Джефри Дивър

Дванайсетата карта

(книга 6 за "Линкълн Райм"

В памет на Кристофър Рийв, който беше пример храброст и символ на надеждата.

Някои хора са наши роднини, а други — наши предци. Вторите избираме сами. Личността се изгражда върху техните ценности.

Ралф Елисън

Първа част

Три пети човек

9 октомври, вторник

1.

Той бяга. Лицето му е обляно в пот и сълзи. Той бяга, за да се спаси.

— Натам! Натам отиде!

Бившият роб не може да разбере откъде идва гласът. Отзад ли? Отдясно или отляво? От покрива на някоя съборетина покрай калната павирана улица?

Юлският въздух е горещ и тежък като течен парафин. Хилавият беглец прескача купчина конски фъшкии. Боклукчиите не идват в тази част на града. Чарлз Сингълтън спира да си поеме дъх зад платформа с натрупани едно върху друго бурета.

Гърмеж.

Куршумът изсвирва наблизо. Изстрелът му навява спомени за войната: за безумните часове, когато с прашна синя униформа и тежък мускет непоколебимо бе отстоявал позицията си срещу мъже с прашни сиви униформи и оръжия, насочени към него.

Отново хуква. Преследвачите стрелят. И пак не улучват.

— Някой да го спре! Пет златни долара за онзи, който го хване.

Но малкото минувачи в този ранен час — предимно ирландци, бездомници или работници с кофи и мотики на рамо — не смятат да се пречкат на мускулестия негър с пламтящи, изпълнени с решителност очи. Колкото до наградата — обещана от един обикновен полицай, тя изобщо не е гарантирана.

При бояджийницата на Двайсет и трета улица Чарлз завива на запад. Подхлъзва се на мокрия паваж и пада тежко. Един конен полицай изскача зад ъгъла и с все сила удря беглеца с палката си. Тогава…

„Какво? — запита се момичето. — Какво? Какво е станало с него?“

Шестнайсетгодишната Джинива Сетъл завъртя копчето на апарата за микрофилми, но той не помръдна. Това бе последната страница на тази лента. Тя вдигна металната плака със заглавната статия от 23 юли 1868 година в „Илюстрован седмичник за цветнокожи“. Разрови другите рамки в прашната кутия, опасяваше се, че останалите страници липсват и тя никога няма да научи какво е станало с прадядо ѝ — Чарлз Сингълтън. Беше се убедила, че историческите архиви по отношение на чернокожите често са непълни, много материали изчезваха безвъзвратно.

Къде беше останалата част от статията?

Аха… Най-после я намери и внимателно монтира плаката на очукания сив апарат, нетърпеливо завъртя копчето и затърси продължението на разказа за бягството на Чарлз.

Богатото въображение на Джинива — благодарение на многото прочетени книги — ѝ позволяваше допълнително да разкраси сухия вестникарски отчет за бягството на един бивш роб по горещите, вонящи улици на Ню Йорк от деветнайсети век. Тя като че ли се пренасяше в онова време, сякаш не се намираше тук, в този момент — 140 години по-късно в пустата библиотека на петия етаж на Музея за афро-американска култура и история на Петдесет и пета улица в централен Манхатън.

Джинива завъртя копчето и страниците потекоха по мътния екран. Тя откри остатъка от статията, озаглавена:

ПОЗОР

ПРЕСТЪПЛЕНИЕТО НА ЕДИН БИВШ РОБ

Ветеранът от Гражданската война Чарлз Сингълтън позорно предава каузата на народа си

Към статията бе приложена снимка на двайсет и осем годишния Чарлз Сингълтън с войнишка униформа. Беше висок, с големи длани, а плътно прилепналите дрехи говореха за мускулесто тяло. Широки устни, високи скули, овална глава и черна кожа.

Когато гледаше това сериозно изражение и спокойните, проницателни очи, у Джинива не оставаше капка съмнение, че е негова наследница. Тя приличаше на прадядо си — същото лице, същите меки черти, същия оттенък на кожата. Това обаче не важеше за телосложението ѝ. Джинива Сетъл бе хилава като момче, както ѝ се подиграваха побойничките от квартала.

Тя отново се зачете, но я смути някакъв шум.

Изщракване. Може би бравата? После — няколко стъпки. Спряха. Още една стъпка. Накрая — тишина. Момичето се огледа, но не видя никого.

Побиха я тръпки, но си каза да не се плаши. Просто беше изнервена заради онази случка. Пак си спомни как момичетата от „Делано проджект“ я нападнаха в двора на гимназията, как Тоня Браун и бандата ѝ от „Сейнт Никълъс хаузис“ я завлякоха в близката уличка и така я пребиха, че ѝ счупиха един кътник, дупката още стоеше. Момчетата те опипват, момчетата ти се подиграват, момчетата те унижават. Но момичетата те нараняват.

„Смачкайте ѝ фасона, смачкайте кучката…“

Пак стъпки. И пак спряха.

Тишина.

Обстановката засилваше безпокойството ѝ. Мрачно, влажно, тихо. Часът бе едва 8:15 и нямаше никого. Музеят още бе затворен — туристите сигурно спяха или закусваха — но библиотеката отваряше в 8:00. Когато отключиха, Джинива вече чакаше пред входа, толкова нетърпелива бе да прочете статията. Сега седеше в една ниша в дъното на голямата изложбена зала, пълна с безлики манекени с костюми от деветнайсети век и картини на мъже с чудати шапки, жени с бонета и хилави коне.

Пак стъпки. Пак спряха.

Дали да не си тръгне? Да отиде при библиотекаря, доктор Бари, докато зловещият посетител си тръгне?

Изведнъж натрапникът се засмя.

Не зловещо, весело.

— Добре. По-късно пак ще ти се обадя.

Изщракване от затваряне на мобилен телефон. Затова, значи, спираше на всяка крачка, просто е слушал какво му говори човекът от другата страна на линията.

„Нали ти казах да не се коркаш, момиче. Хората не са опасни, когато се смеят. Няма нищо страшно, когато си лафят с приятели по телефона.“

Той вървеше бавно, защото така правят хората, когато говорят. Въпреки че… що за простотия да говориш по мобилен в библиотека? Джинива отново се обърна към екрана. „Надявам се да си се измъкнал, Чарлз. Стискам палци да е станало така.“

Страхливецът се изправил, но вместо да приеме наказанието си като достоен гражданин, пак побягнал.

„И това ми било обективна журналистика“ — ядоса се Джинива.

Успял да се изплъзне от преследвачите, но само временно. Един негър, собственик на магазинче, видял бившия роб и в името на справедливостта го заклел да спре и да се предаде. Казал, че знае за престъплението на Сингълтън и го обвинил, че с действията си опозорява всички цветнокожи в страната. Будният гражданин, някой си Уокър Лоукс, замерил Сингълтън с тухла, за да го повали. Чарлз обаче приклекнал, избегнал удара и изкрещял: „Невинен съм! Не съм сторил онова, за което ме обвиняват!“

Въображението на Джинива заработи и вдъхновена от текста, тя пак започна да си представя.

Лоукс не се вслушва в думите на беглеца, изскача на улицата и започва да крещи на полицаите, че Сингълтън е избягал към пристанището.

С късащо се от мъка сърце, обхванат от мисли за Вайълет и сина си Джошуа, бившият роб отчаяно бяга.

По-бързо, по-бързо…

Зад него се чува тропот на копита. Отпред изскачат други конници, предвождани от полицай с каска и пистолет.

— Спри, Чарлз Сингълтън! Аз съм детектив капитан Уилям Симс. От два дни те търся.

Бившият роб се подчинява. Безсилно отпуска широките рамене и силните си ръце, дълбоко вдишва влажния, вонящ въздух около река Хъдсън. Наблизо е терминалът на ферибота, а в реката се вижда гора от мачти, мамещи го към свободата. Задъхан, той се обляга на голяма табела на фирмата „Суифтшуър експрес“. Чарлз се втренчва в приближаващия се полицай, тропането на конски копита отеква по паважа.

— Чарлз Сингълтън, арестувам те за грабеж. Ако не се предадеш доброволно, ще те заловим. И в двата случая ще бъдеш окован. Ако се предадеш обаче, няма да страдаш. Ако се съпротивляваш, лошо ще си изпатиш. Избирай!

— Обвинен съм в престъпление, което не съм извършил!

— Повтарям: предай се или ще умреш! Нямаш друг избор.

— Не, господине, имам — извиква Чарлз и се втурва към дока.

— Стой или ще стрелям! — изкрещява детектив Симс.

Като състезателен кон бившият роб прескача парапета на кея. За момент като че ли увисва във въздуха, после се премята и полита от десет метра към мътните води на Хъдсън. Шепне нещо — може би молитва към Исус, може би обяснение в любов към жена си и детето си, но каквото и да е то, преследвачите му не го чуват.

* * *

Четирийсет и една годишният Томсън Бойд бавно се промъкваше към чернокожото момиче.

Спусна черната шапка върху лицето си, нагласи дупките за очите и отвори барабана на револвера си, за да се увери, че е зареден. Прибра оръжието и извади дървената палка от джоба на черния си шлифер.

Криеше се зад етажерките с книги, които разделяха основната част на залата от отделението за четене на микрофилми. Разтърка очите си, които смъдяха особено силно тази сутрин. Потекоха му сълзи, премигна от болка.

Отново се огледа, за да се увери, че залата е празна.

Нито тук, нито на долния етаж имаше охрана. Нямаше камери или регистър на посетителите. Дотук добре. Все пак имаше някои проблеми. В огромната зала цареше гробна тишина и Томсън не можеше да се приближи, без да го усетят. Момичето сигурно знаеше, че в помещението има някого, и навярно бе нащрек.

Затова, след като влезе и заключи вратата, той се изкиска. Томсън Бойд бе загубил способността да се смее преди години. Той обаче бе професионалист и разбираше силата на смеха — умееше да го използва в занаята си. Добронамереното кискане, съчетано с приятелско пожелание и затваряне на мобилен телефон — това би трябвало да я успокои.

Замисълът му май успя. Той надникна иззад дългата редица етажерки и видя девойката, втренчена в екрана. Стискаше и отпускаше юмруци, докато четеше.

Томсън Бойд отново се запромъква.

Изведнъж спря. Момичето стана. Той чу тътренето на стола ѝ по линолеума. Отиваше някъде. Тръгваше ли си? Не. Момичето пусна чешмата и отпи няколко глътки вода. Извади пет-шест книги от полиците и ги натрупа върху масата. След кратка пауза пак се върна при рафтовете и извади още книги. Остави ги шумно върху масата. Накрая се чу скърцане на стол и тя пак седна. Настъпи тишина.

Томсън отново надникна. Момичето седеше на стола и четеше една от десетината натрупани отпред книги.

Стиснал плика с презервативите, бръснача и тиксото в едната ръка и палката в другата, той тръгна към нея.

Приближи се на десетина крачки и затаи дъх.

Още три метра. Дори да скочеше сега, Томсън мигновено можеше да я повали — да я изрита в краката или да я фрасне по главата.

Два метра…

Той спря и безшумно остави плика на една полица. Стисна оръжието си с две ръце. Направи още една крачка и вдигна лакираната дървена палка.

Девойката де беше вглъбила в текста и не подозираше, че на една ръка зад нея стои убиец. Томсън замахна с все сила.

Прас…

От вибрацията при удара ръката го заболя; главата на момичето изкънтя.

Нещо обаче не беше наред. Шумът, усещането. Какво ставаше? Томсън Бойд отскочи назад, когато тялото падна на пода.

И се разпадна.

Торсът на манекена се изтърколи на една страна. Главата — на друга. Томсън се втрещи. Погледна настрани и видя долната част на манекена с голяма рокля с кринолин, част от експозицията на женски костюми от Америка след Гражданската война.

Не…

Девойката някак си бе почувствала опасността. Бе използвала книгите като повод да стане и да вземе манекена. Беше надянала анцуга си върху торса и му бе сложила шапката си.

Но къде се дяна?

Шумът от стъпки му даде отговор. Бягаше към вратата. Той прибра палката в джоба си, извади револвера и тръгна след нея.

2.

Джинива Сетъл бягаше.

Бягаше, за да се спаси. Също като прадядо си Чарлз Сингълтън.

Задъхваше се. Като Чарлз.

За разлика от онова бягство преди 140 години обаче тя не виждаше нищо достойно в своето. Джинива плачеше, викаше за помощ, блъсна се в една стена, одраска гърба и ръката си.

„Ето я, хилавата кучка… Хванете я!“

Асансьорът я плашеше, там щеше да е като в капан. Затова се втурна към аварийното стълбище. Блъсна се с всички сили във вратата и ударът леко я зашемети, причерня ѝ, но продължи да тича. На площадката на четвъртия етаж се опита да отвори вратата, но тя беше секретна и не се отваряше отвън. Трябваше да слезе до първия етаж.

Отново се втурна надолу, задъхваше се. Защо? Какво искаше той от нея?

„Хилавата кучка няма време за момичета като нас…“

Револверът… Това събуди подозренията ѝ. Джинива Сетъл не беше в никоя банда, но нямаше как да учиш в гимназията „Лангстън Хюс“ в центъра на Харлем и да не си виждал револвер. Когато чу характерното изщракване — съвсем различно от изщракването на мобилния телефон — тя се зачуди дали веселото кискане не е само за заблуда. Затова небрежно стана да пийне вода, но през цялото време бе готова да побегне. Надникна зад рафтовете и видя маската. Даде си сметка, че няма как да се промъкне покрай нападателя, ако не привлече цялото му внимание към масата за четене на микрофилми. Затова шумно събра няколко книги, съблече близкия манекен, сложи му анцуга и шапката си и го постави на стола пред екрана. Изчака нападателят да се приближи и тогава се промъкна покрай него към вратата.

„Хванете я, хванете кучката…“

Джинива се спусна на следващата площадка.

Над нея се чуха стъпки. Мили Боже, той я гонеше! Беше я последвал по стълбите и сега бе само на една площадка над нея. Джинива се препъна, стисна ожулената си ръка и побягна по-бързо, но стъпките отгоре се приближаваха.

Когато достигна най-долния етаж, тя прескочи последните четири стъпала. Видя, че вратата е заключена с верига, и дъхът ѝ секна.

Не, не, не… Това със сигурност беше противозаконно, но какво пречеше на служителите от музея да сложат верига против крадци? А може би самият нападател бе заключил вратата, за да осуети бягството на жертвата си? Мрачната бетонна шахта беше като клетка. Но дали веригата наистина пречеше на вратата да се отвори?

Имаше само един начин да провери. Хайде!

Джинива се отблъсна от перилата и се удари с всичка сила във вратата.

Тя се отвори.

„Ох, слава…“

Отекна пронизителен вой. Тя изпищя. Дали я беше прострелял в главата? Не, тя си даде сметка, че това е алармата на вратата. Пищеше оглушително като братовчедчето на Киш. Джинива изскочи на улицата и се огледа за най-добрия път за бягство, наляво или надясно…

„Хванете я, смачкайте кучката, смачкайте ѝ фасона…“

Реши да бяга надясно и изскочи на Петдесет и пета улица, сред тълпата от отиващи на работа хора; някои я гледаха подозрително. Зад нея воят на алармата отново се усили, нападателят бе отворил вратата. Щеше ли да избяга, или да я последва?

Джинива се затича към Киш, която стоеше на тротоара със сандвич и чаша кафе в ръце и се опитваше да запали цигара въпреки вятъра. Тъмнокожата ѝ съученичка — с фетски пурпурен грим и изрусени кичури — беше на възрастта на Джинива, но с една глава над нея. Изглеждаше едра, с напращели гърди и закръглени бедра — типична чернокожа тийнейджърка. Чакаше приятелката си отвън, понеже нямаше интерес към музеи — или към каквито и да било сгради, в които тютюнопушенето е забранено.

— Джен! — Киш хвърли чашката си на улицата и се затича към Джинива. — Какво става? Защо бягаш?

— Един човек… — Джинива едва си поемаше въздух, гадеше ѝ се. — Вътре имаше един мъж, нападна ме!

— Стига, бе! — Лакиша се огледа. — Къде е?

— Не знам. Гонеше ме.

— Споко. Няма нищо. Бързо!

Дебеланката — която при всяка възможност пропускаше часовете по физическо и пушеше от две години — хукна, размахала смешно ръцете си.

След две пресечки обаче Джинива спря.

— Чакай.

— Какво, Джен?

Страхът бе преминал. Смени го друго чувство.

— Хайде — задъхано я подкани Киш. — Мърдай.

Джинива Сетъл обаче бе решила друго. Страхът ѝ се беше сменил с гняв. „Не — помисли си тя, — няма така да му се размине.“ Обърна се и огледа улицата. Накрая видя, каквото търсеше, около изхода на уличката, от която току-що бе избягала, и решително закрачи натам.

* * *

Томсън Бойд спря на една пресечка от Музея за афроамериканска история и се смеси с тълпата. Беше среден човек. Във всяко отношение. Нормален цвят на кожата, кестенява коса, нормално телосложение, среден на ръст, средно хубав, средно мускулест (в затвора го наричаха Безличния Джо). Хората не го забелязваха.

Човек, който бяга в града обаче, привлича вниманието, освен ако не тича към автобус, такси или метрото. Затова тръгна с нормална крачка. Скоро се сля с тълпата. Вече никой не му обръщаше внимание.

Докато чакаше на червено на Шесто авеню и Петдесет и трета, Томсън се замисли. Накрая реши. Съблече шлифера и го преметна на ръката си така, че лесно да може да извади оръжията си. Обърна се и пак закрачи към музея.

Томсън Бойд беше майстор в занаята си и правеше всичко по правилата. Привидно сегашната му постъпка — да се върне на местопрестъплението — не беше от най-разумните, защото ченгетата скоро щяха да довтасат на мястото. И то много ченгета.

От личен опит обаче знаеше, че в такива ситуации, когато навсякъде гъмжи от полиция, хората стават непредпазливи. Често можеш да се промъкнеш по-близо до тях, отколкото в друг случай. Невзрачният човек небрежно тръгна с тълпата към музея — поредният минувач, поредният Безличен Джо на път за работа.

* * *

Нарича се чудо.

Някъде в мозъка или тялото някакъв дразнител, вътрешен или външен, те кара да направиш нещо — искам да взема чашата, трябва да пусна тигана, защото ми пари. Дразнителят предизвиква нервен импулс, който се предава по невроните в тялото. Самият импулс не е — както си мислят повечето хора — електрически ток; той е вълна, при която мембраната на неврона в определен участък за части от секундата променя заряда си от положителен на отрицателен. Импулсът винаги е с еднаква сила — или го има, или го няма — и се придвижва светкавично — с триста и седемдесет километра в час.

