво смяташ, че е станало? На какво ти прилича? Замезих.

— Кой е това? — попита той, оглеждайки останките около нея.

— Това е Алистър — отвърна тя. — Беше Алистър. Е Алистър? Беше Алистър и пак ще бъде, като се изакам.

Това беше смешно и я разсмя.

— Добре ли си? — попита Майло.

Амбър се постара с всички сили да потисне кикота. Все пак още беше в огромна опасност.

— Аз съм супер — каза тя със силен, силен шепот. — Пълен кеф. Мислех, че си умрял. Или поне Едгар така ми каза. Ей, ти знаеше ли, че той е мръсник? Опита се да ме убие.

Майло разшири очи в тревога.

— Едгар?

— Аха. Искаше да ме поднесе като кръвно приношение на Големия сияйник. Ей, какво е станало с теб? Защо се разкарваш на дружески начала с туй страшно, сиво, крилато чудовище.

— Можеш да ме наричаш просто Грегъри, — обади се Бъкстън.

Амбър поклати глава.

— Много глупаво име за крилато чудовище. От сега нататък ще ти викам… Стив.

— Предпочитам Грегъри.

— Филип и си стискаме ръцете.

Майло пристъпи напред.

— Ти да не си пияна?

Тя се изправи с усилие.

— Отпивам с пълни глътки от живота, тъмен и тайнствен мой приятелю. Освен това, изглежда, че яденето на демони те насвятква здравата, така че… Кой да знае? За известно време няма да съм в състояние да управлявам тежки машини, само те предупреждавам.

— Трябва да те разкараме оттук.

— Не, не, не, Майло — каза тя. Думите се изливаха леко от устата ѝ. — Не, не, не. Не. Имам план, разбираш ли, и той е толкова прост, колкото и хитър. Да си видял, случайно, един старик навън?

— Видяхме го — отвърна Бъкстън. — Представителят на Сияйния демон.

Амбър кимна.

— Много добре, Фил. Може ли да ти викам Фил?

— Все още се казвам Грегъри.

— Този дядо наистина е представителят на Големия сияйник. Идва да си събере кръвния данък. В момента има пет шишенца — тя се заслуша в себе си. Харесваше гласа си. Харесваше ѝ как звучи. Цял живот беше потискала този глас, беше се задавяла само с намерения, но това чувство, това невероятно чувство да говориш и да те слушат, то беше като истинското ѝ аз, истинската тя, която си пробиваше път на преден план.

Беше като че се ражда отново.

Тя се намръщи и отново погледна към Майло и Бъкстън.

— Докъде бях стигнала? Извинявайте, загубих си мисълта. Думите, които казвам и тези, които си мисля, не са едни и същи. Малко ми е трудно да държа нещата по местата им. Та, какво казвах?

Майло се поколеба.

— Шишенца с кръв?

Тя щракна с пръсти.

— Да! Благодаря! Той има пет шишенца. И му трябва още едно. Планът ми, дето е също толкова хитър, колкото и прост, е да му предложа сама да напълня това последното шишенце. И щом се доближа достатъчно — БУБУУМ!

Майло изглеждаше неуверен.

— Ще експлодираш?

— Какво? Не. Ще строша останалите шишенца.

— Аа.

— И аз си помислих, че ще експлодира — рече Бъкстън.

— Вие двамата как така сте приятели? — попита Амбър. — Как се случи? Да не би да се свързахте по линия на това колко страшни можете да бъдете?

— Настигнах го — каза Майло — и се заговорихме. Ще ни помогне.

Амбър се намръщи.

— Значи не е летял и не те е разнасял насам-натам? Едгар каза, че това става. Само дето не разбирах защо Едгар ви виждаше непрекъснато, пък аз не. Май е търсил начин да ме довлече дотук. Ама че подъл дребосък, а? — тя вдигна рамене, после се ухили. — Значи сега сте дружки. Супер-дупер.

Майло леко потрепна.

— Ъ, имаш нещо между зъбите.

— Колко неловко — рече Амбър и използва дългите си нокти, за да прочисти между зъбите. — Махна ли се? А?

— Махна се — отвърна Бъкстън. — А трябва и ние да го направим.

— Още не — каза Амбър. — Ще разбия онези шишенца. Сияйния демон толкова ще се вбеси на нашите и на тъпите им приятели, че никой няма да се сети за чудния ми червен задник. Та, какво ще кажеш, Фил? Играеш ли?

— Ако ме наричаш с истинското ми име, тогава — да.

— Супер — каза Амбър. — И как ти беше истинското име?

— Грегъри.

Тя се намръщи.

— Сигурен си, че не е Стив, нито Фил?

— Съвсем сигурен.

— Хубаво тогава, името си е твое, трябва да си го знаеш. Какъв е планът?

— Първо ще вземем Чарджъра — каза Майло. — Трябва да можем бързо да се измъкнем, а Грегъри няма да може да ни носи и двамата.

— За онази зловеща кола говорим, да — кимна Амбър. — Взимаме Чарджъра, аз разбивам шишенцата, тръгваме си. Хубав план. Чудесен план. Да го направим — тя подаде ръка. — Давай, давай, Демонски отряд.

Бъкстън изглеждаше несигурен.

— Така се прави, Грегъри — обясни тя. — Това е такова нещо. Традиция. Сега, когато се биеш на наша страна, ще трябва и ти да го кажеш. Давай.

— Ъъ — започна Бъкстън и постави грамадната си сива ръка върху нейната. — Давай, давай, Демонски отряд.

Амбър се разсмя и отпусна ръката си.

— Само се бъзикам, това не го казваме. Направо не знаеш колко тъпо прозвуча току-що.

— Обикновено е доста по-разумна — промърмори Майло.