Когато нервният импулс достигне целта си — мускул, жлеза, орган — тя реагира; благодарение на това сърцето тупти, дишаме, танцуваме, садим цветя, пишем любовни писма или управляваме космически кораби.

Истинско чудо.

Освен ако нещо не се прецака. Или ако сте, да речем, главен криминалист на оглед в изоставен тунел на метрото и върху врата ви изневиделица се стовари подпорна греда, чупейки четвъртия ви шиен прешлен. Точно това бе сполетяло преди години Линкълн Райм.

Когато се случи такова нещо, всичко свършва.

Дори ударът да не прекъсне гръбначния мозък, в района се получава кръвоизлив, кръвоносните съдове се прекъсват и нервните клетки умират от кислороден глад. След смъртта си, по неизвестни причини, невроните изпускат токсична аминокиселина, която убива още неврони. Накрая, ако пострадалият оцелее, около нервите се натрупва съединителна тъкан, като пръст в гроб — съвсем уместно сравнение, защото нервните клетки не се възстановяват. Умрат ли, губиш чувствителност завинаги.

След такъв „инцидент“, както деликатно се изразяват медиците, ако ти се усмихне щастието, невроните, които управляват жизненоважните органи, продължават да функционират. Оцеляваш.

Ако изобщо е щастие.

Понеже някои биха предпочели сърцето им да спре и да ги избави от инфекциите, отоците и гърчовете. Да ги спаси от пристъпите на автономна дисрефлексия, която може да доведе до удар. Да ги избави от зловещата, блуждаеща призрачна болка, която те измъчва също като истинската, но не може да бъде притъпена с аспирин или морфин.

Да не споменаваме коренната промяна в живота им: физиотерапевтите и болногледачите, дихателните апарати, катетрите и пелените за възрастни, зависимостта… и депресията, разбира се.

При тези обстоятелства някои просто се предават и предпочитат смъртта. Самоубийството винаги е решение, макар и не лесно. (Пробвай да се самоубиеш, когато не можеш да движиш дори главата си.)

Други обаче се държат.

— Стига ли ти толкова? — попита младежът с бяла риза и вратовръзка на виненочервени цветчета.

— Не — задъхано отвърна работодателят му. — Искам още.

Райм седеше стегнат с ремъци върху сложен стационарен велосипед в една от стаите за гости на втория етаж на къщата си в западен Сентрал Парк.

— Според мен толкова ти стига — заяви Том, болногледачът му. — Мина повече от час. Кръвното ти се вдигна.

— Все едно изкачвам с колело Матерхорн — задъхано отбеляза Райм. — Като Ланс Армстронг.

— Матерхорн не е в Обиколката на франция. Това е планински връх. Там се катери, не се кара колело.

— Благодаря за ненужните подробности, Том. Не говорех буквално. Колко изминах?

— Трийсет и три километра.

— Хайде още двайсет и девет.

— Не става. Седем.

— Десет — започна да се пазари Райм.

Хубавият младеж примирено вдигна вежди.

— Добре.

Всъщност Райм от самото начало искаше десет километра. Сега вътрешно ликуваше. Обичаше да печели.

Продължи да се упражнява. Велосипедът се задвижваше от мускулите му, но между това и въртенето на педали в обикновените зали за бодибилдинг имаше една огромна разлика. Импулсите, които караха мускулите на краката му да се движат, идваха не от мозъка на Райм, а по електроди от компютър. Устройството бе известно като ергометър, или ФЕС-велосипед. Функционалната електрическа стимулация представляваше компютърна система, която симулира дейността на нервната система, като изпраща електрически импулси до мускулите и ги кара да се съкращават, сякаш мозъкът ги командва.

ФЕС не се използваше много за ежедневни действия като ходене или работа, но имаше голяма полза при терапията на парализирани пациенти.

Райм се беше амбицирал да използва това устройство заради един човек, на когото се възхищаваше — Кристофър Рийв, получил почти същата травма при нещастен случай по време на езда. Благодарение на волята си и адски физически усилия (за изненада на голяма част от медицинската общественост) Рийв бе възстановил движението и чувствителността на някои части от тялото си. След като с години се беше двоумил дали да предприеме една рискована хирургическа операция, Райм предпочете да се подложи на физически режим подобно на Рийв.

Преждевременната смърт на актьора амбицира Райм да вложи още повече енергия в упражненията си и Том го свърза с един от най-големите специалисти по травми на гръбначния мозък на източното крайбрежие — Робърт Шърман. Докторът изработи терапевтична програма, която включваше ергометъра, акватерапия и локомоторен стимулатор — голям робот с механични крака, също управляван от компютър. С негова помощ Райм на практика можеше да ходи.

Терапията даваше резултат. Сърцето и белите дробове на пациента функционираха по-добре. Костната му плътност бе достигнала нормалната за здрав човек. Мускулната му маса се беше увеличила. Райм почти бе възвърнал физическата си форма от времето, когато работеше като главен криминалист в Нюйоркското полицейско управление. Тогава той ежедневно спортуваше, понякога сам извършваше огледи — нещо рядко за капитан — и обикаляше града, за да събира проби от камъни, пръст, бетон и сажди за картотеката си.

Благодарение на упражненията Райм получаваше по-малко синини от неподвижното лежане или седене. Червата и пикочният му мехур функционираха по-добре и получаваше по-малко инфекции на уретрата. От началото на програмата бе получил само един пристъп на дисрефлексия. Разбира се, оставаше един въпрос: щяха ли усилените упражнения наистина да го оправят, не само да помогнат за възстановяването на мускулите и костите му? Обикновена проверка на двигателните и сетивните функции веднага би му дала отговор, но за тази цел трябваше да отиде в болницата, а Райм някак си все не намираше време за това.

— Не можеш ли да отделиш един час — питаше Том.

— Един час? Един час? Кое посещение в болница трае само час, Том? И къде ще е тази болница? В Страната на чудесата? В Оз?

Все пак доктор Шърман го склони да се подложи на теста. След половин час Райм и Том трябваше да тръгнат за Нюйоркската болница, за да чуят тежката дума за състоянието му.

В момента обаче Райм не мислеше за това, а за велосипедното състезание, в което участваше сега — а то си беше на Матерхорн, каквото и да разправяше Том. Представяше си, че изпреварва Ланс Армстронг.

Когато свърши, Том го свали от уреда, изкъпа го и му сложи бяла риза и черни панталони. След като го настаниха в инвалидната количка, Райм тръгна към асансьорчето. Слезе в лабораторията на долния етаж, където червенокосата Амелия Сакс маркираше уликите за едно разследване, по което Райм беше консултант.

С единствения си работещ пръст — безименният на лявата ръка — върху контролното устройство Райм закара яркочервената инвалидна количка при сътрудничката си. Тя се наведе и го целуна по устата. Райм силно притисна устните си до нейните. Останаха така за момент; Райм обичаше топлината ѝ, аромата на сапуна ѝ, гъделичкането на косата ѝ върху бузата му.

— Колко измина днес? — поинтересува се тя.

— Вече щях да съм в северен Уестчестър, ако не ме бяха спрели — отвърна Райм и хвърли сърдит поглед на Том.

Болногледачът намигна на Сакс. Той не се впечатляваше от укорите на работодателя си.

Високата, стройна полицайка носеше тъмносиньо костюмче и една от тъмните блузи, които обличаше, откакто я повишиха на детектив. (Един наръчник за полицаи предупреждаваше: „Риза или блуза с контрастиращ на останалото облекло цвят прави гърдите добра мишена.“) Дрехите ѝ бяха удобни и скромни, далеч от онова, което би облякла в годините, преди да постъпи в полицията; известно време Сакс бе работила като манекенка. Сакото ѝ бе леко издуто на хълбока, където носеше служебния си пистолет „Глок“, а панталоните ѝ бяха мъжки; имаше нужда от заден джоб — единственото удобно място за забранения, но полезен автоматичен нож. И както винаги, носеше скромни обувки с меки подметки. При всяка крачка артритът ѝ причиняваше болка.

— Кога тръгваме? — попита тя.

— За болницата ли? О, не е нужно да идваш. По-добре остани да опишеш доказателствата.

— Почти съм готова. Пък и не става въпрос дали трябва. Искам да дойда.

— Цирк — измърмори Райм. — Ще бъде същински цирк. Знаех си.

Погледна с укор Том, но болногледачът гледаше в друга посока.

На външната врата се позвъни. Том излезе в коридора и след миг се върна с Лон Селито.

— Здравейте, всички.

Дебелият лейтенант, с вечно намачкан костюм, весело кимна за поздрав. Райм се почуди на какво се дължи това добро настроение. Дали на някой успешен арест или на новия полицейски бюджет? А може би беше свалил няколко килограма. Детективът бе в постоянна депресия заради теглото си и редовно се оплакваше от това. Предвид състоянието си, Линкълн Райм не понасяше някой да се тюхка за такива дребни физически несъвършенства като твърде много тлъстини или твърде малко коса.

Днес обаче ентусиазмът на детектива явно бе свързан с работата. Той размаха няколко документа:

— Потвърдиха присъдата.

— Аха, случаят с обувките?

— Да.

Това, разбира се, зарадва Райм, макар че не го изненада. Защо да го изненадва? Той бе събрал неопровержими доказателства срещу убиеца; нямаше как присъдата да бъде отменена.

Случаят беше интересен: двама балкански дипломати бяха убити на остров Рузвелт — жилищен район насред Ийст Ривър — и обувките им бяха откраднати. Както често се случваше при трудни разследвания, полицията нае Райм като консултант.

Амелия Сакс извърши огледа и уликите бяха анализирани. Резултатите обаче не водеха никъде и полицията заключи, че убийствата са свързани по някакъв начин с централноевропейската политика. Случаят остана отворен известно време, докато детективите получиха известие от ФБР за изоставено куфарче на летище „Кенеди“. В него имало статии за глобалната система за позициониране, двайсетина електронни платки и дясна мъжка обувка. Токът бил кух, в дупката имало компютърен чип. Райм се почуди дали обувката не е била на някой от убитите на острова и наистина се оказа така. Други предмети в куфарчето също имаха връзка с убийството.

Шпионски атрибути… черни очила а ла Робърт Лъдлъм. Веднага се появиха разни теории и ФБР и Държавния се намесиха активно. Появи се дори един агент от Лангли; за пръв път ЦРУ проявяваше интерес към случай на Райм.

Криминалистът още се смееше с глас, щом си спомнеше разочарованието на агентите, любители на шпионски интриги. Амелия Сакс заведе ударния отряд до дома на дребен бизнесмен от Парамъс, Ню Джърси, простичък човек, който знаеше за външната политика не повече от онова, което може да се прочете в „Ю Ес Ей тудей“.

Чрез анализ на влажността и химическите вещества в тока на обувката Райм доказа, че кухината е била изрязана няколко седмици след убийството на двамата дипломати. Също така се оказа, че компютърният чип е закупен от обикновен магазин за компютри, а Джи Пи Ес данните не само не са секретни, а са взети от интернет страница и информацията е остаряла с една-две години.

Заключението бе, че уликите са подхвърлени. В куфарчето бе открит прах, който ги насочи към мебелна работилница в Джърси. След кратък преглед на телефонните записи на собственика и разписките от кредитните му карти се установи, че жена му е спала с един от дипломатите.

Съпругът ѝ разкрил връзката и заедно с един „кандидат-гангстер“ от работилницата си убил любовника и злощастния му колега на остров Рузвелт, след което нагласил уликите, за да излезе, че става дума за политическо убийство.

— Афера, да, но не дипломатическа — драматично заключи Райм, когато свидетелстваше по делото. — Подривна дейност, да, но не шпионаж.

— Възразявам — вяло се обади адвокатът на подсъдимия.

— Приема се — обяви съдията, като едва сдържаше смеха си.

След четирийсет и пет минути съдебните заседатели обявиха подсъдимия за виновен. Адвокатите протестираха, разбира се, но както току-що обяви Селито, апелативният съд бе потвърдил присъдата.

— Хайде да отпразнуваме успеха с една разходка до болницата — бодро предложи Том. — Готов ли си?

— Не ми натяквай — измърмори Райм.

В този момент пейджърът на Селито изпиука. Той погледна екранчето, намръщи се и извади мобилния си телефон.

— Селито се обажда. Какво има?

Дебелакът закима бавно, докато слушаше, разсеяно мачкайки шкембето си. Напоследък се опитваше да отслабва по метода на Аткинс. От тъпченето с пържоли и яйца нямаше ефект.

— Тя добре ли е… А извършителят… Да… Лоша работа. Чакай малко. — Селито погледна другите в стаята. — Току-що сме получили код двайсет и четири. От Афро-американския музей на Петдесет и пета. Жертвата е гимназистка. Опит за изнасилване.

Амелия Сакс присви очи. Райм реагира другояче. Веднага се замисли: Колко местопрестъпления има? Дали е имало гонитба, при която извършителят да е оставил улики? Имало ли е боричкане, обмяна на следи? С обществения транспорт ли е отишъл до местопрестъплението и е избягал? Или е бил с кола?

Мина му и друга мисъл, но не смяташе да я споделя.

— Наранявания? — попита Сакс.

— Ожулена ръка. Избягала е, след което се е обърнала към патрул. Нашите хора са проверили, но престъпникът е офейкал. Е… можете ли да извършите огледа?

Сакс погледна Райм:

— Знам какво ще кажеш. Заети сме.

Нюйоркската полиция изнемогваше от работа. Много служители бяха пренасочени заради опасността от терористични атаки; напоследък ФБР бе получило няколко анонимни заплахи за взривяване на еврейски цели в района. (Това напомни на Райм за разказите, които Сакс бе слушала от дядо си за живота в предвоенна Германия. Тъстът на дядото бил детектив в Берлин и при всяка политическа криза страдал от недостиг на хора.) Заради това отклоняване на кадри Райм от месеци не бе виждал почивка. В момента със Сакс — единственият детектив, с когото приемаше да работи — разследваха две измами, въоръжен грабеж и старо убийство отпреди три години.

— Да, наистина сме заети — потвърди Райм.

— Злото се струпва на едно — измърмори Селито. — Така ли беше изразът?

— Не е ли „Злото не идва само̀“? Наистина бих искал да помогна, но имаме много работа. Пък и виж колко е часът, имам час в болницата.

— Хайде, Линк — измърмори Селито. — Този случай е по-различен. Жертвата е дете. Тоя негодник напада деца. Знаеш ли колко момичета ще спасим, ако го пипнем. Познаваш този град; няма по-важно нещо. Ако някой звяр започне да напада деца, шефовете ще дадат мило и драго да го пипнем.

— Така разследванията ни стават пет — непреклонно заяви Райм. Замълча; когато никой не продума, попита: — На колко години е?

— На шестнайсет, за бога! Хайде, Линк.

Райм въздъхна. Накрая склони:

— Ох, добре. Ще се заема.

— Наистина ли? — изненада се Селито.

— Всички ме смятат за сприхав — изсумтя паралитикът. — За костелив орех; ето ти още едно клише, Лон. Просто изтъкнах, че трябва да имаме приоритети. Но съм съгласен с теб. Този случай е най-важният.

— Нали не смяташ да отложиш посещението в болницата заради вродената си услужливост? — осведоми се болногледачът.

— Разбира се, че не смятах. Дори не се бях замислил за това. Но сега, като спомена, мисля, че трябва да го отложим. Добра идея, Том.

— Идеята не е моя; не ми приписвай чужда вина.

„Така е“ — помисли си Райм, но възрази възмутено:

— Аз ли съм виновен? Звучиш, сякаш аз изнасилвам ученички.

— Знаеш какво имам предвид. Можем да направим изследванията и да се върнем, преди Амелия да е извършила огледа.

— В болницата може да има опашка. Защо изобщо казвам „може“? В болниците винаги има опашки.

— Ще се обадя на доктор Шърман да насроча друг час — предложи Сакс.

— Да, да, отмени го, но не насрочвай друг. Не се знае колко време ще ни отнеме. Може да си имаме работа с рецидивист. Кой знае какво ще излезе?

— Ще насроча друг час — заяви Сакс.

— Нека да е след две-три седмици.

— Ще проверя кога има възможност.

Линкълн Райм обаче бе не по-малко упорит от партньорката си:

— Да го обсъдим по-късно. Сега трябва да заловим този изнасилвач. Кой знае какво е намислил? Вероятно избира следващата си жертва. Том, извикай Мел Купър. Да действаме. Всяка минута работи за престъпника. Е, как е това клише, Лон? Можеш да го включиш в колекцията си.

3.

Инстинкт.

Уличните ченгета — патрулиращите полицаи — развиват някакво шесто чувство, чрез което усещат кой е въоръжен. Ветераните ще ви кажат, че личи по особеното поведение на заподозрения — породено не толкова от тежестта на самия пистолет, колкото от бремето, че го притежаваш. От силата, която ти дава.

От риска да те хванат. Незаконното притежаване на оръжие в Ню Йорк автоматично води в затвора. Ако те пипнат, отиваш зад решетките. Съвсем просто.

Амелия Сакс не знаеше как стана, но изведнъж разбра, че човекът, облегнат на сградата срещу Музея за афроамериканска история и култура, е въоръжен. Стоеше със скръстени ръце, пушеше и зяпаше жълтата найлонова лента, мигащите светлини и полицаите.

Когато пристигна на местопрестъплението, насреща ѝ се приближи русокос момък с униформа, толкова млад, че нямаше как да не е новобранец.

— Здравейте — поздрави я той. — Аз пристигнах първи и…

Сакс се усмихна и прошепна:

— Не ме зяпай, наблюдавай внимателно онази купчина боклук.

Новобранецът примигна изненадано:

— Моля?

— Гледай боклука — повтори по-рязко тя. — Не мен.

— Извинявайте, детектив — измърмори младежът, който бе подстриган късо и имаше фланелка с надпис „Р. Пуласки“.

Сакс посочи боклука:

— Свий рамене.

Той сви рамене.

— Ела с мен. Продължавай да гледаш натам.

— Да, няма…

— Усмихни се.

— Ама…

— Колко полицаи са нужни, за да сменят електрическа крушка?

— Не знам. Колко?

— И аз не знам. Това не е виц, но се засмей, сякаш съм ти казала нещо адски смешно.

Той се изсмя. Малко нервно, но звучеше убедително.

— Продължавай да го гледаш.

— Боклука ли?

Сакс разкопча якето си.

— Сега ставаме сериозни. Видели сме нещо подозрително в боклука.

— Защо…

— Гледай напред!

— Добре, де. Сериозен съм. Гледам боклука.

— Хубаво.

Въоръженият мъж още стоеше до стената. Беше около четирийсетте, як, с къса коса. Сакс видя издутина на хълбока му и прецени, че е дълго оръжие, вероятно револвер, забеляза и издутината, където би трябвало да е барабанът.

— Слушай какво е положението — прошепна тя на новобранеца. — Човекът отдясно. Въоръжен е.

За щастие, младокът — с щръкнала момчешка косица с цвят на карамел — продължи да гледа към боклука.

— Извършителят ли е? Той ли е нашият човек?

— Не знам. Не ме интересува. Знам само, че е въоръжен.

— Какво ще правим?

— Продължавай напред. Ще минем покрай него, без да отместваме очи от боклука. Ще решим, че няма нищо интересно. Ще се обърнем и ще тръгнем пак към местопрестъплението. Ще се забавиш и ще попиташ дали искам кафе. Ще ти отговоря, че искам. Тогава ще го заобиколиш отдясно. Той ще продължи да ме наблюдава.

— Защо вас?

Детска наивност.

— Просто ще гледа мен. Ти ще се върнеш и ще се приближиш към него. Издай някакъв звук, изкашляй се или нещо такова. Той ще се обърне. Тогава аз ще го изненадам отзад.

— Добре, ясно… Ами, такова, да извадя ли пистолета?

— Не. Искам само да види, че си зад него.

— Ами ако извади оръжие?

— Тогава ще извадиш пистолета си.

— Ами ако започне да стреля?

— Не вярвам да го направи.

— Ами ако все пак стреля?

— Тогава и ти ще стреляш. Как се казваш?

— Рейнолд. Рей.

— От колко време си на щат?

— Три седмици.

— Ще се справиш. Да действаме.

Те се приближиха до боклука, огледаха го загрижено. После решиха, че няма нищо опасно и тръгнаха назад. Пуласки изведнъж спря:

— Искате ли кафе, детектив?

Пресилено — никога нямаше да издържи изпит за актьори — но при тези обстоятелства звучеше убедително.

— Да, благодаря.

Той тръгна назад, но пак спря.

— Какво да бъде?

— Ами, със захар.

— Колко бучки?

„Мили Боже…“

— Една.

— Ясно. Хей, ами кифла?

„Добре, спокойно“ — каза му тя с поглед.

— Не, само кафе.

Сакс тръгна към музея; усещаше погледа на мустакатия тип върху червената си коса, вързана на опашка. Той огледа гърдите, задника ѝ.

„Защо вас?“

„Просто ще гледа мен.“

Сакс продължи към музея. Погледна един прозорец от другата страна на улицата, за да провери непознатия в отражението. Когато пушачът се обърна към Пуласки, тя се извъртя рязко и дръпна якето си, за да може бързо да извади пистолета.

— Господине — рече спокойно. — Моля, дръжте ръцете си така, че да ги виждам.

— Прави, каквото ти казва момичето — добави Пуласки, който стоеше от другата страна, готов да извади оръжието си.

Мустакатият погледна Сакс:

— Добър номер.

— Само не мърдайте. Носите ли оръжие?

— Да, при това доста по-тежко от служебния ми патлак в Трийсет и пети.

Числото означаваше номер на участък. Значи, бивш полицай.

Може би.

— Охрана ли сте?

— Да.

— Да видя разрешителното ви. Подайте го с лявата ръка, моля. Не движете дясната.

Той извади портфейла си и ѝ го подаде. Разрешителното за оръжие и служебната му карта бяха редовни. Все пак Сакс се обади в управлението и провери. Всичко беше наред.

— Благодаря — каза тя и му върна документите.

— Няма нищо, детектив. Както гледам, предстои ви оглед.

Мустакатият кимна към полицейските коли пред музея.

— Ще видим — небрежно отвърна тя.

Охранителят прибра портфейла си и добави:

— Двайсет години бях патрул. Пенсионирах се по болест и започнах да откачам. — Кимна към сградата зад гърба си. — Има още неколцина въоръжени. Това е най-големият бижутериен склад в града, филиал на Американската бижутерийна борса в Диамантения район. Всеки ден оттук минават скъпоценности за по два милиона долара от Амстердам и Йерусалим.

Тя погледна сградата. Не изглеждаше много внушително, обикновена търговска постройка.

Охранителят се засмя:

— Мислех, че ще е фасулска работа, ама се бъхтя, сякаш съм още в управлението. Е, късмет с огледа. — Обърна се към новобранеца и кимна към Сакс: — Хей, момче. Когато си на работа, няма да ѝ викаш „момиче“ пред хората. Тя е „детектив“.

Младокът го изгледа смутено, но явно разбра урока — самата Сакс смяташе да му направи забележка, когато се отдалечат.

— Извинявайте — измънка Пуласки.

— Няма значение. Вече знаеш.

Няма значение. Вече знаеш. Това можеше да стане девизът на полицейското обучение навсякъде по света.

Обърнаха се.

— Хей, момко — извика след тях охранителят.

Пуласки се обърна.

— Забра̀ви кафето.

На входа на музея Лон Селито оглеждаше улицата и разговаряше с един сержант. Дебелият детектив погледна значката на новобранеца:

— Пуласки, ти ли беше първи на местопрестъплението?

— Да, сър.

— Какво е положението?

Хлапето се изкашля и посочи една уличка:

— Стоях отсреща, приблизително на онова място, рутинна обиколка. Около осем и половина жертвата, афроамериканка, шестнайсетгодишна, дойде при мен и докладва…

— Можеш да разкажеш със собствени думи — прекъсна го Сакс.

— Да. Добре. Та, стоях там и момичето идва, много разтревожено. Казва се Джинива Сетъл, гимназистка е. Събира материали за някаква курсова работа. Била на петия етаж… — Пуласки посочи музея. — Някакъв тип я нападнал. Бял, среден на ръст, носел маска за ски. Искал да я изнасили.

— Защо реши така? — намеси се Селито.

— Забравил е плика си горе.

— Отвори ли го? — намръщи се Сакс.

— С молив. Не съм го пипал.

— Добре, давай нататък.

— Момичето се измъкнало, слязло по аварийната стълба и избягало на улицата. Той я последвал, но духнал в другата посока.

— Знае ли се къде е отишъл? — попита Селито.

— Не, сър.

Детективът погледна улицата:

— Ти ли загради?

— Да, сър.

— Сложил си лентата прекалено близо. Разшири района с петнайсет метра. Журналистите са като пиявици. Запомнѝ го добре.

— Слушам, детективе.

„Няма значение. Вече знаеш.“

Младокът се отдалечи и започна да разширява отцепения район.

— Къде е момичето? — поинтересува се Сакс.

Сержантът, латиноамериканец с гъста, прошарена коса, отговори:

— Откараха я с приятелката ѝ в Северния централен участък. Ще се обадят на родителите им. — Многобройните му златни медали проблеснаха на слънцето. — След като се свържат с тях, някой ще заведе момичетата у капитан Райм. — Той се засмя. — Голяма умница. Знаете ли какво направила?

— Какво?

— Усетила неприятности и сложила анцуга и шапката си на един манекен. Негодникът нападнал чучелото и така ѝ дал време да се измъкне.

Сакс се засмя:

— Хитро. И е само на шестнайсет?

— Започвай с огледа — нареди Селито. — Ще проверя как върви търсенето на очевидци.

Отдалечи се към групичка полицаи — един униформен и двама цивилни — и ги изпрати към близките магазини и кантори да разпитат. Определи специален отряд да се заеме с десетината улични търговци, някои от които продаваха понички и кафе, други вече приготвяха хотдози, соленки, дюнери и фалафели.

Чу се клаксон и Сакс се обърна. Подвижната лаборатория идваше от Главното управление по криминалистика в Куинс.

— Здравей, детективке — каза шофьорът, докато слизаше.

Тя кимна за поздрав на него и партньора му. Познаваше двамата младежи от предишни разследвания. Сакс свали якето и кобура си и облече бял гащеризон, който свеждаше до минимум замърсяването на уликите. После пак препаса колана с пистолета си, като се сети за постоянното предупреждение на Райм: Търси добре, но си пази гърба.

— Ще ми помогнете ли с багажа? — попита тя и вдигна един от металните куфари с основната екипировка за събиране и съхранение на улики.

— Разбира се.

Единият техник вдигна други два куфара.

Сакс извади слушалка и я включи в радиостанцията си точно когато Рей Пуласки се връщаше; бе изпълнил задачата да избута репортерите още няколко метра назад. Заведе Сакс и техниците в сградата. Слязоха от асансьора на петия етаж и влязоха през двойната врата с надпис зала „Букър Т. Уошингтън“.

— Тук е.

Сакс и техниците отвориха куфарчетата и започнаха да вадят инвентара.

— Почти съм сигурен, че е влязъл през тази врата — продължи Пуласки. — Единственият друг изход е аварийният, а оттам не може да се влезе. Значи, той влиза оттук, напада момичето, а то избягва през аварийния.

— Кой ти отключи тази врата? — попита Сакс.

— Главният библиотекар, Дон Бари.

— Влезе ли с теб?

— Не.

— Къде е този Бари?

— В кабинета си на третия етаж. Помислих си да не е вътрешна работа, нали се сещате, затова го накарах да направи списък на всички служители в сградата и къде са били по време на нападението.

— Браво.

Сакс смяташе да направи същото.

— Той обеща, че веднага ще се заеме и ще ни донесе списъка, щом стане готов.

— Добре, разкажи ми сега какво видя вътре.

— Тя е била в отделението за четене на микрофилми. Зад ъгъла вдясно. Лесно ще го намерите.

Пуласки посочи към дъното на голямата зала, пълна с етажерки. Между тях се виждаха манекени с облекла от миналия век, картини, шкафове със стари накити, чанти, обувки, аксесоари — типичните прашни музейни експонати, които разсеяно разглеждаш, докато се чудиш в кой ресторант да обядваш, след като се наситиш на култура.

— Каква охранителна система имат? — попита Сакс и заоглежда тавана за камери.

— Никаква. Няма камери. Няма пазачи, няма регистър за посетителите. Просто си влизаш.

— Никога не е лесно, нали?

— Не, госпо… Не, детектив.

Тя си помисли да му каже, че може да я нарича „госпожо“, че не е като „момиче“, но не ѝ се обясняваше разликата.

— Един въпрос. Затвори ли аварийния изход долу?

— Не, оставих го, както си беше. Отворен.

— Значи местопрестъплението може да е горещо.

— Горещо ли?

— Извършителят може да се е върнал.

— Аз…

— Не си сбъркал, Пуласки. Просто искам да знам.

— Ами, да, може и да се е върнал.

— Добре, стой тук. Искам да се ослушваш.

— За какво?

— Ами, например дали престъпникът ще стреля по мен. По-добре ще е да чуеш преди това стъпките и изщракването на оръжието му.

— Ясно, да ви пазя гърба.

Сакс му намигна и започна огледа.

* * *

„Значи тази ще прави огледа“ — помисли си Томсън Бойд, докато гледаше как жената обикаля из залата, търси отпечатъци, улики и каквото друго се опитваха да намерят. Той не се опасяваше. Беше внимавал както винаги.

Стоеше на прозореца на шестия етаж на отсрещната сграда. След като момичето офейка, той заобиколи през две пресечки, влезе от задната страна на тази постройка и се качи в коридора, от който наблюдаваше сега.

Преди няколко минути имаше втора възможност да убие момичето; тя бе излязла на улицата за момент и разговаряше с ченгетата, но бяха твърде много, за да я застреля и да се измъкне. Все пак Томсън успя да я снима с фотоапарата на мобилния си телефон, преди двете с приятелката ѝ да се качат в една полицейска кола и да отпътуват. Но убиецът имаше още работа тук, затова зае това наблюдателно място.

От затвора Томсън знаеше много за полицаите. Лесно забелязваше мързеливите, страхливците, глупаците и наивниците. Също така разпознаваше талантливите, умните, опасните.

Като жената, която наблюдаваше сега.

Докато слагаше капки в постоянно възпалените си очи, Томсън се замисли за нея. Тя извършваше огледа абсолютно съсредоточено, дори с благоговение, със същия поглед като майка му, когато отиваше на църква.

Изгуби се от погледа му, но Томсън продължи да взира през прозореца, като тихо си подсвиркваше. Жената в бяло пак се появи. Не му убягна с каква точност работеше, как стъпваше, колко внимателно докосваше всичко, за да не повреди уликите. Друг мъж би се възхитил от красотата ѝ, от фигурата ѝ; въпреки гащеризона той можеше да си представи тялото ѝ. Тези мисли обаче, както обикновено, му бяха твърде далечни. Все пак му се струваше, че получава някакво смътно удоволствие, докато я наблюдава.

Спомни си нещо… Намръщи се и я загледа как обикаля напред-назад… Да, това беше. Движението ѝ му напомняше за гърмящите змии, които баща му показваше, когато ловуваха заедно или просто се разхождаха в околностите на Амарильо, Тексас.

„Виж ги, сине. Гледай. Красавици. Само не се приближавай. Убиват с целувка.“

Той се облегна на стената. Жената в бяло бавно сновеше из залата, напред-назад, напред-назад…

4.

— Какво е положението, Сакс?

— Добре е — отвърна тя по радиостанцията.

Току-що бе завършила огледа по метода на мрежата: обхождане на местопрестъплението отначало в едно направление, след това — повторно, но в перпендикулярна посока. Това включваше, разбира се, и вертикално оглеждане, на стените и тавана. Нито сантиметър не биваше да остане скрит от погледа на криминалиста. Имаше няколко начина за извършване на оглед, но Райм предпочиташе този.

— Какво означава „добре“? — жлъчно попита той; Райм мразеше общите оценки, наричаше ги „меки“.

— Забравил си е плика.

Тъй като използваха радиовръзка, за да осигурят задочното присъствие на Райм при огледа, те спазваха някои правила за водене на разговорите, като например да завършват всяко изречение с „край“.

— Виж ти. Да не си е забравил и портфейла с личната карта? Какво има в този плик?

— Малко е странно, Райм. Има обичайните за изнасилвач тиксо, ножче и презервативи. Но има и карта таро. Онази, с картинка на обесен човек.

— Интересно дали е истински психар, или само имитатор? — заразмишлява на глас Райм.

Много убийци оставяха карти таро и други окултни предмети на местопрестъпленията — най-нашумелият напоследък случай бе с Вашингтонските снайперисти отпреди няколко години.

— Хубавата новина е, че пликът е гладък и дебел.

— Чудесно.

Макар че престъпниците се сещат да използват ръкавици на местопрестъплението, те често забравят за отпечатъците върху предметите, които носят със себе си. Изхвърлена обвивка от презерватив често може да доведе до разобличаване на изнасилван, който иначе си е дал много труд да не оставя отпечатъци и телесни течности. В този случай, дори извършителят да се беше сетил да почисти тиксото, ножчето и презервативите, може би бе забравил да направи същото с найлоновия плик.

Сакс прибра торбичката в хартиен плик — хартията бе по-подходяща от найлона за съхраняване на улики.

— Забравил я на една полица близо до мястото, където е седяло момичето. Ще проверя за отпечатъци.

Сакс наръси полиците с флуоресцентен прах, сложи си оранжеви очила и освети мястото с източник на ултравиолетови лъчи. Под УВ-светлина иначе невидими петна от кръв и сперма, както и пръстови отпечатъци, се виждат ясно. След като огледа, Сакс докладва:

— Няма отпечатъци, но е носил гумени ръкавици.

— А, хубаво. По две причини — надуто заяви Райм; сега я изпитваше.

„Две ли?“ — зачуди се тя. Едната веднага ѝ хрумна — ако намереха ръкавиците, можеха да вземат отпечатъци от вътрешната страна (нещо, което престъпниците често забравят). Но коя беше втората?

Сакс го попита.

— Очевидно е. Щом си дава труд да носи ръкавици, значи има досие. Когато най-накрая намерим отпечатък, ще го пипнем в АСИПО.

Автоматизираните системи за идентифициране на пръстови отпечатъци към щатската полиция и ФБР бяха компютърни картотеки, които за броени минути откриват съответствия на отпечатъци с вече картотекирани престъпници и спестяват дни, дори седмици спрямо стария начин за ръчна проверка.

— Така е — измърмори Сакс, смутена, че не се е досетила.

— Какво друго те кара да оцениш положението като „добро“?

— Снощи са ваксали пода.

— Нападението е извършено рано сутринта. Така ще събереш добри проби от отпечатъците на обувките му.

— Да, тук виждам няколко доста ясни.

Сакс коленичи и засне един отпечатък с ясни следи от грайферите. Беше сигурна, че е негов; ясно се виждаше откъде се е приближил към масата на Джинива, спрял е, за да хване по-удобно палката, а после е подгонил момичето към изхода. Тя направи сравнение и със следите от единствения друг мъж, който бе влизал в залата тази сутрин, Рей Пуласки; лъснатите му до блясък униформени обувки оставяха съвсем други отпечатъци.

Сакс разказа как момичето използвало манекена, за да отвлече вниманието на убиеца и да избяга. Райм се изкиска, развеселен от тази находчивост. Сакс добави:

— Ударил я е… имам предвид манекена… доста силно. С тъп предмет. Толкова силно, че е счупил пластмасовата глава през плетената шапка. Сигурно е побеснял, че го е измамила. Разбил е и екрана на устройството за микрофилми.

— Тъп предмет — повтори Райм. — Можеш ли да вземеш отпечатък?

Като началник на отдела по криминалистика преди нещастния случай Райм бе изработил няколко картотеки за улеснение при анализа на улики и отпечатъци. Архивът с тъпите предмети съдържаше стотици снимки на отпечатъци от удар върху човешка плът и различни твърди повърхности, класифицирани според предмета — от автомобилна щанга до човешки кости и лед. След като внимателно огледа манекена и екрана, Сакс докладва:

— Не, Райм. Не виждам отпечатъци. Шапката, която Джинива е сложила на манекена…

— Коя Джинива?

— Момичето.

— Аха. Продължавай.

Сакс за момент се подразни — както обикновено — че той не прояви ни най-малък интерес към момичето или душевното състояние на бедното дете. Това негово дистанциране от жертвите и вглъбяването му само в уликите често я тревожеха. Райм твърдеше, че така трябвало да постъпва добрият криминалист. Нали не искаме пилотите да се наслаждават на красивите залези или да се стряскат от гръмотевични бури? Тя го разбираше, но за Амелия Сакс жертвите бяха човешки същества; престъпленията не бяха любопитни феномени, а ужасяващи злодеяния. Особено когато жертвата е шестнайсетгодишно момиче.