Той ги поведе към изхода и Амбър тръгна подир него, следвана от Бъкстън. Изглеждаше толкова странно с крилата, сгънати на гърба му. Чудеше се как ли сяда, или се обляга на нещо. Чудеше се дали някой порив на вятъра го е отнасял като хвърчило някога. Планираше да го пита. Това бяха неща, които трябваше да знае.

Заобиколиха представителя отдалече, за да стигнат до Чарджъра. Майло ги преведе през най-дългия път — заобикаляха натрупани палети и щайги и газеха през застояли локви, които ги причакваха в мрака. Амбър можеше да се оплаче, но това беше сериозна работа, затова си запази мнението за себе си. Докато със задоволство се поздравяваше за това колко отговорно и зряло подхожда понякога, тя се блъсна в Майло.

— Опа — прошепна тя, — извинен си.

Той не отвърна, което си беше грубо. Тя надникна зад гърба му към мястото, където беше застанала майка ѝ — точно пред Чарджъра.

И Кърсти беше там, и Грант, и разбира се Бил, който беше хванал с една ръка Едгар. Едгар стоеше мирно, сякаш и най-малкото движение щеше да накара Бил да му откъсне главата — което вероятно си беше така, като се замисли Амбър. Въпреки това, тя пристъпи към светлината, Бил се усмихна и пусна мъжа, а той веднага избяга.

— Здравей, мила — каза Бил. — Наказана си.

— Няма ли да ни представиш на приятелите си? — попита Бети. — Господин Бъкстън, моля да извините поведението на дъщеря ми. Мислех, че съм я възпитала по-добре, наистина. Харесват ми крилата ви, впрочем. Голям почитател съм на крилата. Кърсти, нали съм ти разказвала много пъти колко обичам крила?

— Доколкото си спомням — отвърна Кърсти.

— Доколкото си спомня Кърсти, винаги съм твърдяла, че бих искала един хубав чифт крила. А вашите са чудни, господин Бъкстън.

— Чакай, чакай, чакай — рече Грант. — Един от тези определено си прави каквото пожелае, нали? Ето я нашата красива Амбър, просто великолепна в това червено, а господин Бъкстън е много елегантен в сиво… само се боя, че господин Себастиан е ужасно безличен.

— Хайде сега, Майло — каза Бил, — тук сме само приятели, нали? В крайна сметка ти отведе дъщеря ми с колата си — това на практика ни прави семейство. А добрият ти приятел Едгар ни разказа всичко за теб, така че защо не се включиш към нас? Да покажеш истинското си лице.

— Това няма да свърши добре за вас — отвърна Майло.

Бил загуби доброто си настроение.

— Грант, ще ми направиш ли услуга, моля те? Застреляй го в главата.

Грант се усмихна и посегна към пистолета, затъкнат в колана му, само че оръжието на Майло се появи изневиделица в ръката му и нощта внезапно се изпълни с пукотевица, Амбър се препъваше странично с Бъкстън, който я беше обхванал през кръста.

Тя падна на колене, Бъкстън изчезна, а тя почувства мощен полъх във въздуха и чу пляскането на крила. Още стрелба, крясъци и, тъкмо когато Амбър започна да се ориентира в обстановката, Кърсти се озова пред нея.

— Ти, малка напаст — каза тя и заби коляно в лицето на Амбър.

Амбър падна назад, а светът се превърна в шантава въртележка от накланящи се хоризонти и ярки точки светлина, които експлодираха пред очите ѝ.

— Ти, непоносима малка кучка — този път Кърсти я срита отстрани и Амбър се търкулна по земята. — Никога не съм те понасяла, знаеш ли? От всичките ти беше най-вбесяваща. Вечно беше толкова намусена. Непрекъснато гледаше онзи нелеп сериал, при все че около тебе непрекъснато сновяха толкова красиви хора.

Амбър се опита да стане, но юмрукът на Кърсти дойде като камък.

— Защо трябваше да си толкова намусена все? Какво толкова имате да се чумерите, вие тийнейджърите? — Кърсти я вдигна за гушата. — Защо не се научи да се забавляваш поне малко?

Кърсти я удари с глава и Амбър направи няколко олюляващи се крачки, след което се строполи.

Като в мъгла наблюдаваше как Бъкстън блъска Бил в товарния контейнер, а Бети го напада изотзад. Беше по-едър от тях и вероятно по-силен, но те бяха двама, а когато работеха в екип, ставаха смъртоносен тандем.

Кърсти сграбчи ръката на Амбър и я дръпна рязко, а Амбър извика, докато се изправяше. Кърсти изви главата ѝ настрани, докато Амбър не видя Грант, който налагаше Майло.

— Искаш ли да ти кажа една тайна? — попита Грант, когато Майло падна. — Мразя ви, хора. Сещаш се кого имам предвид, нали? Вас — автомобилните любители. Цялото ви поведение е супер самонадеяно. Карате страхотно изглеждащи коли. И това ви е цялата работа. Къде е смисълът?

Той изрита Майло, който се затъркаля по земята.

— Колко близо трябва да си до нея, за да си получиш пълния комплект по сделката? По-близо от това нали? — той вдигна поглед към Кърсти. — Ей, любима, колко близо трябва да са тези автомобилните?

— Стандартното е петдесет крачки, така беше последно — отговори Кърсти.

— Петдесет крачки — повтори Грант. — А ти, я да видим, сега си на около шейсет крачки, а? Горе-долу. Толкова близо. Толкова ужасно близо.

Майло започна да се влачи към Чарджъра.

— Ето това е дух! Никога не се предавай на смъртта! — Грант стъпи върху крака на Майло. — Никога не се предавай на смъртта, докато наистина не умреш, а тогава май няма смисъл, прав ли съм?

Кърсти се разсмя, а Амбър заби лакътя си в носа ѝ и се освободи от ръцете ѝ.

Докато Кърсти ревеше от яд, Амбър се отдалечи от нея с олюляване. Каквото и да я беше хванало, сега беше започнало да отшумява, но така или иначе бе загубило очарованието си. Беше истински ужасена и нямаше представа какво да прави.

Трябваше да избяга по-рано. Всички трябваше да избягат, когато имаха възможност.

Кърсти се вряза в нея изотзад и Амбър падна на земята, но успя да се претърколи и да се изправи преди Кърсти да може да я хване. Тя залегна под алчните ѝ ръце и вече бягаше, но Кърсти беше по петите ѝ и звучеше много, много ядосана.

Ръката на Кърсти улови косата ѝ и отново дръпна рязко — този път още по-силно. Главата на Амбър се изви назад, тя падна на коляно, Кърсти вече я беше хванала и Амбър се хвърли в колона натрупани една върху друга палети, двете се затъркаляха около нея, а ръбът на една от палетите се заби в черепа ѝ. Светът се завъртя и притъмня. Ръце по тялото ѝ. Гласът на Кърсти. Лицето ѝ — размазано, кърваво, яростно. Болката разцъфна и Амбър падна върху нещо. Чарджърът. Имаше проблясък на изненада в далечно ъгълче на съзнанието ѝ, когато той се изтегли назад с няколко сантиметра.

Погледът на Амбър се проясни тъкмо навреме, за да види Кърсти, която вече нападаше. Тя се подпря на колата, сложи ръка на капака и се отблъсна със замайващата мисъл, че Чарджърът бе чакал само това. Той се отмести още назад с неестествено устойчиво темпо.

Амбър замахна с юмрук, който Кърсти избегна и в замяна получи одиране с нокти. Те пробиха дрехите ѝ, разкъсаха кожата ѝ, преди люспите да успеят да се покажат, Амбър издаде звук на ранена котка, а Кърсти се разсмя.

Амбър заотстъпва назад, като същевременно наблюдаваше как Чарджърът тихо се придвижва по равния терен. Кърсти се намръщи и отклони поглед, за да разбере какво привлича вниманието на Амбър.

Очите ѝ се ококориха.

— Грант! — развика се тя. — Колата!

Грант се обърна, Майло се изправи и Амбър го видя, видя Майло за пръв път.

Беше великолепен. Не беше станал нито по-висок, нито по-як, но кожата му беше потъмняла до невъзможен нюанс на черното — черно, което изпиваше цялата светлина наоколо, така че очертанията му се сливаха със сенките отзад. Рогата на челото му бяха извити и заострени, дълги около десетина сантиметра, а когато се усмихна, от устата му се разля онази същата червена светлина, която излъчваха и очите му.

Грант се обърна, а Майло заби ноктите си в корема му и го повдигна, докато Кърсти крещеше името на съпруга си.

57

Амбър криволичеше между малък лабиринт от щайги, далеч от боя, стигна до крана и се скри зад кабината за управление. Вдигна подгъналата си в кръв тениска. Белезите от нокти от едната ѝ страна не бяха толкова дълбоки, но болката все пак предизвикваше реакция на лицето ѝ. Тя си пое дълбоко въздух и продължи, като се движеше ниско, докато не стигна до представителя. Той я гледаше как се приближава, видимо не особено впечатлен от звуците на насилие, които долитаха от другата страна на редовете с щайги.

— Хранила си се — каза той.

— Да, така е — отвърна тя.

Той я погледна.

— Не остава много време, преди кръвта ти да стане безполезна за мен. Побързай.

Амбър се приближи до масата, до петте шишенца с кръв и едничкото празно. Представителят ѝ връчи скалпела.

— Изглежда остър — рече тя.

Той не отговори.

— Сега ръката ли да си срежа? Вече кървя и без това. Може ли да използвам тази кръв?

— Можеш.

Тя кимна, постави шишенцето близо до себе си, а после вдигна поглед.

— Какво прави с толкова много? Имам предвид Сияйния демон. Пие ли я? Къпе ли се в нея?

Представителят не отговори.

Амбър се усмихна нервно.

— Явно няма да коментираш личните навици на шефа, а? Мисля, че разбирам.

— Губиш време.

Тя кимна.

— А откъде се появи този твой шеф, така или иначе? От ада ли е? Аз в ада ли бях като говорих с него?

— Въпросите ти нямат отношение към момента.

— О. Да. Аха, хубаво.

— Кръвта ти.

— Да. Кръвта ми.

Тя постави на масата празното шишенце и вдигна едно пълно.

Представителят се намръщи.

— Внимавай с…

— Моля? — попита Амбър и метна стъкленицата в същата пирамида, на която се набучи Имелда.

Кръвта пръсна от експлодиралото стъкло, а представителят извика, твърде зашеметен, за да помръдне. Амбър превърна ръцете си в лапища и счупи още две, преди той да се хвърли върху ѝ. Беше изненадващо силен за някой толкова стар, но тя успя да грабне още едно шишенце, докато той спасяваше последното. Задържа го близо до гърдите си, докато гледаше с присвити очи.

— Защо? — изграчи той.

Тя метна своето шишенце във въздуха и го хвана с една ръка.

— Родителите ми са чудовища. Твоят господар е Демон. Защо ще искам да участвам в това?

— Нямаш представа какво направи — отвърна старецът. — Нямаш представа какво ще означава това за теб.

Амбър вдигна рамене.

— Ясно ми е, че много хора ще ми бъдат силно ядосани. Но нямам нищо против, понеже твоят шеф ще бъде ядосан доста и на теб. Ти допусна това да се случи, в крайна сметка. Беше достатъчно глупав, за да ми позволиш да се приближа толкова много. От тази гледна точка, всичко е по твоя вина.

— Дай ми стъкленицата.

Тя я вдигна.

— Какъв е смисълът? Големия сияйник няма да е доволен от две шишенца. Това си е истинска обида, нали така? Така че хайде сега — аз ще смачкам ей това, а ти — онова. Я да видим кой може да хвърля по-надалече.