— Плетената шапка е разсеяла силата на удара. Екранът също е на парченца.

— Донеси няколко парчета. Все ще има някакви следи.

— Разбира се.

В слушалката се чуха някакви гласове от стаята на Райм.

— Свършвай и идвай бързо, Сакс — гласът му звучеше странно, тревожно.

— Почти съм готова. Ще огледам и аварийния изход… Райм, какво става там?

Мълчание. Когато заговори, той звучеше още по-разтревожено.

— Трябва да затварям, Сакс. Имам гости.

— Кой?

Връзката прекъсна.

* * *

Жената в бяло, професионалистката, се скри от поглед.

Томсън Бойд обаче не се интересуваше от нея. На двайсет метра под наблюдателницата му някакво ченге се приближи до неколцина очевидци. Полицаят бе на средна възраст, дебел и с безбожно измачкан костюм. Томсън познаваше и този тип ченгета. Сигурно не се отличаваше с голям интелект, но бе упорит като булдог, на какъвто приличаше. Нищо не беше в състояние да го спре, докато не разнищи случая.

Когато дебелакът кимна за поздрав на друг мъж, който излезе от музея — чернокож с кафяв костюм — Томсън се отдръпна от прозореца и бързо слезе по стълбите. Спря на първия етаж и прегледа револвера, за да се увери, че нищо не се е набутало в барабана или цевта. Почуди се дали този шум — от отваряне и затваряне на барабана — не е събудил подозренията на момичето в библиотеката.

Сега, макар че наблизо нямаше никого, той извърши тази операция съвсем безшумно.

Човек се учи от грешките си.

Всичко трябва да е по правилата.

Револверът беше изряден. Томсън го скри в джоба си и излезе през задния вход на фоайето, на Петдесет и шеста улица. Тръгна по уличката зад музея.

На пресечката с Петдесет и пета улица нямаше никого. Томсън незабелязано се промъкна до един очукан зелен контейнер, вонящ на развалена храна. Огледа се. Движението по улицата бе пуснато, но десетина души — от близките кантори и магазини — още стояха на тротоара с надеждата да видят нещо вълнуващо, та да има после какво да разказват на близките и приятелите си. Повечето ченгета се бяха махнали. Жената в бяло — смъртоносната змия — още беше горе. Отпред имаше две патрулни коли и един микробус, както и трима униформени полицаи, двама цивилни и оня омачкан дебелак.

Томсън здраво стисна револвера. Огнестрелното оръжие бе много неефективно средство да убиеш някого, но понякога, като сега, човек нямаше друга възможност. Когато искаш да застреляш някого, най-добре е да се целиш в сърцето. Никога в главата. Черепът е достатъчно здрав и в много случаи куршумът рикошира; освен това е твърде малка мишена.

Винаги в гърдите.

Убиецът се втренчи с хладните си сини очи в дебелия детектив, който преглеждаше някакъв документ.

Абсолютно спокойно Томсън извади револвера, прицели се и без ръката му да трепне, стреля бързо четири пъти.

Първият куршум улучи в бедрото една жена, която стоеше наблизо.

Другите попаднаха в целта. Върху гърдите на жертвата се появиха три червени петна, които за миг разцъфтяха като рози още преди трупът да падне на земята.

* * *

Момичетата стояха пред него. Коренно се различаваха по физика, но Райм забеляза най-напред разликата в очите им.

Очите на дебеланката — безвкусно натруфена, с лъскави дрънкулки и дълги лакирани в оранжево нокти — се стрелкаха насам-натам като уплашени насекоми. Тя като че ли не беше способна да задържи погледа си върху Райм или където и да било за повече от секунда. Веднага направи бърз оглед на лабораторията — апарати, стъкленици, химикали, компютри, жици навсякъде. Зазяпа се, разбира се, в краката на Райм и количката му. Шумно жвакаше дъвка.

Другото момиче, нисичко, слабичко и с вид по-скоро на момче, стоеше тихо и гледаше Райм в очите. Хвърли бърз поглед към количката, но пак се вгледа в лицето му. Лабораторията не я интересуваше.

— Това е Джинива Сетъл — спокойно обясни полицай Дженифър Робинсън и кимна към слабото момиче с уверените очи.

Робинсън бе приятелка на Амелия Сакс, която беше уредила тя да закара момичетата при криминалиста.

— А това е приятелката ѝ — добави Робинсън. — Лакиша Скот. Изплюй тая дъвка, Лакиша.

Момичето я изгледа сърдито, но напъха дъвката някъде в голямата си чанта, без да си направи труда да я увие в нещо.

— Тази сутрин с Джинива са отишли в музея — обясни полицайката.

— Само че аз не скивах нищо — побърза да се застрахова Лакиша.

Какво тревожеше тая дебеланка — инцидентът или това, че стоеше пред инвалид? Вероятно и двете.

Джинива носеше сива фланелка, широки черни панталони и маратонки; навярно такава беше ученическата мода сега. Селито бе казал, че е на шестнайсет, но изглеждаше по-малка. И докато Лакиша бе сплела косата си на тънки плитки, стегнати толкова силно, че опъваха кожата на главата ѝ, Джинива беше подстригана късо.

— Обясних им за вас, капитане. — Робинсън използва званието му отпреди нещастния случай. — Знаят, че ще ги разпитате. Джинива иска да се връща на училище, но ѝ казах, че трябва да почака.

— Имам контролни — обади се момичето.

Лакиша изцъка силно през белите си зъби.

Робинсън продължи:

— Родителите на Джинива не са в страната, но ще се върнат с първия полет. Чичо ѝ живее у тях, докато ги няма.

— Къде са? — поинтересува се Райм.

— Татко чете лекции на един симпозиум в Оксфорд.

— Преподавател ли е?

Джинива кимна:

— По литература. В „Хънтър“.

Райм мислено се упрекна за изненадата си, че едно момиче от Харлем може да има родители интелектуалци, обикалящи целия свят. Той мразеше стереотипното мислене, но най-вече се ядоса, че си е направил грешен извод.

Наистина, тя бе облечена като хулиганче, но Райм трябваше да се досети, че произхожда от образовано семейство; нали я бяха нападнали в библиотеката, не на улицата или докато е гледала телевизия вкъщи.

Лакиша извади пакет цигари.

— Тук не… — започна Райм.

— … се пуши — завърши Том, който в този момент влезе.

Болногледачът взе цигарите от Лакиша и ги пъхна в чантичката ѝ. Усмихна се непринудено:

— Нещо безалкохолно?

— Имаш ли кафе? — попита Лакиша.

— Да, има.

Том погледна Дженифър Робинсън и Райм, които поклатиха глави.

— Обичам силно — обяви дебеланката.

— Така ли? Аз също. — Том се обърна към Джинива: — А за теб?

Момичето отказа.

Райм погледна бутилката уиски на близката полица. Том забеляза и се засмя, след това излезе. За ужас на Райм полицай Робинсън каза:

— Трябва да тръгвам, сър.

— А, така ли? Няма ли да останеш още малко?

— Не мога, сър, но ако ви потрябва още нещо, обадете ми се.

„Да, трябва ми бавачка.“

Ако вярваше в провидението, Райм би видял пръста му тук: беше поел случая, за да пропусне изследванията в болницата, и сега съдбата го наказваше да прекара половин, час в компанията на тези две ученички. Общуването с деца не беше в стихията му.

— Довиждане, капитане.

Робинсън излезе.

— Да — измърмори той.

Том се върна след малко с две чаши и кафеварка на поднос. Наля кафе на Лакиша и подаде на Джинива втората чаша, в която, както подуши Райм, имаше топъл шоколад.

— Реших все пак да те почерпя с нещо — рече болногледачът. — Ако не ти се пие, остави го.

— Не, добре е. Благодаря.

Джинива се втренчи в повърхността на горещата течност. Отпи една глътка, после друга, остави чашата и сведе очи. Замислено вдигна чашата и отпи още няколко пъти.

— Добре ли си? — попита Райм.

Джинива кимна.

— Аз също — добави Лакиша.

— И теб ли нападна? — попита Райм.

— Не, духна, преди да го скиваме. — Лакиша го огледа от глава до пети. — Ти да не си като оня, дето си счупи врата?

Отпи глътка кафе, сложи още захар и пак засърба.

— Да, като него съм.

— И нищо ли не можеш да си мръднеш?

— Почти.

— Мамка му.

— Киш — прошепна Джинива. — Не говори така.

— Че к’во съм казала? Просто „мамка му“.

Отново настъпи мълчание. От идването им бяха минали само осем минути. Струваха му се цяла вечност. Какво да прави? Да изпрати Том за „Не се сърди, човече“?

Разбира се, трябваше да ги разпита, но на Райм никак не му се щеше да го прави сам. Той не умееше да разпитва. Докато работеше, го бе правил десетина пъти и никога не му се беше удавало да извлече от заподозрения сензационни самопризнания. Сакс бе друга работа. Тя често предупреждаваше новобранците, че една погрешна дума може да провали цялото разследване. Наричаше го „замърсяване на мислите“ подобно на термина „замърсяване на уликите“, използван от Райм.

— Можеш ли да щъкаш с тая количка? — попита Лакиша.

— Шт! — смъмри я Джинива.

— Само питам.

— Недей повече.

— К’во лошо има да попитам?

Лакиша се беше поокопитила. Явно бе доста отракана. Отначало се държи нервно, за да създаде впечатление, че е наивна, уязвима, че можеш да я заблудиш, но всъщност през цялото време те изучава. Щом прецени ситуацията, вече решава как да действа.

Всъщност Райм бе доволен, че има за какво да приказват. Разказа за компютъра, за системата за контрол на условията в стаята и как управлява количката с единствения си работещ пръст.

— Един пръст? — удиви се Лакиша и погледна един от оранжевите си нокти. — Само т’ва ли можеш да си движиш?

— Да. Също главата и раменете.

— Господин Райм — намеси се Джинива, като погледна очукания часовник на тънката си китка, — какво ще стане с контролните ми? Първото е след два часа. Колко ще ни държите?

— Училище ли? — изненада се Райм. — Днес можеш да си останеш вкъщи. След тази случка си извинена.

— Ама аз не искам да се прибирам. Трябва да направя тези тестове.

— Ехо, момиче, я не се натягай. Човекът ти казва, че можеш да се чупиш, ’що се дърпаш? Хайде. Зарежи тия уроци.

Джинива се втренчи в очите на приятелката си:

— Ти също ще си направиш тестовете. Не се измъквай.

— Че кой се измъква? Човекът казва, че сме извинени.

Телефонът на Райм иззвъня и това прекъсване го зарадва.

— Команда, вдигни телефона — каза той в микрофона на контролното устройство.

— Мамка му — възкликна Лакиша и вдигна вежди. — Я го ски’й, Джен. И аз искам такова.

Джинива се намръщи и прошепна нещо на приятелката си, която завъртя очите си и мълчаливо отпи глътка кафе.

— Райм — чу се гласът на Амелия.

— Те са тук, Сакс — жално обяви Райм. — Джинива и приятелката ѝ. Надявам се, че ще можеш…

— Райм — повтори тя; по тона ѝ личеше, че нещо не е наред.

— Какво има?

— Местопрестъплението беше горещо.

— Там ли е бил?

— Да. Не е избягал. Или се е върнал.

— Добре ли си?

— Да. Не нападна мен.

— Какво стана?

— Промъкна се до сградата, от една уличка. Четири изстрела. Рани случаен минувач… И уби свидетел. Казва се Бари. Главният библиотекар. С три куршума в сърцето. Почина на място.

— Сигурна ли си, че убиецът е същият човек?

— Да. Отпечатъците от обувките са същите. Дон тъкмо разпитвал свидетеля. Бил до него.

— Видял ли е извършителя?

— Не. Никой не го е видял. Криел се зад един контейнер. Двама униформени се погрижиха за ранената. Загуби много кръв. Извършителят се скрил в тълпата. Просто изчезнал.

— Някой зае ли се с подробностите?

Имаше предвид да уведомят роднините на загиналия. „Подробности“.

— Дон опита да се обади, но имаше някакъв проблем с телефона. Един сержант проведе разговора.

— Добре, Сакс, обади се пак да ми кажеш какво си открила… Команда, край.

Райм вдигна очи; двете момичета го гледаха втренчено.

— Излиза, че нападателят не е избягал — обясни той. — Или се е върнал. Убил е главния библиотекар и…

— Доктор Бари ли? — възкликна Джинива и се вцепени.

— Да.

— Мамка му! — прошепна Лакиша; затвори очи и потрепери.

Джинива стисна устни и сведе поглед. Остави чашата с какаото на масата.

— Не, не…

— Съжалявам — измънка Райм. — Приятели ли бяхте?

Тя поклати глава:

— Не точно. Той просто ми помагаше за статията. — Джинива се наведе напред. — Но вече няма значение дали сме били приятели или не. Мъртъв е — прошепна гневно. — Защо? Защо го е направил?

— Предполагам, защото беше свидетел. Можеше да разпознае нападателя ти.

— Значи господин Бари е мъртъв заради мен?

Райм побърза да я утеши. Как би могло да е заради нея? Та тя не беше виновна, че са я нападнали. Просто Бари имаше лош късмет. Озовал се е на лошо място в неподходящ момент.

Успокоенията му обаче нямаха ефект. Момичето посърна, очите му загубиха блясъка си. Райм не знаеше какво да прави. Не стига, че трябваше да търпи двете хлапачки, ами се налагаше и да ги утешава, да ги разсее, за да не мислят за трагедията. Той се приближи с количката и мобилизира цялото си търпение, за да си бъбри с тях.

5.

След двайсет минути, които му се сториха цяла вечност, Сакс и Селито дойдоха заедно с един млад, русокос полицай на име Пуласки.

Селито обясни, че е взел младока да занесе събраните улики у Райм и да помага в разследването. Новобранецът изглеждаше страшно надъхан. Явно го бяха предупредили за недъга на криминалиста, защото се държеше, сякаш количката не му прави впечатление. Райм мразеше тези преструвки. Сто пъти предпочиташе безочливото поведение на Лакиша.

Просто „мамка му“.

Двамата детективи поздравиха момичетата. Пуласки ги погледна с огромна симпатия и с детинска загриженост попита как са. Райм забеляза очукана сватбена халка и предположи, че става дума за брак още от ученическите години; само човек, който има собствени деца, би могъл да се държи така.

— Скапана работа — отговори Лакиша. — Шибан… Ня’къв задник напада най-добрата ми приятелка. Как очакваш да се чувствам?

Джинива отвърна, че е добре.

— Разбрах, че живееш с твой близък — отбеляза Сакс.

— С чичо ми. Живее у нас, докато нашите се върнат от Лондон.

Райм погледна Лон Селито. Нещо не беше наред. За два часа дебелакът се беше променил до неузнаваемост. От веселото му настроение нямаше и следа. В очите му се четеше тревога и постоянно мърдаше нервно. Непрестанно потъркваше бузата си. Мястото се беше зачервило.

— Да не те е лизнало някое олово? — попита Райм, като си спомни, че Селито е стоял до библиотекаря в момента на убийството. Може би куршум или камъче, хвръкнало от рикошета, го беше одраскало.

— Какво? — Селито осъзна, че търка бузата си и свали ръката си; прошепна така, че да не чуят момичетата: — Бях много близо до жертвата. Малко кръв ме опръска. Това е. Нищо сериозно.

След малко обаче пак започна да търка бузата си.

Това напомни на Райм за Сакс, която имаше навик да разчесва главата си до кръв и да чопли пръстите си. Тикът бе свързан по някакъв начин с характера ѝ, с амбицията ѝ, със скритата злоба, която кипи във всеки полицай. Ченгетата се самонаказват по безброй начини. Пораженията варират от дребни ранички като при Сакс до разрушаване на семейства и могат да завършат с куршум от собствения ти служебен пистолет. Лон Селито обаче не беше проявявал такава склонност.

— Дали пък няма грешка? — обърна се Джинива към Сакс.

— Каква грешка?

— За доктор Бари.

— Съжалявам, не. Мъртъв е.

Момичето седеше неподвижно. Райм чувстваше тъгата му.

Също и гняв. Очите ѝ пламтяха. Джинива погледна часовника си и отбеляза:

— За тестовете…

— Ами, да започваме с въпросите, пък после ще видим. Сакс?

След като подредиха и описаха уликите, Сакс седна до Райм и заразпитва момичетата. Джинива обясни, че четяла статия от старо списание, когато някой влязъл в залата. Чула колебливи стъпки. После смях. Мъжки глас казал довиждане на някого, след това се чуло изщракване от затваряне на мобилен телефон.

Момичето присви очи и отбеляза:

— Като стана дума за телефона, можете да се обадите във всички телефонни компании в града и да проверите кой е говорил в този момент.

Райм се засмя:

— Добра идея. Само че във всеки момент в Манхатън се провеждат по около петдесет хиляди телефонни разговора. Освен това се съмнявам, че наистина е говорил по телефона.

— Преструвал ли се е? Откъде знаеш? — попита Лакиша и скришом лапна две дъвки.

— Не знам. Само предполагам. Направил го е, за да притъпи подозрителността на Джинива. Ние често не обръщаме внимание на хората, когато говорят по мобилните си телефони. Рядко очакваме някаква опасност от тях.

Джинива кимна:

— Да. Когато влезе, малко се уплаших, но когато го чух да говори по телефона… е, помислих си, че не е прилично да го прави в библиотеката, но вече не се страхувах.

— Какво стана след това? — попита Сакс.

Джинива обясни как чула второто изщракване — помислила си, че е от револвер — и видяла маскирания нападател. След това разказа как сложила манекена на мястото си и му облякла дрехата си.

— Хитро — гордо заяви Лакиша. — Голяма умница е моята сестрица.

„Така си е“ — помисли си Райм.

— Скрих се между етажерките, докато той се приближи до апарата за микрофилми, после побягнах към аварийния изход.

— Не успя ли да го огледаш?

— Не.

— Какъв цвят беше маската?

— Тъмна. Не знам точно.

— А дрехите му?

— Не видях добре. Поне не си спомням. Много ме беше страх.

— Не се съмнявам. Когато се криеше между книгите, не го ли наблюдаваше? За да знаеш накъде да бягаш.

Джинива се намръщи, замисли се за момент, после отвърна:

— Да, така е, гледах. Бях забравила. Надничах между рафтовете, за да мога да побягна, когато той се приближи до стола ми.

— Значи може би си видяла нещо от облеклото му.

— Ами, май да. Струва ми се, че имаше кафяви обувки. Да, кафяви. Светлокафяви, не тъмни.