— Господарят ми изисква шест стъкленици — каза представителят. — Когато родителите ти и приятелите им те изядат, ще се напълнят още четири.

— Ха — рече Амбър. — Не се бях сетила за това.

Тя понечи да хвърли, но представителят скочи и изскубна шишенцето от ръката ѝ за част от секундата, преди рамото му да се забие в гръдния ѝ кош. Това я повали, тя падна на земята, търкулна се и спря. Представителят внимателно постави двете шишенца обратно на масата.

— Много си пъргав за старец недъгав — промърмори Амбър.

— Предизвика много неприятности — каза той.

— Аха — изправи се, а пристанищният вятър играеше с косата ѝ. — И какво ще направиш по въпроса, старче?

Той я погледна и порасна. Ръцете и краката му се удължиха, разкъсаха дрехите и ги превърнаха в парцали. Той се извиси над нея, висок три метра, тънък като вейка. Кожата му посивя и се изглади, почти гумена като на акула, а очите му се събраха, носът му потъна в лицето, устните се разтегнаха в невъзможно широка линия, притвориха се и разкриха втора уста, която не беше нищо повече от дупка, осеяна с извити зъби.

Не беше вече човек, беше нещо, създание, и то изпищя срещу Амбър, но тя вече отстъпваше назад, докато в паметта ѝ нахлуваха хиляди кошмари. Опита се да избяга, но се подхлъзна на останки от Имелда и в този миг създанието се озова върху ѝ.

Тя заби лявата си ръка под брадичката му и се опита да го задържи на разстояние. Зъбите от втората уста се движеха, вълнуваха се от нетърпение да се доберат до нея. По кожата ѝ се образуваха защитни люспи. Дъхът на създанието беше студен и вонящ, беше силно, по-силно от нея и независимо колко силно го буташе, то се приближаваше все повече и повече и с една финална атака залепи устата си в рамото ѝ.

Амбър изпищя, когато зъбите се впиха в кожата така, сякаш изобщо нямаше люспи. Отвъд болката, която беше изключителна в поразителната си яснота, усещаше как тези зъби проникват в плътта ѝ. Тя пусна ноктите на свободната си ръка и се опита да ги забие в ребрата на съществото, но не успя да пробие гумената кожа. Тя рухна на земята, а то се озова отгоре ѝ. По ръката, по гърба и по гърдите ѝ се стичаше кръв. Тя изпищя и започна да дращи, да замахва, да блъска, но то дори не забеляза. Просто пиеше.

Тя събра колене, подпря стъпала в тялото му и се опита да изпъне крака. Създанието беше твърде силно. Държеше я твърде здраво.

— Моля те — извика Амбър, — спри!

Болката достигна нови висини, когато нещото взе да се намества. Тя извърна глава, като се оглеждаше отчаяно за нещо, което да използва, нещо, с което да го отбие. Обувката на Имелда беше точно там, но нямаше дори остър ток. По-натам, на не повече от десет крачки, беше масата.

Тя грабна обувката, като се опитваше с всички сили да не обръща внимание на болката, и се прицели внимателно. Метна я, но обувката направи висока и широка дъга и пропусна и двете стъкленици.

Тя забеляза другата обувка на Имелда. Последен шанс. Пресегна се с крак, успя да я избута към себе си, после мушна тока си зад нея и сгъна крак, влачейки я по земята към чакащата си ръка. Този път дори не си направи труда да се прицели. Просто я метна, а обувката не успя да уцели стъклениците, но се удари в масата, шишенцата паднаха на земята и се счупиха.

Последва мигновено облекчение, когато съществото вдигна глава и запищя от бяс, щом видя какво беше направила Амбър.

Тя веднага го избута от себе си, изправи се и отскочи, за да избегне отново да попадне в ръцете му.

Стиснала рамото си, тя се промуши през палетите и щайгите. Не гледаше назад. Не искаше и нямаше нужда. Чуваше го. То тичаше бързо, вдигаше шум, дращеше и пищеше. Тя си представи как протяга към нея дългите си ръце, тези алчни ръце, как я придърпва към отвратителната си фуниеста уста. Нямаше да я пусне повече, беше наясно с това. Следващия път, когато забиеше уста в нея, щеше да последва краят.

Тя отскочи настрани и присви очи от болка, докато се провираше през тясната дупка между товарните контейнери, през която съществото нямаше да може да мине. То посегна към нея, почти я сграбчи, но тя продължи да се движи — рогата ѝ се удряха в метала и не ѝ позволяваха да обърне главата си.

Показа се от другата страна, препъна се и не искаше нищо друго, освен да се свие на топка, да плаче и да чака да си отиде болката, но продължи да бяга през открития терен, като се опитваше да намери прикритие, преди чудовището да я намери.

Налетя на задънен край, извъртя се, за да тръгне по друг маршрут и замръзна на място.

Нощта беше студена. Беше вледеняваща. Амбър внезапно почувства всяка частичка от въздуха по кожата си. Усещаше всеки кичур коса, с който си играеше вятърът. Чувстваше всяка рана и травма. Сега чувстваше всичко, в тази студена, нюйоркска нощ, когато създанието се приближаваше към нея.

Амбър тръгна назад. То помръдна напред.

Запали един двигател и тя хвърли поглед надясно — видя Майло на таблото на крана. Зад нея се чу тежко стържене, един товарен контейнер се вдигна във въздуха, а тя се завъртя и хукна към него. Скочи, хвана се за ръба със здравата си ръка и погледна надолу, за да види как нещото скача към нея. Върховете на пръстите му минаха по краката ѝ, но то не успя да се задържи. Падна на земята, стана, изпищя от ярост, докато тя се издърпваше нагоре, за да се качи на покрива на контейнера. Кранът я вдигаше още нагоре, а тя стисна рамото си, докато кръвта още течеше между пръстите ѝ. Колкото по-нагоре се издигаше, толкова по-силно брулеше по кожата ѝ морският бриз. Тя погледна надолу и видя Кърсти, която хвърли Майло в един стълб.

Амбър залегна, мръщейки се от болка, и вдигна очи към осветеното нощно небе. Колкото повече се издигаше контейнерът, толкова повече се люлееше, а бризът се превръщаше във вятър, който ставаше все по-силен и по-студен, но поне беше в безопасност тук горе.

Контейнерът най-сетне спря да се издига. Тя обърна глава на ляво и видя Статуята на свободата. Оттук се виждаше Манхатън, а от другата страна на Хъдсън — Нюарк. Виждаше влекачите по реката — ярки светлини, които се носеха в черния мрак. Каква гледка.

Тя се обърна по стомах и се придвижи към ръба. Преди не бе имала проблем с високото, но това беше различно. Не беше вързана за виенското влакче в Дисни Уърлд. Не беше вързана за нищо.

Погледна надолу, надолу, чак до долу. Еха, какво разстояние. Внезапно се почувства уязвима и много лека, сякаш някой от по-силните пориви можеше да я избута от ръба. Наблюдаваше как се бият хората долу, но не можеше да различи кой кой е по начина, по който се движеха вътре и вън от светлината. Тя потърси създанието и се намръщи, когато не го видя. После улови движение с крайчеца на окото си — ето го, катереше се по стълба на крана.

Идваше за нея.

Тя се дръпна от ръба, застана на колене и ръце и долази до най-близкото стоманено въже. Хвана го здраво, изправи се и видя как създанието стигна до върха на крана и тръгна към нея.

— Майло! — изкрещя. — Грегъри!

Вятърът отнесе думите ѝ. Стоеше, стиснала въжето и наблюдаваше как създанието се приближава към нея. Не можеше да бяга, не можеше да се скрие, не можеше да се спаси, не можеше да се бори. Не можеше да се бори с това. Можеше само да умре. Погледна надолу. Можеше да сложи край на всичко сега. Да направи една крачка и да полети надолу. Ужасяващо, но безболезнено и определено по-добре от това, което я очакваше, ако останеше на място.

Ридаейки, Амбър вдигна единия си крак, поне опита. Но той не помръдваше. Опита да се хвърли, но тялото ѝ не се подчиняваше. Краката ѝ не помръдваха, ръцете не пускаха въжето.

— Моля те — прошепна сама на себе си тя, но тялото не слушаше. Отхвърляше заповедите ѝ. То тихо щеше да се отправи към смъртта, без значение какво желаеше тя. То искаше да се бори. Искаше да оцелее.

Тялото ѝ вибрираше от енергия, като електричество — енергия, която можеше да я накара да бяга бързо или да я накара да се застопори като задръстена машина, а тя гледаше как създанието приближава. Вече беше практически над нея. Сега щеше да се спусне, а тя нямаше път за бягство и то отново щеше да впие устата си в нея и да я убие. След това нямаше да оцелее. Без съмнение щеше да я убие, щеше да успее там, където се провалиха родителите ѝ, където се провали вещицата, където се провалиха вампирите и серийният убиец, и онзи от ресторанта. Как му беше името? Името на момчето от ресторанта, на което беше отхапала пръста? Как му беше проклетото име?

Брандън — това беше. Брандън.

Съществото се спусна върху контейнера и докато се опитваше да запази равновесие, Амбър пусна стоманеното въже и хукна към него. Отскочи, заби двата си крака в гърдите му и го запрати отвъд ръба. Тя се извъртя, като търсеше къде да се хване, но мятащите се ръце на съществото я сграбчиха за крака и тя също се озова във въздуха.

И двамата падаха.

Носеха се надолу.

Въртяха се из свистящия въздух.

Изведнъж нещо се блъсна в нея, усети две силни ръце около себе си и чу пляскането на огромни крила; гледаше как създанието пада на земята, далеч под нея и се разбива в отвратителна експлозия от кръв и телесни части, докато тя се издигаше нагоре.

Бъкстън я пусна, инерцията я понесе през въздуха, а ръцете и краката ѝ махаха безпомощно. Тя докосна земята и се сви на кълбо, претърколи се и накрая спря чудно болезнено.

Полежа за момент — приятен дълъг момент, след което вдигна глава и видя родителите си, които идваха за нея.

58

Амбър влетя тичешком в склада, хукна нагоре по стълбите, но се сети, че там горе ще се озове в капан, затова скочи обратно на долната площадка и прекоси склада. Нямаше къде да се скрие, освен зад двигателния блок.

Стигна до него и понечи да се скрие, но завари Едгар, който се спотайваше там. Той вдигна към нея очи, пълни със сълзи, а тя го удари и той се свлече. Приклекна до него и се заслуша в стъпките на родителите си.

— Не сме се побъркали — каза Бети, — нали, Бил?

— Никак даже — отвърна Бил.

— Доказа се — рече майка ѝ. — Впечатлени сме. Наистина. Хайде, излез, мила. Има много неща, за които да си поговорим.

Рамото на Амбър кървеше лошо. Не можеше да се бие с тях, не можеше да избяга. Бяха по-силни, по-бързи и по-добри. Имаше една-единствена възможност. Точно там, точно в този момент, имаше само един начин да избяга.

Тя бръкна в джоба си.

— Ще трябва да скроим план — продължи Бил. — Сияйния демон няма да е доволен от нито един от нас — най-вече от теб. Ще сме по-силни, ако сме заедно.

Амбър откъсна една клечка от кибрита, който беше взела от къщата на Едгар в Маями. Пусна клечката върху кръга, очертан с барут и се изправи.

Родителите ѝ се усмихнаха, Бил отвори уста да каже нещо, но Бети забеляза пламъците, сграбчи го и го изтика със себе си в кръга, точно преди пламъците да се срещнат и да посинеят.