— Браво. Ами панталоните му?

— Тъмни, почти съм сигурна. Но само толкова видях, само долната част на крачолите му.

— Имаше ли някаква миризма?

— Не… Чакайте. Май подуших нещо. Да, миришеше на хубаво. На цветя.

— И после?

— Приближи се до стола и чух трясък, после някакво тропане. Нещо се счупи.

— Екранът за микрофилми — поясни Сакс. — Разбил го е.

— Плюх си на петите. Към аварийния изход. Изтичах надолу по стълбите, изскочих на улицата и двете с Киш побягнахме. Обаче си помислих, че той може да нападне още някого. Затова се обърнах и… — погледна Пуласки — … видях вас.

— Ти видя ли нещо? — обърна се Сакс към Лакиша.

— Не. Просто се шматках. Изведнъж Джен изскача, бяга като луда, нали се сещаш. Нищо не съм скивала.

Райм погледна Селито и попита:

— Убил е Бари, защото беше свидетел. Какво е видял той?

— Каза, че не е видял нищо. Даде ми списък на белите служители на музея, в случай че е бил някой от тях. Двама са били на работа, но са чисти. Единият отишъл да заведе дъщеричката си на училище, а другият е бил в приемната с други хора.

— Значи е случаен подтик — измърмори Сакс. — Престъпникът вижда, че Джинива влиза и тръгва след нея.

— В музей? — възрази Райм. — Странен избор.

Селито се обърна към момичетата:

— Видяхте ли някой да ви следи на отиване?

— Отидохме с метрото, беше голяма тарапана. Не видях нищо особено. Ти?

Джинива поклати глава.

— Ами в последно време? Някой да ви е досаждал? Да ви е заплашвал?

Никоя от двете не се сети за някого, който би могъл да представлява заплаха.

— На мен не ми се лепят много — смутено призна Джи нива. — Не ставам за плячка. Не съм барната.

— Барната?

— Иска да каже парче — преведе Лакиша, сякаш беше по-разбираемо; намръщи се и погледна приятелката си — Не се втелявай, момиче. Не приказвай така за себе си.

Сакс забеляза, че Райм се мръщи.

— Какво има?

— Нещо не се връзва. Да прегледаме уликите, докато Джинива още е тук. Може би ще ни помогне с някои обяснения.

Момичето поклати глава и посочи часовника си.

— Контролното.

— Няма да отнеме много време — успокои я Райм.

Джинива погледна приятелката си:

— Ти можеш да отидеш.

— Оставам. Няма да кисна цял ден в клас и да се тревожа за теб.

Джинива се изсмя мрачно:

— Няма начин, момиче. — Обърна се към Райм: — Тя нали не ви трябва?

Той погледна Сакс, която поклати глава. Селито записа адреса и телефонния номер на Лакиша.

— Ще ти се обадим, ако имаме въпроси.

— Дай по-свободно — заръча Лакиша на приятелката си. — Чупи се и бягай вкъщи.

— Ще се видим на училище — твърдо отговори приятелката ѝ. — Нали ще ме чакаш там? — Вдигна вежди. — Честно?

Лакиша направи балон с дъвката си и го спука шумно. Въздъхна:

— Честно. — На вратата спря и се обърна към Райм: — Ей, господине, кога ще зарежеш тая количка?

Настъпи неловко мълчание — за всички освен за Райм.

— Ще поседя още доста — отвърна той.

— Човече, скапана работата.

— Да, такъв е животът.

Тя излезе в коридора.

— Мамка му, леко, бе, пич — чу се от входната врата, след което тя се затръшна.

Мел Купър влезе и плахо погледна към мястото, където за малко не бе смачкан от тийнейджърка, превъзхождаща го с двайсетина килограма.

— Добре — измърмори под носа си. — Ще внимавам.

Съблече зеления си шлифер и кимна за поздрав на компанията.

Преди години хилавият, пооплешивял техник работеше в щатската лаборатория по криминалистика. Бе направил впечатление на Райм, когато му каза, че един от анализите му е сбъркан. Райм, тогава началник на отдела, уважаваше критиците много повече от подлизурковците — стига, разбира се, критиката бе основателна, какъвто се оказа случаят с Купър. Затова той веднага реши да прехвърли техника в градското управление и накрая успя.

Купър бе роден за науката, нещо повече — беше родѐн за криминалист, което е нещо съвсем друго. Много хора смятат, че „криминалистика“ включва само събирането на улики, но всъщност представлява цялата работа до внасянето на доказателствата в съдебната зала. Добрият криминалист умее така да представи фактите, че да са полезни за прокурора.

Например — не е достатъчно да установиш наличието на остатъци от нукс вомика[1] на местопрестъплението — подобни растителни извлеци се използват и за обикновени медицински цели, както при възпаление на ухото. Добрият криминалист като Мел Купър веднага ще се досети, че същите вещества се срещат в смъртоносната отрова стрихнин.

Купър имаше вид на абсолютен мухльо — още живееше с майка си, носеше колосани ризи и панталони с ръб и имаше телосложение на Уди Алън. Външният вид обаче лъжеше.

От дълги години Купър имаше връзка с висока, красива блондинка. Двамата редовно участваха в състезания по танци и често печелеха първото място. Наскоро се бяха запалили по спортна стрелба и производство на вино (където Купър умело прилагаше знанията си по химия и физика).

Райм набързо го запозна със случая и се обърна към уликите.

— Да погледнем какво има в плика.

Купър надяна чифт гумени ръкавици и погледна Сакс, която кимна към плика на изнасилвана. Той го изтърси над голям бял лист (за да събере и най-миниатюрните частици). Беше тънка найлонова торбичка с емблема от едната страна — голямо жълто усмихнато лице. Техникът понечи да я отвори, но спря.

— Надушвам нещо… — Вдиша дълбоко. — Мирише на цветя. Какво е това?

Занесе плика на Райм, който също подуши. Ароматът му беше познат, но не можеше да определи какъв е.

— Джинива?

— Да?

— На това ли ти замириса в библиотеката?

Тя подуши торбичката.

— Да, на това.

— Жасмин — намеси се Сакс. — Мисля, че е жасмин.

— В таблицата — обяви.

— Каква таблица? — попита Купър и се огледа.

При всяко разследване Райм съставяше таблица за уликите и профила на престъпника.

— Да се начертае — заповяда той. — Как ще го наречем? Някой да му измисли име.

На никого не му хрумваше нищо гениално.

— Няма време да мъдруваме — обяви Райм. Днес е девети октомври, нали? Десети месец. Ще го кръстим Извършител сто и девет. Том! Трябва ни някой с хубав почерк.

— Няма нужда да ме юркаш — измърмори болногледачът, който точно влизаше с нова кана кафе.

— Пиши. Извършител сто и девет. Таблица за уликите и профил на заподозрения. Бял мъж. Височина?

— Не знам — отвърна Джинива. — За мен всички са високи. Може би метър и осемдесет.

— Наблюдателна си. Ще го приемем. Тегло?

— Нито едър, нито дребен. — Тя замълча за миг. — Почти колкото доктор Бари.

— Да речем деветдесет килограма — предложи Селито.

— Възраст.

— Средна.

— Глас?

— Не обърнах внимание. Обикновен, предполагам.

— Има светлокафяви обувки, тъмни панталони и тъмна маска за ски. Пакетът мирише на жасмин. Той също. Сапун или шампоан може би.

— Какъв пакет? — не разбра Том.

— Пакет за изнасилване — обади се Джинива; погледна Райм. — Наричайте нещата с истинските им имена. Не съм толкова чувствителна.

— Добре. Да продължаваме.

Райм забеляза мрачното изражение на Сакс, когато Купър вземаше плика.

— Какво има?

— Усмихнатото лице. На пакет за изнасилване. Това е извратено. Що за изверг би си направил такава гавра?

Гневът ѝ го озадачи.

— Не си ли даваш сметка, че това е хубаво, Сакс?

— Хубаво ли?

— Това стеснява кръга на магазините, в които трябва да търсим. Щеше да е по-лесно, ако емблемата беше с името на магазина, но е по-добре от чист плик.

— Да, вероятно. — Тя се намръщи. — Но все пак.

Мел Купър прегледа съдържанието на плика. Най-напред извади картата таро. На нея бе изобразен човек, провесен за единия крак от бесилка. Около главата му имаше светли лъчи. Лицето му беше удивително спокойно. Не изглеждаше да страда. Над него бе изписано римското число XII.

— Говори ли ти нещо? — обърна се Райм към Джинива?

Тя поклати глава.

— Какво ли означава това? — измърмори Купър. — Може би ритуално изнасилване?

— Хрумна ми нещо — обяви Сакс.

Извади мобилния си телефон и набра номер. От разговора Райм се досети, че онзи, с когото говореше, скоро ще дойде.

— Извиках един специалист по картите.

— Хубаво.

Купър провери картата за отпечатъци, но не откри. Нямаше и полезни частици.

— Какво още има в плика? — попита Райм.

— Така, чисто ново руло тиксо, нож за картон, презервативи „Троя“. Нищо конкретно. А… бинго! — Купър извади някакво листче. — Касова бележка.

Райм се приближи с количката и я погледна. Нямаше име на магазина; бележката беше отпечатана на матрична машина. Мастилото бе избледняло.

— Не ни говори много — обади се Пуласки, но веднага се сети, че не му е работа да се обажда, и млъкна.

„Тоя пък какво търси тук? — ядоса се Райм. — А, да, помага на Селито.“

— Извинявай, че ти противореча — язвително изсумтя Райм. — Това ни говори страшно много. Купил е всички предмети от един магазин, можеш да сравниш касовата бележка с етикетите за цените. Така, купил е тези стоки и още нещо за 5,95 долара. Може би тесте за таро. Значи, трябва да намерим магазин, където се продават тиксо, ножчета за картон и презервативи. Книжарница за канцеларски принадлежности или дрогерия. Не би трябвало да е верига, защото името го няма на плика и бележката. Освен това е малко магазинче, защото използват обикновени касови апарати, а не компютъризирани. Да не говорим за ниските цени. Процентът на ДДС-то ни показва, че магазинът е… — Той присви очи и се опита да изчисли процента на данъка. — По дяволите. Кой може да смята?

— Имам калкулатор — предложи услугите си Купър.

Джинива хвърли кратък поглед на бележката.

— Осем цяло шест две пет.

— Как го сметна? — удиви се Сакс.

— Ами, просто така.

— Осем цяло шест две пет. Това е сборно от щатския и градския налог в Ню Йорк. Значи магазинът е в някой от петте квартала. — Райм се обърна към Пуласки. — Е, полицай, още ли смяташ, че бележката не ни говори много?

— Разбрах, сър.

— Пенсиониран съм. Това „сър“ не е необходимо. Така. Свалете отпечатъци от всичко и да видим какво ще изскочи.

— Аз ли? — смутено попита Пуласки.

— Не ти. Те.

Купър и Сакс използваха няколко начина за откриване на отпечатъци: с флуоресцентен прах, спрей „Андрокс“ и изпарения от лепило за гладките повърхности, с йодови пари и нинхидрин за порестите. При едни методи отпечатъците се виждаха с просто око, при други трябваше се гледат под УВ-светлина.

Техникът погледна компанията през големите си оранжеви очила и обяви:

— Върху бележката и стоките има отпечатъци. Еднакви са. Само че са малки, твърде малки, за да са от толкова едър мъж. По-скоро от дребна жена или момиче; предполагам, от продавачката. Има и няколко размазани. Престъпникът вероятно е заличил своите.

Макар че е твърде трудно да се премахнат всички мазнини и остатъчни вещества, отпечатъците лесно се размазват с кратко търкане.

— Пусни ги в компютърната картотека.

Купър засне отпечатъците и ги сканира. След десет минути се получи отговор от компютърната система на ФБР, че отпечатъците не фигурират в никоя от главните бази данни — градска, щатска или федерална. Купър изпрати изображенията им и в някои местни картотеки, несвързани с ФБР.

— Обувките — обяви Райм.

Сакс извади снимката. Грайферите бяха износени, значи обувките бяха стари.

— Номер единайсет — определи Купър.

Между размера на ходилото, ръста и телосложението има известна връзка, която обаче не се приема като доказателство в съда. Все пак номерът на обувките потвърждаваше преценката на Джинива, че нападателят е висок около метър и осемдесет.

— Каква е марката?

Купър вкара сканираната снимка в електронната картотека за следи от подметки и откри съвпадение.

— Марка „Бас“, половинки обувки. Поне отпреди три години. Тогава моделът е спрян от производство.

— По отпечатъците личи, че леко замята десния си крак навън — отбеляза Райм, — но няма забележимо куцане, нито сериозни мазоли, растящи навътре нокти и други малади де пие[2].

— Не знаех, че говориш френски, Линкълн — изненада се Купър.

Само доколкото бе в полза на разследването. Точно този израз Райм беше научил при случая с изчезналата обувка, когато на няколко пъти разговаря с един френски полицай.

— Какво е положението с микроуликите?

Купър взе пликчетата с частици, събрани от Сакс с помощта на леплива лента като онази, с която се почистват дрехи от пърхот и кучешки косми. Преди за събирането на влакна, косми и прах се използваше специална мини прахосмукачка, но сега се предпочиташе този по-фин метод.

Техникът вдигна няколко частици с пинсета, монтира ги на предметно стъкло и го нагласи на микроскопа. В същото време образът от видното поле се появи на няколко компютърни екрана в стаята. Райм се завъртя с количката и се вгледа внимателно в мониторите. Видя прашинки, влакна, някакви бели пухкави частици и миниатюрни люспици, които приличаха на части от хитинова обвивка на насекоми. Когато Купър премести предметната масичка, на екрана се появиха малки топчета от бяла влакнеста материя.

— Откъде е събрано това?

Сакс погледна етикета.

— От два източника: пода около масата, където е седяла Джинива, и около контейнера, откъдето е застрелял Вари.

Микроуликите, събрани от обществени места, обикновено са безполезни, защото има много възможности да бъдат оставени от хора, несвързани с престъплението. Но понеже тези бяха открити на две различни места, където е бил престъпникът, имаше голяма вероятност да са паднали от него.

— Благодаря, Господи, за премъдрото Ти хрумване да създадеш дълбоките грайфери — възкликна Райм.

Том и Сакс се спогледаха.

— Чудите се на доброто ми настроение, а? — попита Райм, като гледаше екрана. — Каква е причината за това споглеждане? И аз мога да съм весел понякога.

— На куково лято — измърмори Том.

— Следи за клишета, Лон. Чу ли това? Така, да се върнем на микроследите. Можем да сме сигурни, че са от него. Какво е това? И може ли да ни заведе до бърлогата му?

Анализът на улики включваше няколко етапа. Първом начално — което обикновено е най-лесното — веществото трябваше да се идентифицира (например да се установи дали някое кафяво петно е от кръв и дали е човешка или животинска, да се провери дали определена метална частичка е олово от куршум).

Втората стъпка бе да се класифицира пробата, тоест да се категоризира по-точно (например дали кръвта е от група 0 положителна и дали фрагментът от куршум е от трийсет и осми калибър). На този етап уликите имаха известна стойност за полицията и прокурора (върху ризата на заподозрения има кръв от тази група или той притежава пистолет с такъв калибър), но все още връзката не е твърдо доказана.

Последната задача и крайната цел при анализа на улики бе конкретизирането им — откриването на неоспорима връзка с определено място или лице (ДНК-анализът показва, че кръвта по ризата на заподозрения е от жертвата, или куршумът има уникални драскотини, които могат да се получат само при изстрелване от определен пистолет).

В момента екипът на Райм все още бе в началото на тази пирамида. Тънките нишки върху предметното стъкло например бяха влакна от някакъв плат. Но в САЩ ежегодно се произвеждаха над хиляда вида тъкани, които се боядисваха с над седем хиляди различни оцветители. Все пак кръгът на търсенето можеше да се стесни. Анализът показа, че влакната, оставени от престъпника, са с растителен произход (не с животински или изкуствени) и са сравнително дебели.

— Обзалагам се, че е памучно въже — заяви Райм.

Купър прегледа компютърните данни за растителните влакна и кимна:

— Да, това е. Но са най-обикновени. Не мога да определя производителя.

Едното влакно беше безцветно, но другото — кафяво и Купър предположи, че може да е изцапано с кръв. Предварителният тест с фенолфталеин показа, че наистина е така.

— Негова ли е? — попита Селито.

— Не се знае — отвърна Купър и продължи да разглежда пробата. — Но определено е човешка кръв. Като гледам разкъсаните краища, предполагам, че е гарота. Виждал съм такова нещо и преди. Може би с това е възнамерявал да убие жертвата.

Ударът с тъпия предмет е трябвало само да я зашемети, не да я убие (при такова убийство има много кръв). Револверът също не беше подходящ, защото гърмежът щеше да го издаде и да затрудни бягството му. Удушаването бе логично решение.

Джинива въздъхна:

— Господин Райм, тестът ми.

— Какъв тест?

— В училище.

— А, да. Само минутка… Искам да знам от каква гадинка са тези люспици.

— Полицай — каза Сакс на Пуласки.

— Да, гос… детектив?

— Би ли ни помогнал?

— Разбира се.

Купър отпечата цветна снимка на хитиновата обвивка и я подаде на новобранеца. Сакс го настани на един компютър и се свърза с картотеката за насекоми — Нюйоркското полицейско управление бе една от малкото полицейски институции в света, които имаха не само богата колекция от данни за насекомите, а и щатен ентомолог. След кратка пауза на екрана се появи поредица от умалени снимки на части от насекоми.

— Леле, много са! Да знаете, никога не съм правил такова нещо.

Пуласки присви очи и се втренчи в компютъра.

Сакс се усмихна:

— Не си предполагал, че великите детективи правят такива неща, а? Просто преглеждай снимките и търси нещо подобно на това. Действай бавно.

— Най-много грешки при анализа на улики се получа, ват от бързане — намеси се Райм.

— Не го знаех.

— Вече знаеш — отбеляза Сакс.

6.

— Направи хроматография на тези пухчета — нареди Райм. — Какво са това, по дяволите?

Мел Купър взе проба от тиксото и я пусна на апарата за газова хроматография, обичайно оборудване за една лаборатория по криминалистика. С негова помощ пробите се разлагаха и получените вещества се определяха чрез мас-спектрометрия. Резултатът щеше да излезе след петнайсетина минути и докато чакаха, Купър събра фрагментите от куршума, извадени от крака на ранената жена. Сакс обяви, че оръжието би трябвало да е револвер, понеже на местопрестъплението не бяха намерени гилзи.

— О, гадна работа — измърмори Купър, докато оглеждаше парченцата. — Малък калибър, двайсет и втори, но патроните са за магнум.

— Хубаво — отбеляза Райм.

Беше доволен, защото малокалибрените патрони с усилен заряд се срещаха рядко, следователно лесно се проследяваха. Фактът, че оръжието е револвер, още повече ги улесняваше. Бързо щяха да открият производителя.

Сакс, която бе спортен стрелец, дори не се замисли:

— Само „Норт американ армс“ произвеждат такива. Прилича на модел „Блек уидоу“, но по-скоро е „Минимастър“. Има десетсантиметрова цев. По-точен е, затова куршумите са попаднали толкова близо един до друг.

Райм се обърна към техника, който се взираше в пробата:

— Какво имаш предвид с „гадно“?

— Само погледни.

Райм, Сакс и Селито се приближиха. С пинсетите Купър разбута кървавите метални парченца.

— Изглеждат самоделки.

— Взривяващи се куршуми?

— Не, но почти толкова опасни. Ако не и повече. Външната обвивка на куршума е от тънък оловен слой. Отвътре е било пълно с тези неща.

Имаше пет-шест иглички, дълги около сантиметър. При попадане в тялото на жертвата куршумът се пръска и игличките се разпръскват в плътта. Макар че бяха с малък калибър, куршумите нанасяха повече поражения от обикновеното. Не бяха предназначени за отбрана. Единствената им цел бе да разкъсат тъканите. Без зашеметяващия ефект на едрокалибровите куршуми, те причиняваха изключително болезнени рани.

Лон Селито поклати глава, втренчи се в игличките и разсеяно потърка бузата си; сигурно си мислеше за колко малко му се бе разминало да бъде улучен от такъв куршум.

— Боже — измърмори.

Изкашля се, изсмя се, за да прикрие смущението си, и се отдалечи от масата.

Интересно, но лейтенантът изглеждаше по-разтревожен от Джинива. Страховитите куршуми като че ли не я безпокояха. Тя пак погледна часовника си и потропа нервно.

Купър засне най-големите парчета от куршума и вкара информацията в ИБИС, Интегрираната балистична идентификационна система, с която са свързани близо хиляда полицейски управления от цялата страна, а също в системата на ФБР. В техните огромни картотеки имаше данни за куршуми, гилзи и осколки от всякакви предишни престъпления. Оръжието, намерено у някой заподозрян, бързо можеше да се свърже с куршум от убийство, извършено преди пет години.

За тези фрагменти обаче не се намери съвпадение. Игличките пък явно бяха от натрошени обикновени игли, каквито могат да се купят навсякъде.

— Никога не е лесно, а? — измърмори Купър.

По нареждане на Райм той потърси данни за всички регистрирани собственици на моделите „Минимастър“ и „Блек уидоу“ и откри около хиляда, но до един без полицейско досие. Търговците на боеприпаси не са задължени да водят отчет за клиентите си и затова никога не го правят. Засега от оръжието нямаше да научат нищо.

— Пуласки? — изкрещя Райм. — Какво става с буболечките?

— С хитиновата обвивка… нали така я нарекохте? Това ли имате предвид, сър?

— Да, да, да. Какво става с нея?

— Все още няма съвпадения. За какво всъщност служи; тази обвивка?

Райм не отговори. Погледна екрана и видя, че младежът е едва в началото на разред равнокрили. Още много му оставаше.

— Добре, продължавай.

Компютърът на хроматографския апарат изпиука; анализът на белите пухчета бе завършен. На екрана се появи графика, подобна на планински масив; отдолу имаше текст.

Купър се наведе напред и се зачете:

— Има куркумин, диметоксикуркумин, бис-диметоксикуркумин, летливи масла, аминокиселини: лизин, триптофан, треонин и изолевцин, хлор, следи от белтъчини и голямо количество сложни въглехидрати, мазнини, натрий… Никога не съм виждал такава комбинация.

Хроматографията е незаменим метод за откриване на всякакви вещества, но апаратът не казва нищо за произхода им. Райм често успяваше да се досети за някои материали, като бензин и експлозиви, само от химичния им състав. Тези вещества обаче бяха нови за него. Вгледа се в списъка и се опита да определи кои от съставките биха могли да се срещнат заедно и кои — не.

— Куркуминът, производните му и въглехидратите очевидно си пасват.

— Очевидно — измърмори Амелия Сакс, която бе пропуснала не един урок по химия в гимназията заради улични състезания с коли.

— Ще го наречем „вещество едно“. После аминокиселините, остатъците от белтъци и мазнини, всичко това също се среща заедно. Това ще е „вещество две“. Хлорът…

— Отрова, нали? — намеси се Пуласки.

— … и натрият са най-вероятно сол. — Райм хвърли мрачен поглед на новобранеца. — Опасна само за хора с високо кръвно. И за голите охлюви.

Младокът отново заби нос в екрана със снимките на насекоми.

— И така, като комбинираме с аминокиселините, мазнините и въглехидратите, предполагам, че вещество две е храна. Влез в мрежата, Мел, и намери какво, по дяволите, е куркумин.

Купър бързо намери отговора:

— Прав си. Това е растителен оцветител за хранителни продукти. Обикновено се среща заедно с другите съставки на вещество едно. Също и с летливите масла.

— В какви продукти?

— Стотици.

— Например?

Купър започна да чете от дългия списък и Райм го прекъсна:

— Чакай. В списъка има ли пуканки?

— Да видим… да, има.

Райм се обърна и извика на Пуласки:

— Можеш да спреш.

— Да спра?

— Това не е хитинова обвивка, а люспа от царевично зърно. Сол, мазнина и пуканки. Трябваше веднага да се досетя, по дяволите. — Въпреки това той запази доброто си настроение. — Пиши в таблицата, Том. Нашият човек си пада по долнопробна храна.

— Това ли да запиша?

— Разбира се, че не. Може да мрази пуканките. Може да работи във фабрика за пуканки или в киносалон. Напиши само „пуканки“. — Райм погледна таблицата. — Да видим сега другите частици. Белезникавата тъкан.

Купър пусна нова проба на хроматографа. Резултатът беше захар и пикочна киселина.

— Киселината е концентрирана. Захарта е чиста, няма други хранителни вещества, а кристалите ѝ са с необичайна структура. Никога не съм я виждал смляна по такъв начин.

Новината разтревожи Райм.

— Прати резултата при сапьорите на ФБР.

— Сапьори ли? — изненада се Селито.

— Не си ли чел книгата ми?

— Не — тросна се дебелакът — прекалено съм зает да гоня престъпници.

— Право в целта. Все пак не е зле да попрегледаш поне имената на главите. Например „Самоделни взривни устройства“. Захарта често се използва. Ако се смеси с натриев нитрат, получаваш димка. С перманганат дава лек експлозив, но затворена херметично, може да нанесе сериозни поражения. Не знам дали пикочната киселина се връзва, но в Бюрото имат най-добрата база от данни в света. Те ще ни кажат.

Лабораторията на ФБР извършваше безплатни анализи за всички щатски и местни полицейски институции, но при две условия: да приемат резултатите за неопровержими и да ги покажат на адвоката на обвиняемия. Поради тази щедрост и голямата надеждност на анализите агентите бяха заринати от поръчки — извършваха по над 700 000 изследвания годишно.

Дори най-изтъкнатият детектив от Ню Йорк трябваше да чака на опашка за такъв анализ, но Линкълн Райм имаше вътрешен човек — специален агент Фред Делрей от манхатънското управление на ФБР често работеше с Райм и Селито и бе доста влиятелен. Не по-малко важен беше фактът, че Райм бе помогнал на Бюрото за създаването на лабораторията им по криминалистика. Той се обади на Делрей, който в момента разследваше сигналите за възможни бомбени нападения в Ню Йорк. Чернокожият агент телефонира в главната квартира на ФБР във Вашингтон и след минути към случая бе прикрепен лаборант. Купър му изпрати резултатите от анализа и цифрови снимки на кристалите.

След по-малко от десет минути телефонът иззвъня.

— Команда, вдигни телефона — заповяда Райм.

— Детектив Райм, моля.

— Аз съм Райм.

— Агент Филипс от Девета улица.

Имаше предвид Девета улица във Вашингтон. Главната квартира на ФБР.

— Какво имате за нас? — дръпнато попита Райм.

— И благодаря, че се обадихте толкова скоро — побърза да добави Сакс; понякога се налагаше да компенсира рязкото държане на Райм.

— Няма място за притеснение, госпожо. Онова, което изпратихте, ми се стори странно, затова го прехвърлих към „Анализи“. Получихме резултат. Почти няма съмнение за вида на веществото.

„Колко опасен е експлозивът?“ — запита се Райм.

— Казвайте. Какво е веществото?

— Захарен памук.

Райм не знаеше такова жаргонно наименование, но се появяваха все нови експлозиви с невиждана мощ. Дали не беше някой от тях?

— Какви свойства има?

— Сладки — отвърна след кратка пауза агентът.

— Как така?

— Сладко е. Вкусно.

— Истински захарен памук ли имате предвид? От онзи, дето се продава по панаирите?

— Да, точно така.

— Ясно — въздъхна криминалистът. — А пикочната киселина сигурно е попаднала на обувката му, когато е стъпил на някое припикано от кучета място.

— Не знам къде е стъпвал — отвърна агентът, верен на типичната за Бюрото прецизност, — но наистина даде положителен резултат на теста за кучешка урина.

Райм благодари и прекъсна връзката. Обърна се към сътрудниците си:

— Пуканки и захарен памук. Къде може да е бил?

— На футболен мач?

— Нюйоркските отбори отдавна не са играли на местен терен. По-вероятно нашият извършител е минал през място, където наскоро е имало панаир или карнавал. — Райм се обърна към Джинива: — Да си ходила на панаир в последно време? Може да те е набелязал там.

— Аз ли? Не. Не съм по панаирите.

Райм се обърна към Пуласки:

— Задачата с буболечките отпадна, полицай. Обадѝ се където трябва и провери какви разрешителни са издавани за панаири, карнавали, религиозни празници и всякакви такива.

— Слушам.

— Какво още имаме? — попита Райм.

— Люспици от конзолата на апарата за микрофилми, където го е ударил с тъпия предмет.

— Люспи ли?

— Лак, предполагам, от предмета, който е използвал.

— Добре, прати ги в Мериленд.

В мерилендската централа на ФБР имаше голям архив с данни за всякакви видове боя. Използваше се най често за сравняване на проби от автомобилна боя, но имаха и много информация за различни лакове. След още едно обаждане до Делрей Купър изпрати резултата от хроматографския анализ на люспиците. Няколко минути по-късно телефонът иззвъня. Оказа се, че такъв лак се използва при изработването на екипировка за източни бойни изкуства и полицейски палки. Лошата новина бе, че лакът не съдържа производствени маркери и се продава в големи количества — на практика с неустановим произход.

— Добре, имаме престъпник с бухалка, самоделни куршуми и кърваво въже… Тоя човек е машина за убиване.

Навън се позвъни. Том отиде да отвори и скоро върна прегърнал през рамо млада жена.

— Вижте кой е тук.

Новодошлата бе стройна, красива и с щръкнала червена коса. Прилепналите панталони и полото подчертаваха спортната ѝ фигура.

— Кара, радвам се да те видя. Предполагам, че ти си специалистката, на която се обади Сакс.

— Здрасти.

Младата жена прегърна Сакс, поздрави другите и стисна ръката на Райм. Сакс я представи на Джинива, която я поздрави учтиво, но резервирано.

Кара (знаеха само артистичния ѝ псевдоним) беше илюзионистка. Бе помогнала на Райм и Сакс като консултантка по едно разследване на убийства, извършени от умел фокусник.

Живееше в Гринич Вилидж, но обясни, че когато Сакс ѝ се обадила, била при майка си в един дом за стари хора наблизо. Отделиха няколко минути, за да разкажат кой какво прави — Кара подготвяла моноспектакъл в един салон в Сохо и имала гадже акробат. След това Райм каза:

— Имаме нужда от съвета ти.

— Разбира се. За вас ще направя всичко.

Сакс ѝ обясни за случая. Когато чу за опита за изнасилване, Кара се намръщи и прошепна на Джинива:

— Съжалявам.

Ученичката сви рамене.

— Носил е това — рече Купър и показа картата с обесения човек.

— Очакваме да ни кажеш нещо за нея.

Кара обясни, че светът на илюзиите е разделен на два лагера; илюзионисти, които само развеселяват хората, и екстрасенси, които твърдят, че притежават свръхестествени способности. Кара не обичаше вторите, но тъй като бе работила по магазини за такива атрибути, знаеше нещичко и за гадателството.

— Така, таро е стар гадателски метод и произлиза още от Древен Египет. Тестето за таро се дели на малка аркана — отговаря на петдесет и двете карти от обикновените карти за игра, и голяма аркана — от нула до двайсет и едно. Смята се, че очертават жизнения път на човека. Обесеният е дванайсетата карта от голямата аркана. — Тя поклати глава. — Но нещо не се връзва.

— Какво? — попита Селито, като леко потъркваше бузата си.

— Това изобщо не е лоша карта. Вижте картинката.

— Да, наистина изглежда доста спокоен — съгласи се Сакс — въпреки че виси надолу с главата.

— Персонажът на картинката идва от скандинавския бог Один. Той висял надолу с главата в продължение на девет дни, за да търси вътрешното знание. Ако тази карта ви се падне при гадаене, значи ви предстои търсене на духовно просветление. — Кимна към компютъра. — Може ли?

Купър ѝ махна да се настанява. След кратко търсене в Интернет Кара попита:

— Как да отпечатам това?

Сакс и помогна и след малко от лазерния принтер излезе лист с кратък текст. Купър го закачи на дъската.

— Ето какво означава картата — обяви Кара.

Обесеният не означава наказание. Той предвещава духовно търсене, което ще доведе до решение, трансформация, промяна на посоката. Картата често предсказва приемане на фактите, край на борбата, примирение. Когато ви се падне, трябва да се вслушате във вътрешния си глас, дори онова, което ви нашепва, да противоречи на логиката.

— Няма нищо общо с насилие и смърт. Предвещава духовно прозрение. — Кара поклати глава. — Не е карта, която някой убиец би оставил… ако разбира от таро. Ако искаше да остави нещо разрушително, щеше да предпочете кулата или някоя от боята на мечовете в малката аркана. Те са лоши карти.

— Значи може би я е избрал, защото изглежда страшно. Сигурно не разбира много от карти.

— Така мисля.

— Полезна информация — обяви Райм.

Сакс също благодари на Кара.

— Трябва да се прибирам — рече илюзионистката. — Имам репетиция. — Хвана Джинива за ръката. — Надявам се всичко да се оправи.

— Благодаря.

Кара се отдалечи към вратата. Спря и погледна момичето.

— Обичаш ли представления на илюзионисти?

— Не излизам много. Доста съм заета в училище.

— Давам представление след три седмици. Ако се интересуваш, подробностите са на билета.

— Би…?

— Билет.

— Нямам билет.

— Напротив. В чантичката ти е. А цветето е за късмет.

Кара излезе и външната врата се затръшна след нея.

— Какви ги говори тая? — измърмори Джинива и погледна чантичката си, която бе затворена.

Сакс се засмя:

— Отвори я.

Джинива отвори ципа и примигна от удивление. Вътре бе пъхнат билет за представлението на Кара. До него имаше изсушена теменужка.

— Как го направи? — прошепна Джинива.

— Никога не ни се е случвало да я хванем — отвърна Райм. — Знаем само, че е много добра.

— Уха!

Момичето извади лилавото цвете.

Криминалистът погледна картата, докато Купър я заканваше на дъската до листа със значението ѝ.

— Така, картата изглежда подходяща за нападение с окултни подбуди, но престъпникът не е знаел какво всъщност означава. Взел я е случайно заради ефекта.

Райм изведнъж замълча и се втренчи в таблицата на дъската. След миг разбра. Намръщи се. Обмисли идеята си за известно време, след това кимна:

— Мамка му.

Другите го погледнаха.

— Какво? — попита Купър.

— Бъркаме от самото начало.

Селито спря да търка лицето си.

— Какво имаш предвид?

— Вижте отпечатъците по нещата в плика. Той е избърсал своите, нали?

— Да.

— Обаче отпечатъци има. И вероятно са на продавачката, защото същите има и на касовата бележка.

— Да. — Селито сви рамене. — И какво от това?

— Значи е избърсал отпечатъците си, преди да занесе нещата на касата. Още в магазина.

Другите мълчаха. Подразнен, че никой не се досеща, криминалистът добави:

— Защото е искал да остави плика. За да го намерим.

Пуласки кимна:

— Иначе щеше да изтрие всичко, след като се прибере вкъщи.

— Точно така! — почти триумфално обяви Райм. — Мисля, че уликите са подхвърлени. Искал е да си помислим, че е опит за изнасилване с някакви окултни подбуди. Така, така… Да се върнем няколко крачки назад.

Неловкият поглед, който Пуласки хвърли към краката му при тази метафора, развесели Райм.

— Нападателят издебва Джинива в музея. Мястото не е обичайно за нападение с цел изнасилване. После я удря (в случая манекена) достатъчно силно, за да я убие или поне да я зашемети за няколко часа. Ако е така, защо са му тиксото и ножчето? Оставя карта таро, символизираща духовно търсене. Не, това не е опит за изнасилване.

— Какво тогава? — недоумяваше Селито.

— Точно това трябва да узнаем. — Райм се замисли за момент, после попита: — Бари не е видял нищо, нали?

— Той така ми каза.

— Но убиецът се връща и го убива. — Райм се намръщи — И господин Сто и девет счупва апарата за микрофилми. Той е професионалист, но да се поддадеш на гнева е много непрофесионално. Жертвата се измъква. Няма време да троши, защото ще я изпусне. — Райм се обърна към момичето. — Ти каза, че си чела някакъв стар вестник, нали?

— Списание.

— На апарата за микрофилми ли?

— Да.

— Тези ли?

Райм кимна към голям найлонов плик с няколко плаки, които Сакс бе взела от библиотеката. Две места в кутията, първо и трето, бяха празни.

Джинива погледна плаките и кимна:

— Да. Статията, която четях, беше тук. На празните места.

— Прибра ли плаките от апарата?

— Нямаше нищо — отвърна Сакс. — Сигурно ги е взел.

— И е счупил апарата, за да не забележим, че липсват. О, става интересно. Какво е искал да направи? Какъв е мотивът?

Селито се засмя:

— Мислех, че не се интересуваш от мотиви, само от улики.