И в този миг се озоваха в замъка на Сияйния демон, с петте арковидни врати, извратените гоблени и витражите.

Бил и Бети се въртяха объркани. По тяхно време призоваването беше означавало, че Демонът ще се яви пред тях. Амбър не си направи труда да им обясни, че вече не е така.

Дъхът ѝ кристализира, докато свикваше с новата среда.

Сега вече можеше да чуе далечните писъци и виждаше по-добре в мрака.

— Привет, Жокер — каза тя.

Родителите ѝ стояха заедно, докато гледаха как Жокера изниква от мрака. Тънки струйки пот размазваха пепелявия му грим, но режещата му усмивка беше по-свежа от всякога.

— Очаквах те — рече. — Тук ли е? Това там той ли е?

Опита се да види Едгар, който започна да се свестява, но Амбър му попречи. — Първо ми дай онова, което искам — каза тя.

Жокера поклати глава.

— Указанията на Господаря са ясни. Първо предаваш Грегъри Бъкстън и тогава ти давам това — извади от одеждата си стъкленичка с жълта течност.

Очите на Амбър се заковаха върху нея.

— Ами броячът?

— Изпий това — рече Жокера, — и белегът ще изчезне.

Тя не реагира веднага.

— Не, Жокер — твърдо каза тя, като че говореше на дете или на куче. — Не ти вярвам.

— Къде сме? — попита Бил.

Жокера го погледна и понечи да отговори.

— Господарят ти има работа с мен — сгълча го Амбър. — Забравѝ ги. Те са без значение. Трябва да се обръщаш към мен. Не ти вярвам, Жокер, така че няма да ти предам Грегъри Бъкстън, след като ми дадеш стъкленицата.

— Ама Господарят…

— Сияйния демон иска Бъкстън — прекъсна го Амбър, — а това може да стане само ако правиш това, което ти казвам.

Жокера облиза начервените си устни.

— Едновременно — каза. — Да, да, едновременно.

Тя не можеше да протака повече, така че сграбчи Едгар за яката и го изправи. Той изстена и едва не падна.

— Ето ти го — каза тя. — Това е Грегъри Бъкстън.

Жокера погледна към Едгар.

И кимна нетърпеливо.

Протегна с една ръка стъкленицата. С другата стисна метален нашийник, прикачен към верига.

Амбър избута Едгар от кръга, отскубвайки същевременно стъкленицата от ръката на Жокера, а Жокера щракна нашийника около врата на Едгар с отиграно движение.

Едгар се изправи на мига.

— Какво? Какво става?

— Какво наистина става? — попита и Бил. — Създание, какво даде на дъщеря ни? Какво е това?

— Подправчица — рече Жокера и се изкикоти. — Ще превърне кръвта ѝ в отрова.

Бил се пресегна към стъкленицата, но Амбър се отдръпна. Бети застана зад нея.

— Дай ми я — нареди Бил. — Веднага ми я дай, госпожичке.

Амбър се озъби.

— Майната ти, тате.

Той се хвърли към нея, тя го задържа с една ръка, докато с палеца на другата отпушваше стъкленицата. Майка ѝ посягаше отзад, като се опитваше да отскубне съда. Успяха да задържат китката ѝ, затова тя се наведе, хвана гърлото на стъкленицата между зъбите си и отметна глава назад. Жълтата течност се разля по гърлото ѝ и запари. Стигна до стомаха и запрати остри стрели от болка, а родителите ѝ отстъпиха назад, докато тя се свличаше на колене. Пред погледа ѝ потъмня. Не усещаше пръстите на ръцете и на краката си. Кръвта кипеше във вените ѝ. През замъглените очи виждаше как цифрите на китката постепенно изчезват.

И тогава, просто така, те изчезнаха, тя изохка, примига и вдигна поглед, за да види как Жокера ядосано дърпа Едгар за веригата.

— Ти си Грегъри Бъкстън! — крещеше. — Знам, че си! Само се опитваш да ме объркаш!

— Грегъри Бъкстън е на шейсет и пет и е чернокож! — извика Едгар. — Аз съм на четирийсет и шест и съм бял!

Жокера се намръщи и се опули насреща му.

— Всичките сте ми еднакви — промърмори.

В един от коридорите се появи все усилващо се сияние. Родителите на Амбър веднага извърнаха очи, а Едгар закри лицето си с ръце. Амбър стисна очи, когато по каменния под прогърмяха стъпки — толкова тежки, че усещаше вибрацията с подметките си.

— Как смееш да мамиш точно мен? — изрева Сияйния демон. Струящата от него светлина беше заслепяваща, дори през затворените очи, а гласът му се донасяше някъде отгоре. Беше се надвесил над нея, над всички тях. — Идваш в моя замък и се опитваш да измамиш мен?

Краката на Амбър се тресяха, тя отчаяно искаше да се свие на кълбо и да заплаче, но се насили да остане изправена.

Много дълго време не се чуваше друг звук. Дори далечните писъци бяха замлъкнали.

После Сияйния демон омекна.

— Погледни ме — каза.

Няколко секунди Амбър не помръдна. И определено не си отвори очите.

Но когато светлината започна да се оттегля и когато спря да боли, Амбър се осмели да погледне. За миг си помисли, че вижда същество с ужасяващи пропорции и невъзможни израстъци, но когато присвитите ѝ очи се нагласиха и с изчезването на светлината, сега виждаше, че фигурата беше нормална на ръст и не беше онова чудовищно нещо, което видя първоначално. Сияйния демон искреше с яростна светлина отвътре. Татуировки покриваха прозрачната му кожа като архипелази и черни острови сред море от горяща оранжевина. Лицето му беше спокойно. Имаше черни очи.

— Господарю Астарот — обади се Едгар, приклякайки на едно коляно, — херцог на Ада, когото ние смъртните зовем Сияйния демон, моля те само да ме преобразиш, господарю. До този момент не успявах да заслужа вниманието ти, но ето, най-сетне предизвиках любопитството ти като донесох едно момиче…

Сияйния демон го изгледа така, сякаш е нещо, в което е стъпил по грешка.

— Ти? Ти нищо не си ми донесъл.

— Но… но аз мога да ти предложа всичко — възрази Едгар и сведе глава. — Предлагам ти душата си, господарю. Всичко, което съм искал през нещастния си живот, е силата, която даряваш на смъртни като мен. Предлагам ти плътта си, за да я преработиш така, както намериш за добре. Предлагам ти душата си — да я оформиш както пожелаеш и съзнанието си — да го измениш, и…

— Не ми предлагаш нищо, което да не притежавам вече — отвърна Сияйния демон. — Та ти си извън кръга, дребно насекомо. Нямаш нищо, за което да преговаряш. Душата ти вече е моя.

Жокера се изкикоти и дръпна веригата. Едгар падна.

— Не! — извика той. — Чакайте, не трябваше да става така! Искам само сила! Моля те, само…

Още едно дръпване и думите му заглъхнаха. Жокера тръгна към един от коридорите и повлече подире си Едгар, който риташе и се противеше бурно. Протегна ръце към Амбър, но тя не помръдна от мястото си, от другата страна на сините пламъци и само го гледаше, докато не изчезна от поглед.

Амбър се обърна отново към Сияйния демон, за да види, че е насочил поглед към родителите ѝ, които все така бяха извърнали очи.

— Погледнете ме — нареди той и този път те се подчиниха. — Двама от групата ви са мъртви, както и моят представител на земята. А не съм получил нищо в замяна.

— Ние… ще се реваншираме — отвърна Бил. — Можем да…

— Не успяхте да изпълните своята част от сделката — продължи Демонът. — По-добре да побързате и да бягате.

Бил и Бети си стискаха ръцете.

Сияйния демон отново насочи взор към Амбър.

— И последно — ти. Ти ме измами, глупаво, глупаво момиченце. Мислиш, че след като Бъкстън е успял да ме заблуди, ти също имаш този шанс? Бъкстън е специалист по езотеричните дела. Ти можеш ли да се похвалиш със същото?

Амбър преглътна.

— Не — каза тя. — Но аз го открих за по-малко от три седмици, а ти го издирваш вече петнайсет години. Затова ми се струва, че не се справяш добре с откриването на който и да е, тъпако.

Сияйния демон зяпна.

— Не ми пука какви извинения имаш — продължи тя, докато значителната част от мозъка ѝ крещеше неистово срещу нея да си затвори устата, по дяволите. — Не ми пука дали възприемаш времето по различен начин, дали имаш безкрайно търпение и прочие простотии. Петнайсет години са си петнайсет години. Имал си предостатъчно време, за да се научиш да ровиш из Гугъл, вместо да седиш и да чакаш да се появи на демонския радар. Хайде стига, бе? Може да си светъл, но май не си от светлите умове, а?

— Ще те накарам да си платиш за всяко оскърбление.

— Сигурен ли си, че можеш да преброиш до толкова, скапаняко прост? Майната ти. Не ме е страх от теб. Хайде, тръгни след мен. Изпратѝ още някой от твоите представители подире ми и ще му видя сметката, както на последния.

Тя реши, че това вече ще го накара да избухне. Само че той се усмихна. Което беше по-лошо.

— Амбър — рече, — ти си смело момиче. Дори, по свой собствен начин, си доста умно момиче. Мога да накарам родителите ти да те избутат от кръга и тогава щеше да си моя играчка за цяла вечност. Но си има определен начин да правим нещата. Сделки. Преговори. Събиране на задължения. Отмъщение. Всички тези неща ги правя век след век. Технологиите не значат нищо за мен. Ако те пожелая, ще те имам. Тялото ти може да изчезне, но душата ти ще свети все тъй ярко.

— И все пак ти ме измами и ме оскърби. Не прощавам лесно наглостта. Родителите ще бягат, както и трябва — Сияйния демон се усмихна. — Но ти ще трябва да бягаш още по-бързо, защото Хрътките на ада ще дойдат за теб.

Сините пламъци затрептяха и угаснаха, а те внезапно се озоваха отново в склада.

59

На Амбър ѝ отне секунда да осъзнае къде се намира, да приеме онова, което ѝ каза Сияйния демон, след което се обърна, Бил се хвърли към нея, а в този миг се чу гласът на Майло:

— Спри.

Бил замръзна, макар че тялото му буквално кипеше от потискана агресия. Майло и Бъкстън стояха над Грант и Кърсти, които лежаха в безсъзнание. Майло си беше върнал нормалния вид, а пистолетът му беше насочен право в лицето на Грант.

— Ще ти платим десетократно повече от Имелда — започна Бил. — Само се махни, господин Себастиан. И на теб ще платим, господин Бъкстън. Това са семейни неща.

— Точно така — отвърна Майло и не помръдна.

Амбър наблюдаваше как пространството между двамата мъже се зарежда с напрежение и тогава се намеси Бети, като постави длан върху ръката на Бил.

— Трябва да тръгваме — каза тя. — Трябва да потеглим веднага.

— Не забравяйте приятелчетата си — обади се Бъкстън.

С бавни движения баща ѝ се приближи към Грант, а майка ѝ отиде при Кърсти. Амбър само стоеше и чакаше да погледнат към нея. Баща ѝ вдигна Грант за яката на ризата. На нея не обърнаха никакво внимание. Щяха да си излязат и да си тръгнат, а за нея — нула внимание.

— Извинете се! — изкрещя тя.

Всички се вторачиха в нея.

— Моля? — попита Бил.

— Извинете се — повтори Амбър, като се опитваше да контролира гласа си. Нямаше да заплаче. Не и пред тях. Никога повече. — След всичко, което ми причинихте, най-малкото можете да…

— Ти развали всичко — каза майка ѝ.