— Има разлика, Лон. Да използваш мотив като доказателство в съда е чиста спекулация; съвсем друго е да използваш мотива, за да се добереш до улики, които недвусмислено доказват вината. Някой убива колегата си с пистолет, който откриваме в гаража му зареден и с неговите отпечатъци. В такъв случай, какво значение има дали го е застрелял просто защото не го понася или защото е бил любовник на жена му? Уликите са истинските доказателства. Добре, но ако няма пистолет, куршуми и отпечатъци? Тогава съвсем логично възниква въпросът защо е извършено убийството? Отговорът може да ни посочи улики, които ще докажат вината му. Извинете ме за лекцията.

— Край с доброто настроение, а? — измърмори Том.

Райм изръмжа:

— Пропускам нещо и това не ми харесва.

Джинива се намръщи. Райм забеляза и попита:

— Какво има?

— Ами, мислех си… Доктор Бари каза, че още някой се интересувал от същия брой на списанието. Искал да го вземе, но господин Бари му казал да изчака, докато свърша.

— Каза ли кой?

— Не.

Райм се замисли.

— Добре, да предположим, че библиотекарят казва на този някой, че ти се интересуваш от списанието. Престъпникът иска да го открадне и да те убие, защото си го прочела или ще го прочетеш.

Криминалистът, разбира се, не беше убеден в тази теория, но една от причините за успеха му бе това, че приемаше всякакви, дори най-налудничави хрумвания.

— Откраднал е статията, която ти четеше, нали?

Момичето кимна.

— Значи е знаел точно какво търси… За какво е статията?

— Нищо особено. За един от предците ми. Учителят ни накара да напишем нещо за миналото на рода си.

— Какъв ти се пада този човек?

— Мой пра-пра-пра не знам какъв, освободен роб. Миналата седмица отидох в музея и открих, че в този брой на „Илюстрован седмичник за цветнокожи“ има статия за него. Самото списание го нямаше, но господин Бари обеща да го поръча на микрофилм от хранилището. Получи се вчера.

— За какво по-точно се разказва в статията? — настоя Райм.

Джинива се подвоуми, после обясни нервно:

— Чарлз Сингълтън, моят прапрадядо бил роб във Вирджиния. Господарят му решил да освободи всичките си роби и понеже Чарлз и жена му били със семейството отдавна, господарят им подарил ферма в щата Ню Йорк. Чарлз участвал в Гражданската война, но когато се върнал, го обвинили в кражба на пари от един образователен фонд за чернокожи. За това се разказва в статията. Бях стигнала до момента, когато скочил в реката, за да избяга от полицията, но тогава се появи онзи тип.

На Райм му направи впечатление, че тя говореше правилно, но сякаш с мъка изплюваше думите. С образовани родители от една страна и приятелки като Лакиша от друга бе обяснимо Джинива да среща затруднения с езика.

— Значи не знаеш какво е станало с него, така ли? — попита Сакс.

— Според мен трябва да приемем, че нещо в статията го интересува. Кой знаеше темата на изследването ти. Учителят, предполагам.

— Не, не съм му я казала. Само Лакиша знаеше. Може да е споменала пред някого, но се съмнявам. Тя не се интересува много от училищни задачи, ако ме разбирате. Дори от своите. Миналата седмица отидох в харлемския съдебен архив да проверя дали имат сведения за престъпления от деветнайсети век, но не им казах нищо конкретно. Е, господин Бари знаеше.

— И сигурно го е споменал пред другия посетител, който се е интересувал от списанието — изтъкна Райм. — Така, сега само да предположим, че в статията има нещо, което престъпникът не иска да се разчува… може би за твоя прадядо, може би нещо друго. — Погледна Сакс. — Има ли някой на местопрестъплението?

— Един патрул.

— Обади се да разпитат служителите. Да проверят дали Бари е споменал пред някого за статията. Да претърсят и бюрото му. — Хрумна му още нещо. — И да видят с кого е говорил по телефона през последните месеци.

Селито поклати глава:

— Линк, наистина… звучи малко пресилено, не мислиш ли? Тук става дума, какво? За деветнайсети век? Това не е стар случай. Това е история.

— Професионален престъпник инсценира изнасилване, ранява човек, убива друг пред дузина полицаи и за какво? Заради една стара статия! Това не е старо, Лон. Това е сензация.

Дебелакът сви рамене и телефонира в участъка, за да даде заповеди за дежурните полицаи на местопрестъплението. После се обади в отдел „Разрешителни“ и нареди да изземат телефонните записи от служебния и домашния телефон на Бари.

Райм погледна слабичкото момиче и реши, че няма избор. Трябваше да ѝ съобщи лошата новина:

— Досещаш се какво означава това, нали? Освен, онзи тип е откраднал едно старо списание.

Замълча. По тревожния поглед на Сакс личеше, че полицайката най-после се е досетила за последствията. И предаде новината на Джинива:

— Линкълн иска да каже, че престъпникът вероятно още не се е отказал.

— Това са пълни глупости — промълви момичето и поклати глава.

След кратка пауза Райм отвърна сериозно:

— За съжаление не са.

* * *

Томсън Бойд седеше в компютърната кабинка на една манхатънска книжарница и четеше електронната страница на местен телевизионен канал, където информацията се опресняваше през няколко минути.

Заглавието на статията гласеше:

УБИТ МУЗЕЕН РАБОТНИК, СВИДЕТЕЛ НА НАПАДЕНИЕ СРЕЩУ УЧЕНИЧКА

Като си подсвиркваше небрежно, почти беззвучно, той се загледа в снимката на библиотекаря, когото току-що бе убил, и един униформен полицай пред музея. Надписът отдолу гласеше: „Доктор Доналд Бари разговаря с полицията, малко преди да бъде застрелян.“

Тъй като Джинива Сетъл беше непълнолетна, името и не се споменаваше, пишеше само, че е гимназистка от Харлем. Томсън бе доволен от тази информация; досега не знаеше в кой квартал живее. Свърза мобилния си телефон с Ю Ес Би порта на компютъра и прехвърли снимката на момичето, която бе направил. Изпрати я по електронната поща на анонимен адрес.

Изключи се от мрежата, плати — в брой, разбира се — и тръгна по Бродуей към финансовия район, като все така си подсвиркваше. Купи си кафе от една будка, изпи половината, след това пъхна в чашата микрофилмовите плаки, които бе откраднал, и я хвърли в едно кошче.

Спря при един телефонен автомат и се огледа, за да се увери, че не го наблюдават. Набра номер. Гласовата поща нямаше встъпително съобщение, само изпиука.

— Аз съм. Проблем със Сетъл. Открий къде живее и учи. Гимназистка е в Харлем. Това знам. Изпратих ти нейна снимка. Обади ми се, когато чуеш съобщението ми. Трябва да го обсъдим.

Томсън продиктува номера на телефонния автомат и затвори. Отдръпна се, скръсти ръце и зачака. Успя да изсвири само три такта от „Ти си слънцето на моя живот“, преди телефонът да иззвъни.

7.

Криминалистът погледна Селито.

— Къде е Роланд?

— Бел ли? Придружаваше някого от програмата за защита на свидетелите, но трябва вече да се е върнал. Да му се обадя ли?

— Да.

Селито телефонира и от разговора Райм разбра, че Бел веднага тръгва от главното управление на „Полис плаза“.

Джинива се намръщи.

— Детектив Бел само ще те наглежда — обясни Райм. — Нещо като бодигард. Докато изясним всичко… Така, имаш ли представа за каква кражба е бил обвинен Чарлз?

— В статията пишеше злато или пари, не помня добре.

— Откраднато злато. Аха, това е интересно. Алчност, тя е един от най-добрите мотиви.

— Чичо ти дали знае нещо за това? — поинтересува се Сакс.

— Чичо ли? О, не, той е брат на майка ми. Чарлз е от страната на баща ми. А татко знаеше съвсем малко. Леля му ми даде няколко писма на Чарлз, но и тя не знаеше много за него.

— Къде са тези писма? — сепна се Райм.

— Нося едно. — Джинива го извади от чантичката си. — Другите са вкъщи. Леля мислеше, че има още вещи на Чарлз, но не се сещаше къде са. На няколко пъти се е местила и предполагаше, че са останали при някой съсед. — Джинива замълча и се намръщи. — Сетих се нещо. Не знам дали ще помогне.

— Казвай — подкани я Сакс.

— Спомням си едно от писмата. Чарлз говори за някаква тайна.

— Тайна ли?

— Да, пише, че се измъчва, защото не може да разкрие истината. Но ако го сторел, щяло да се случи нещастие, катастрофа. Нещо такова.

— Може би става дума за кражбата — предположи Райм.

Джинива настръхна.

— Както вече казах, според мен не я е извършил. Мисля, че са го натопили.

— Защо?

Тя сви рамене:

— Прочетете писмото.

Понечи да го подаде на Райм, но се усети и го даде на Мел Купър, без да се извини за грешката.

Техникът постави писмото върху скенера и след миг елегантно изписаните думи в стила на деветнайсети век се появиха върху плоските монитори.

Г-жа Вайълет Сингълтън

в дома на

Г-н и госпожа Уилям Дод

Есекс Фарм Роуд

Харисбърг, Пенсилвания

14 юли 1863

Скъпа Вайълет,

Сигурно си научила ужасните новини от Ню Йорк.

Мога да те успокоя, че редът е възстановен, но на ужасна цена.

Тук положението е взривоопасно; нервите на гражданите все още са опънати от икономическата криза преди няколко години. Според „Трибюн“ на г-н Грийли „пукането на сапунените мехури“ на световния финансов пазар е било причинено от недобросъвестни спекулации и непредпазливо кредитиране.

При тези условия дори малка искра бе достатъчна, за да предизвика бунт сред наборните части на федералната войска, които според преобладаващото мнение бяха необходими поради удивителната сила и упоритост на южняците. Съпротивата се оказа по-ожесточена и смъртоносна, отколкото очаквахме. Основна мишена за омразата на тълпата станахме ние — цветнокожи, аболиционисти и републиканци — и силите на военната полиция.

Бунтовниците, главно ирландци, вилнееха из града, нападаха всеки цветнокож, когото срещнеха, ограбваха къщи и магазини. По случайност бях заедно с двама учители и директора на Сиропиталището за цветнокожи деца, когато тълпата нападна сградата и я подпали! Вътре имаше повече от 200 деца! С божията помощ успяхме да заведем малките на безопасно място в близкия полицейски участък, но бунтовниците щяха да ни разкъсат, ако бяхме попаднали в ръцете им.

Боевете продължиха целия ден. Вечерта започна линч. Обесиха един чернокож, запалиха трупа му и танцуваха наоколо като пияни диваци. Това ме потресе!

Избягах във фермата ни на север и смятам да се посветя на обучение на децата в училище, работа в градината и всичко друго, с което бих могъл да помогна за свободната кауза на нашия народ.

Скъпа жено, след тези ужасни събития животът ми се струва опасно и несигурно нещо и — ако си готова да предприемеш това пътуване — бих искал двамата със сина ни да дойдете при мен. Изпращам ви билети и десет долара за пътни разходи. Ще ви посрещна на гарата в Ню Джърси и оттам ще вземем параход нагоре по реката до фермата.

Можеш да работиш с мен в училището, а Джошуа ще продължи обучението си и ще помага на нас и Джеймс във винарната и магазина. Ако някой те пита каква работа имаш във фермата, казвай, че само се грижим за стопанството, докато господарят Трилинг го няма. Омразата, която видях в очите на бунтовниците, ме убеди, че никъде не е безопасно, дори в нашето идилично кътче. Ако се разчуе, че собствениците са негри, веднага ще се намери някой, който ще пожелае да ни подпали или ограби.

Дойдох от място, където ме държаха в плен и ме смятаха само за три пети човек. Надявах се, че като се преместя на север, това ще се промени. Уви, този момент все още е далеч. След трагичните събития от последните няколко дни разбрах, че ние с теб и другите като нас все още не сме приети като пълноправни хора и борбата ни за равенство в очите на другите трябва да продължи с неотслабваща решителност.

Предай моите поздрави на сестра си и Уилям, и на децата им, разбира се. Кажи на Джошуа, че се гордея с успехите му по география.

С трепет чакам деня, когато ще видя теб и сина си, и се моля на Господ да е по-скоро.

С обич, Чарлз

Джинива взе писмото от скенера. Вдигна очи и каза:

— Войнишките бунтове от 1863 година. Най-тежките граждански вълнения в американската история.

— Тук не се споменава нищо за тайната — изтъкна Райм.

— Тоя е в другите писма, които са вкъщи. Показах ви това, за да видите, че не е бил престъпник.

Райм се намръщи:

— Да, но кражбата е била пет години след като е написал това. Защо го приемаш като доказателство, че е невинен?

— Исках да ви покажа, че не звучи като крадец, нали? Това не е човек, който би откраднал от благотворителен фонд за бивши роби.

— Това не е доказателство.

— Според мен е.

Момичето отново погледна писмото и го изглади с ръка.

— Какво означава това „три пети човек“? — поинтересува се Селито.

Райм си спомни, че имаше нещо такова в американската история, но понеже нямаше навик да се обременява с ненужни знания, не можеше да каже точно какво.

Джинива обясни:

— Преди Гражданската война при изчисляване на представителството в Конгреса робите се брояли като три пети човеци. Това не било унизителна мярка на Конфедерацията, както бихте си помислили; идеята била на Севера. Те изобщо не искали робите да се броят, понеже така Югът щял да има повече представители в Конгреса и Изборната комисия. Южняците искали робите да се броят като цели хора. Правилото за трите пети било компромисно решение.

— Брояли ги при определянето на местата в Конгреса, но пак нямали право да гласуват — изтъкна Том.

— О, разбира се.

— Също като жените — добави Сакс.

В момента Райм най-малко от всичко се интересуваше от историята на гражданските права в Америка.

— Искам да видя и другите писма, а също да се намери друго копие на списанието „Илюстрован седмичник за цветнокожи“. Кой брой?

— От двайсет и трети юли хиляда осемстотин шейсет и осма — отвърна Джинива. — Но трудно ще се намери.

— Ще се постарая — обеща Мел Купър и веднага затрака по клавишите.

Джинива погледна часовника си.

— Вече наистина трябва…

— Привет на всички — чу се провлачен мъжки глас от вратата.

Роланд Бел бодро влезе в лабораторията; носеше дебело кафяво яке, синя риза и дънки. Роденият в Северна Каролина полицай преди няколко години се беше преместил в Ню Йорк по лични причини. Имаше буйна кестенява коса и добродушни очи и беше толкова небрежен, че градските му колеги често се изнервяха. Райм обаче подозираше, че върши всичко бавно не заради южняшката кръв, а заради важността на работата си. Бел беше специалист по охраната на свидетели и други потенциални жертви на насилие. Групата му не беше официално в структурата на Нюйоркското полицейско управление, но въпреки това се водеше „Отряд за специални задачи“. Съкращението ОСЗ можеше да се тълкува и като „Отряд за спасяване на задници“.

— Роланд, това е Джинива Сетъл.

— Здрасти, госпожице — изръмжа детективът и се здрависа с нея.

— Не ми трябва бодигард — отсече момичето.

— Не се притеснявай, няма да ти се пречкам. Честна дума. Ще стоя скрит като кърлеж във висока трева. — Бел погледна Селито. — Какъв е случаят?

Дебелият детектив го запозна с подробностите, които им бяха известни до момента. Бел слушаше спокойно, но Райм видя тревога в очите му. След като изслуша Селито. Южнякът отново си придаде весело изражение и зададе на Джинива няколко въпроса за нея и семейството ѝ, за да може да планира мерките за охрана. Тя отговаряше колебливо, сякаш полагаше голямо усилие.

След като Бел най-после свърши, Джинива заяви нетърпеливо:

— Трябва вече да тръгвам. Някой би ли ме закарал вкъщи? Ще си взема учебниците и писмата на Чарлз. Трябва обаче да отивам на училище.

— Детектив Бел ще те закара у дома — успокои я Райм и добави със смях: — Но за училището, мисля, че се разбрахме днес да почиваш. Можеш да си преговаряш уроците или нещо друго.

— Не, не сме се разбирали такова нещо! Вие казахте „ще ти зададем няколко въпроса, пък после ще видим“.

Не бяха много хората, които обръщаха думите на Райм срещу самия него. Той изръмжа:

— Няма значение какво съм казал. Трябва да си останеш вкъщи, защото престъпникът може вече да те търси. Опасно е.

— Господин Райм, задължително трябва да се явя на тези тестове. В моето училище не се приемат изключения от програмата.

Джинива ядосано стискаше една гайка на дънките си. Беше толкова слабичка. Райм се почуди дали родителите ѝ не са маниаци на здравословното хранене и не ѝ дават само диетичен хляб и тофу. Изглежда много преподаватели залитаха в тази крайност.

— Веднага ще се обадя в училището — намеси се Сакс. — Ще им кажем за нападението и…

— Искам да отида — тихо каза Джинива и погледна Райм в очите. — Веднага.

— Остани си вкъщи поне един-два дни, докато научим повече — опита се да я склони той. — Или докато спипаме този негодяй.

С тези жаргонни думи искаше да я предразположи, но веднага съжали. Прозвуча престорено. По същия начин пред него хората говореха твърде високо и твърде весело, само защото беше инвалид. Това го дразнеше.

По същата причина се подразни и Джинива.

— Наистина бих се радвала някой да ме закара — натърти тя. — Иначе ще взема метрото. Но ако искате онези писма, трябва да тръгвам веднага.

Раздразнен от този спор, Райм отсече:

— Не позволявам.

— Може ли да използвам телефона?

— Защо?

— Искам да се обадя на един човек.

— Какъв човек?

— Онзи адвокат, за когото споменах. Уесли Гоудс. Има кантора в Харлем.

— Искаш да му се обадиш? — намеси се Селито. — Защо?

— Да го попитам дали имате право да ме спирате от училище.

Райм изсумтя:

— За твое добро е.

— Това ще реша сама.

— Може би родителите или чичо ти.

— Не са те, които завършват единайсети клас напролет.

Сакс се изкиска. Райм я погледна мрачно.

— Само за ден-два, госпожице — намеси се Бел.

Джинива продължи, сякаш не го чу:

— Господин Гоудс освободи Джон Дейвид Колсън от „Синг-синг“, след като беше лежал десет години за убийство, което не е извършил. И на два-три пъти е съдил Ню Йорк, самия щат. Досега няма загубено дело. Наскоро завърши едно във Върховния съд. За правата на бездомниците.

— И него е спечелил, нали? — изръмжа Райм.

— Обикновено печели. Не знам да е загубил някое.