От тези думи Амбър онемя.

— Ние ти дадохме живот — намеси се баща ѝ. — Шестнайсет години нямаше нещо, което да ти липсва. Осигурявахме те, пазехме те, оставихме те да имаш приятели, да ходиш на училище… А можехме да не го правим. Можехме да те заключим на тавана. Само че ние ти позволихме да си поживееш. А ето… ето как ни се отплащаш.

Гърлото ѝ се беше свило.

— Искахте да ме убиете — отвърна.

— Нещата винаги приключваха така — заяви Бил. — Знаехме, че имаш само шестнайсет години и решихме да те оставим да ги прекараш както желаеш. Позволихме ти да си щастлива, Амбър.

— Вие мислите… че съм била щастлива?

— Това беше най-доброто. А ние сме добри родители.

Бил кимна.

— Бяхме много добри родители. Някога да сме ти викали? Да сме те наказвали? Оставихме те да си живееш живота, както си искаш. Да не мислиш, че е наша вината, задето нямаше нито един приятел в истинския живот? Нас ли обвиняваш за това? Не че се оплакваме. Едничкото хубаво нещо на социопата — никой нямаше да рови много в изчезването ти. Бяхме чудесни родители и се опитвахме само да ти дадем един хубав живот.

Амбър се намръщи — това звучеше просто невероятно.

— Смятате, че сте ми правили услуга?

— Всяка минута — отвърна Бети, — всяка секунда от шестнайсетте ти години беше възможна, защото искахме да захраниш силата си. Това е предназначението ти, Амбър. Винаги е било. Не си била създадена за друго, също както брат и сестра ти не бяха създадени за друго, освен да поддържат нас, да можем да продължим. Не става дума за теб. Това не е твоята история, Амбър, това си е нашата история. Няма да предадем юздите на младото поколение, не и когато сме по-добрите, по-бързите, по-умните, по-смелите. Заслужаваме си нашата сила и нашия живот, понеже сами сме си ги изковали. А ти? Твоето поколение? Очаквате всичко наготово. Никога не ви се е налагало да работите, да работите наистина, за каквото и да било. И какво сте заслужили? Наистина, какво сте заслужили?

— Възможност — отвърна Амбър.

— Ти пропиля своята — каза Бил. Преметна Грант през рамото си. — Ти провали всичко за всички. Имелда умря заради теб. Уби Алистър. А сега ние трябва да бягаме, а ти… Представа си нямаш какво те чака.

Той излезе, а Бети захвана Кърсти за ръцете.

— Просто трябваше да ни оставиш да те убием — каза Бети и последва съпруга си, влачейки подире си Кърсти.

60

Бяха на шестия ден от пътуването си към Аляска и бяха отседнали в един семеен хотел преди Едмънтън, Канада. Чантата на Амбър стоеше до вратата. Спеше по дънки и чорапи. Същата вечер беше яла за пръв път от дни и за пръв път от седмица бе имала възможност да се изкъпе. Бяха неща, на които вече гледаше като лукс. Вече бе възприела добрия нощен сън като екстравагантност, която не може да си позволи, а що се отнася до общото усещане за сигурност…

При най-дребния шум, очите ѝ рязко се отваряха, а тялото ѝ се напрягаше. Къщата скърцаше и стенеше около нея и тя креташе някъде там, на ръба на съня през дългите часове. Чудеше се дали и на Майло му е трудно да спи в съседната стая. Беше се държал още по-несговорчиво от обикновено, откакто бяха избягали от Ню Йорк. Тя предпочиташе да ѝ беше сърдит, може би заради неприятностите, в които го беше забъркала, но знаеше, че не е това, знаеше истината.

Той се страхуваше.

Хрътките бяха по петите им и Майло се страхуваше. Тя чу някой да вика името ѝ и едва не изпищя.

Не помръдна. Не се изправи. Остана да лежи и се заслуша. Може би се беше объркала. Може би беше вятърът или тръбите, или въображението ѝ. Амбър лежеше — статуя от нервни окончания, опънати като тетиви на лъкове. Спря да диша. Зачака.

Но не можеше да затвори очи. Не можеше да си позволи да повярва, че е бил вятърът. Не и без да провери.

Стана от леглото, застана насред тази студена, студена стая, а по голите ѝ ръце пробягваха тръпки. Стигна до прозореца със седем стъпки. Искаше ѝ се да бяха повече. Дръпна завесите.

Стаята ѝ беше на втория етаж. Глен беше пред нейния прозорец, застанал в мрака и нищо повече. Изглеждаше толкова блед. Толкова тъжен.

С треперещи ръце, Амбър дръпна завесите обратно.

Остана на място пет минути.

Когато отново погледна навън, вече го нямаше. Полумесецът се бореше да се покаже иззад някакви облаци и се опитваше с всички сили да освети със сребърната си светлина сградите и домовете наоколо. Хората в тези домове спяха, цели семейства на топло в леглата си. На сутринта щяха да се събудят, децата щяха да отидат на училище, родителите — на работа или каквото там имаха да правят, щяха да се карат или да спорят, а родителите нямаше да разбират, а децата щяха да се втурват в стаите си и да тръшват вратите, а животът щеше да си продължава по обичайния начин, или колкото бе възможно да е обичаен.

Нормалното, разбира се, беше субективно нещо. И животът си беше такъв, сега като се замисли.

Посегна към лентата, за да затвори отново завесите и се случи така, че погледна на изток, към дългия тъмен път, по който бяха дошли. Там надалеч — много, много надалеч забеляза да приближават мънички светлинки. Общо пет. Мотори.

Амбър грабна маратонките, якето и чантата. Затропа по вратата на Майло и той изхвърча отвътре, напълно облечен.

Качиха се на Чарджъра и отпътуваха.

Content

Дерек Ланди
Демон шосе
(книга 1 от " Демон шосе")

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60