— Това е лудост — измърмори Селито. Все още търкаше мястото, където го бе опръскала кръвта. — Ти си дете…

— Няма ли да ми позволите да се обадя? — сопна се Джинива. — Дори затворниците имат това право.

Дебелакът въздъхна и махна към телефона.

Тя извади тефтерчето си и набра.

— Уесли Гоудс — измърмори Райм.

Джинива вирна глава, докато чакаше да ѝ се обадят, и добави:

— Завършил е в Харвард. А, съдил е и армията. За правата на хомосексуалистите, струва ми се.

Заговори по телефона:

— Господин Гоудс, моля… Предайте му, че Джинива Сетъл го търси. Свидетелка съм на престъпление и съм задържана от полицията. — Даде адреса на Райм и добави:

— Държат ме против волята ми и…

Райм погледна Селито, който завъртя очи и измърмори:

— Добре.

— Чакайте — каза Джинива по телефона; обърна се към едрия детектив. — Пускате ли ме на училище?

— Само за теста.

— Два са.

— Добре. За двата проклети теста — изръмжа Селито, после заръча на Бел: — Не се отделяй от нея.

— Ще я следвам като куче.

Джинива пак заговори по телефона:

— Кажете на господин Гоудс, че всичко е наред. Споразумяхме се.

Затвори.

— Преди това обаче искам писмата — заяви Райм.

— Дадено.

Джинива метна раницата си през рамо.

— Ти — заповяда Селито на Пуласки. — Върви с тях.

— Слушам.

След като Бел, Джинива и новобранецът излязоха, Сакс погледна вратата и се засмя:

— Това се казва костелив орех.

— Уесли Гоудс — изсмя се Райм. — Как го измисли? Сигурно се обади на „Точно време“ или прогнозата.

Кимна към дъската с уликите:

— Да продължаваме. Мел, заеми се информацията за панаирите. Искам данните, които имаме досега, да се изпратят в Картотеката за особено тежки престъпления. Разпитайте във всички библиотеки и училища дали някой се е интересувал от Сингълтън или „Илюстрован седмичник“. А, и да се провери кой произвежда пликовете с усмихнато лице.

— Трудна задача.

— Такъв е животът. И изпрати проба от кръвта в КОДИС.

— Нали решихме, че престъплението не е на сексуална основа.

КОДИС бе картотека с ДНК-данни за осъждани изнасилвани.

— Ключовата дума е „мисля“, Мел, не „знам със сигурност“.

— Дотук с доброто настроение — вметна Том.

— И още нещо… — Райм се приближи до дъската и погледна снимката на убития библиотекар и схемата на мястото на стрелбата. — На какво разстояние беше жената?

— Коя, ранената ли? — уточни Селито. — На около три метра.

— Кого простреля най-напред?

— Нея.

— Как бяха групирани куршумите, които улучиха библиотекаря?

— Много близо. На сантиметри един от друг. Тоя тип е добър стрелец.

— Жената не е улучена случайно — измърмори Райм. — Нарочно я е прострелял.

— Какво?

Криминалистът се обърна към най-добрия стрелец в стаята:

— Сакс, при бърза стрелба кой куршум е най-точен?

— Първият. При него не трябва да компенсираш отката.

— Ранил я е нарочно — заключи Райм. — За да спечели време да избяга.

— Олеле — прошепна Купър.

— Предупредете Бел. Също Бо Хауман и хората му. Нека да знаят с кого си имаме работа. Този мръсник стреля по случайни минувачи.

Втора част

Кралят на графитите

8.

Едрият мъжага вървеше през Харлем и си мислеше за телефонния разговор, който проведе преди около час. Зарадва се, но стана по-нервен и предпазлив. Все пак се надяваше, че нещата най-сетне ще се подредят.

Е, заслужаваше да успее поне в едно начинание, нещо, което да му вдъхне кураж.

Напоследък късметът не беше на страната на Джакс. Разбира се, той се радваше, че се е измъкнал от пандиза, но през изминалите два месеца на свобода само мизерстваше; самотен, без пукната пара. Днес обаче беше друго. Новината за Джинива Сетъл можеше завинаги да промени живота му.

Той вървеше по Пето авеню към парка „Сейнт Амброуз“ и от ъгъла на устата му стърчеше цигара. Наслаждаваше се на хладния есенен въздух, наслаждаваше се на слънцето. Наслаждаваше се на факта, че хората го заобикалят отдалеч. Дължеше се отчасти на мрачното му лице. Също на затворническите му татуировки. И на накуцването. (Макар че не накуцваше като стар побойник, нито като уличен бандит; просто старата рана от куршум го измъчваше. За това обаче никой не подозираше.)

Джакс носеше обичайното си облекло: дънки, оръфано войнишко яке и износени кожени обувки. В джоба си имаше дебела пачка банкноти, нож с рогова дръжка, цигари и един-единствен ключ от апартаментчето си на 139-та улица. В двустайното му жилище имаше само легло, маса, два стола, стар компютър и две евтини тенджери. Не беше много по-добре от килията в щатския затвор.

Той спря и се огледа.

Ето го — хилав тип със сивкаво-кафеникава кожа и неопределима възраст (можеше да е на трийсет и пет или на шейсет). Стоеше облегнат на паянтовата телена мрежа на парка в сърцето на Харлем. В тревата зад него проблясваше стъклена бутилка.

— Как е, човече? — попита Джакс, запали нова цигара и спря.

Хилавият тип премигна озадачено. Погледна цигарите, които Джакс му предложи. Колебливо взе една и я прибра в джоба си.

— Ти ли си Ралф? — попита бившият затворник.

— А ти кой си?

— Приятел на Делил Маршал. Лежах с него в пандиза.

— Лил ли?

Хилавият тип се поотпусна. Спокойно изгледа непознатия, който можеше да го прекърши на две.

— Лил на свобода ли е?

Джакс се изсмя:

— Лил е вкарал четири куршума в кратуната на някакъв нещастник. По-вероятно негър да стане президент, отколкото да го освободят.

— Понякога пускат предсрочно, човече — оправда се Ралф, опитвайки се да прикрие факта, че е изпитвал Джакс. — Какво вика Лил?

— Каза да те издиря. Обади му се. Той ще потвърди.

— Щял да потвърди. Я ми опиши татуировката му.

Хилавият Ралф със смешната козя брадичка се поокопити. Пак го изпитваше.

— Коя? — контрира Джакс. — Розата или ножа? Знам също, че имал и около оная си работа, ама нея не съм я виждал отблизо.

Ралф кимна:

— Как се казваш?

— Джаксън. Алонсо Джаксън, но ми викат Джакс.

Някога името му бе известно в квартала. Запита се дали Ралф е чувал за него. Явно не — хърбавият негодник не реагира. Джакс се ядоса.

— Обади се на Делил да провериш. Само не споменавай името ми по телефона, ако ме разбираш. Кажи, че Кралят на графитите е дошъл да му помогнеш.

— Кралят на графитите — повтори Ралф.

Явно се чудеше откъде идва този прякор. Дали Джакс пръскаше кръвта като цветен спрей?

— Добре. Може да проверя. Зависи. Значи теб са те пуснали.

— Да.

— За какво лежа?

— Грабеж и незаконно оръжие. — Джакс понижи глас. — Искаха да ме тикнат по двайсет и пети, но ми се размина.

Намекваше за член 125.25 от наказателния кодекс — опит за убийство.

— И сега си свободен, а? Супер.

На Джакс му се стори странно: когато го поздрави и го почерпи цигара, хилавият нещастник щеше да напълни гащите. Сега, след като научи, че е лежал за въоръжен грабеж и опит за убийство и пръска кръвта като спрей, Ралф видимо се успокои.

Добрият стар Харлем.

Преди да го освободят от затвора, Джакс помоли Делил Маршал за помощ и той го насочи към Ралф. Лил обясни защо дребният негодник е толкова полезен: „Тоя се бута навсякъде, сякаш улиците са негови. Знае всичко. А ако не знае, може да научи.“

Кървавият Крал на графитите дръпна силно от цигарата си и заговори по същество:

— Имам нужда от помощ, човече.

— Тъй ли? Какво по-точно?

„Какво по-точно искаш“ и „какво по-точно ще изкарам“ — въпросът имаше две страни.

Справедливо.

Джакс се огледа. Освен тях наоколо имаше няколко гълъба и две дребнички, хубави доминиканки, които минаваха наблизо. Въпреки студа носеха прилепнали бодита и тесни шорти, подчертаващи пищните им форми.

— Хей, мацета — извика Джакс.

Момичетата пресякоха улицата и се отдалечиха на изток в своя територия. Пето авеню от край време беше граница между черния Харлем и Испанския квартал — Ел Барио. Преминеш ли на изток от Пето, това вече е „Другата страна“. Пак ще си пич, пак ще си готин, но ще си в друг Харлем.

Джакс изпрати момичетата с жаден поглед.

— Мамка му.

Твърде дълго бе стоял в затвора.

— Думай — подкани го Ралф и скръсти ръце като египетски принц.

Джакс изчака около минута, после се наведе и прошепна на ухото на фараона:

— Трябва ми патлак.

— Още си свеж, пич — отговори Ралф след известно замисляне. — Ако те пипнат с патлак, веднага пак ще те опандизят. Отиваш директно в „Райкърс“. Струва ли си да рискуваш толкова?

— Можеш ли да ми намериш или не? — търпеливо попита Джакс.

Дребосъкът се намести и го погледна.

— Много гот си лафим с теб, пич, ама хабер си нямам откъде да ти взема. Патлак имам предвид.

— Е, тогава тия зелените ще отидат за друг.

Джакс извади една пачка, взе няколко двайсетачки и ги подаде на Ралф. Внимателно, разбира се. Един чернокож да подава на друг банкноти в Харлем — това веднага би привлякло полицията, дори двамата току-що да са излезли от Баптистката църква.

Ралф вдигна вежди и бързо прибра парите.

— Имаш доста хартийки.

— Така си е. И част от тях могат да са твои още сега. Пък после може да получиш и още. Вадиш късмет. Е, имаш ли интерес?

Джакс прибра пачката.

— Какъв патлак? — изръмжа Ралф.

— Малък. Да се крие лесно, сещаш ли се?

— Ще ти струва пет.

— Два.

— Студен ли?

Като че ли Джакс ще иска оръжие с регистрационен номер.

— Ти как мислиш?

— Значи два не стигат — отвърна дребният египтянин.

Беше станал по-смел; никой не убива човек, от когото иска услуга.

— Три — предложи Джакс.

— Три и половина.

Джакс се замисли. После удари юмрука на Ралф със своя. Пак се огледа.

— Искам и нещо друго. Имаш ли връзки в училищата?

— Може би. Какви училища? Не знам нищо за Бронкс, Бруклин или Куинс. Само тук, в махалата.

Джакс се намръщи. „Махала“ ли? Той бе израснал в Харлем и не беше живял на друго място, освен в казарми и затвори. Можеше да го наречеш „квартал“, но не и „махала“. Махали имаше в Ел Ей, Нюарк и някои райони на Бруклин. Харлем беше друг свят. Джакс се ядоса, че Ралф използва тази дума, въпреки че едва ли се отнасяше с някакво неуважение към квартала. Навярно просто гледаше неподходящи филми.

— Само тук — рече Джакс.

— Ще поразпитам.

Ралф звучеше малко разтревожено — нищо чудно, при положение че разговаряше с главорез, който иска пистолет и в същото време разпитва за местните гимназии. Джакс му пъхна още четирийсет долара. Това значително облекчи съвестта на дребосъка.

— Добре, кажи какво да търся.

Джакс извади разпечатка от електронната версия на нюйоркския „Дейли нюз“. Подаде на Ралф лист, озаглавен „Сензационни новини“.

Джакс почука с пръст по листа.

— Търся това маце.

Ралф прочете статията „Застреляха музеен работник в центъра“ и отбеляза:

— Тук не пише нищо за нея; къде живее, къде учи, нищо. Не споменават дори скапаното ѝ име.

— Казва се Джинива Сетъл. Колкото до останалото… — Джакс кимна към джоба на дребосъка. — Нали затова ти плащам.

— Защо ти трябва? — попита Ралф, без да отмества поглед от статията.

Джакс замълча, сетне се наведе към мръсното ухо на дребосъка и прошепна:

— Понякога многото въпроси не са полезни за здравето.

Ралф понечи да попита нещо, но бързо се досети. Кралят на кървавите графити вероятно има предвид него. Затова каза само:

— Добре, дай ми час-два.

Остави на Джакс телефонния си номер. Малкият фараон се отдели от телената мрежа, взе бутилката с малцово уиски от тревата и се отдалечи.

* * *

Роланд Бел караше бавно през Харлем. Повечето сгради бяха порутени, някои — изоставени. По улиците бяха натрупани развалени електроуреди и купища боклук, а средната възраст на колите беше седем-осем години. Надраскани с графити плакати рекламираха постановки в „Аполо“ и други реномирани театри, а по стените и талашитените прегради бяха налепени съобщения за изяви на по-малко известни певци, диджеи и улични актьори. По улиците на групички се шляеха младежи и гледаха колата предпазливо и презрително, а понякога и с открита омраза.

На запад обстановката коренно се промени. Необитаемите сгради се разрушаваха или ремонтираха, а на оградите на строителните обекти висяха плакати, показващи как ще изглеждат новите постройки. Кварталът на Джинива се намираше недалеч от парк „Морнингсайд“ и Колумбийския университет, беше зелен и чист. Хубавите стари постройки бяха в изряден вид. Зад железните огради бяха паркирани скромни, но лъскави коли.

Джинива посочи четириетажна каменна сграда с релефи и лъскави железни решетки на прозорците.

— Тук живея.

Бел спря на платното две къщи по-нататък.

— Ъ… детективе — измънка Пуласки, — тя май имаше предвид онази къща.

— Знам. Не е нужно да показваме на всички къде живеят хората, които охраняваме.

Новобранецът кимна, сякаш искаше да си набие в главата това правило.

„Толкова е млад — помисли си Бел, — толкова много има да учи.“

— Ще вляза с нея. Ти наблюдавай.

— Слушам, сър. За какво по-точно?

Детективът нямаше време да въвежда младока в тънкостите на занаята; самото му присъствие бе достатъчно усложнение.

— Да не дойдат лошите — отвърна Бел.

Патрулната кола, която ги придружаваше, спря зад цивилния форд „Краун Виктория“ на детектива. Полицаят, който я караше, щеше веднага да тръгне към Райм, за да му занесе писмата. След малко дойде друга кола, шевролет без отличителни знаци. Вътре имаше двама служители от отряда за закрила на свидетели; те щяха да останат на пост пред къщата. След като научи, че за отвличане на вниманието престъпникът е готов да стреля по случайни минувачи, Бел повика подкрепления. Натовари със задачата Луис Мартинес, спокоен, едър детектив, и Барби Линч, интелигентна, млада полицайка, която имаше талант да надушва опасностите.

Стройният южняк слезе от колата, огледа се и закопча спортното си яке, за да скрие двата си пистолета. Бел се справяше добре като полицай както в родното си градче, така и в големия град, но истинската му стихия бе охраната на свидетели. Имаше талант за това, както надушваше дивеча в родната си Северна Каролина. Забелязваше не само очевидните признаци — проблясък на оптически мерник, изщракване на пълнител или минувач, който наблюдава свидетеля в отражението на някоя витрина — а и някак си усещаше злите помисли. Умееше да прецени кога на пръв поглед неумело паркирана кола осигурява на убиеца възможност да се измъкне бързо, без да прави излишни маневри. Щом погледнеше улицата и разположението на къщите, веднага се запитваше: „Къде би могъл да се скрие нападателят?“

Сега Бел прецени, че няма опасност, и тръгна с нива Сетъл към дома ѝ. Даде знак на Мартинес и Линч да се приближат. Представи ги на момичето, след което двамата полицаи се отдалечиха да огледат района. Джинива отключи външната врата и тримата с униформения полицай се качиха на втория етаж.

— Чичо Бил — извика тя, щом потропа на вратата. — Аз съм.

Отвори им едър мъж около петдесетте с няколко бенки на бузата. Усмихна се и кимна на Бел:

— Приятно ми е да се запознаем. Аз съм Уилям.

Детективът се представи и се ръкуваха.

— Миличка, добре ли си? Ужасна случка.

— Добре съм. Полицията ще се навърта известно време наоколо. Опасяват се, че онзи човек може пак да ме нападне.

Чичото се намръщи загрижено:

— По дяволите. — Махна към телевизора. — В новините само за теб говорят.

— Споменаха ли името ѝ? — тревожно попита Бел.

— Не. Защото е непълнолетна. И не са показали снимки.

— Това е добре… — Свободата на словото беше нещо много хубаво, но понякога на Роланд Бел му се искаше да наложи известна цензура по отношение самоличността на свидетелите. — Така, изчакайте в антрето. Искам да проверя вътре.

— Добре.

Бел влезе и огледа апартамента. Входната врата се заключваше с две резета и стоманена ключалка. Предните прозорци гледаха към отсрещните къщи. Имаше странично прозорче към тясна уличка и съседната сграда. На отсрещната стена нямаше прозорци, удобни за стрелба. При все това Бел затвори прозорците и спусна щорите.

Апартаментът беше голям — в коридора имаше две врати, предна към хола и задна към килера. Бел се увери, че ключалките работят и се върна в антрето.

— Готово.

Джинива и чичо ѝ се обърнаха.

— Изглежда добре — обяви Бел. — Само дръжте вратите и прозорците заключени, а щорите — спуснати.

— Добре — отвърна чичото. — Ще се постараем.

— Отивам за писмата — каза Джинива и влезе в една от спалните.

След като прецени апартамента от гледна точка на безопасността, Бел го погледна като място за живеене.

Стори му се стерилно. Безупречни бели мебели, кожена тапицерия и ленени покривки, навсякъде — пластмасови предпазители. Купища книги, африкански и карибски статуетки и картини, витрина със скъп порцелан и кристали. Африкански маски. Много малко вещи със сантиментална стойност. Почти никакви семейни снимки.

Жилището на Бел бе пълно със снимки на всякакви роднини — особено на двете му момчета, а също на всичките им братовчеди от Северна Каролина. Имаше ѝ няколко фотографии на покойната му жена, но от уважение към сегашната му любима — Луси Кър, отскоро шериф в Щата на катранените хълмове — нямаше снимки на Бел с предишната му съпруга, само на майката със синовете ѝ. (Луси, чиито снимки също изобилстваха по стените, заяви, че го уважава, задето е запазил фотографиите на покойната госпожа Бел с децата ѝ.)

Бел попита чичото на Джинива дали е виждал наскоро непознати в сградата.

— Не, господине. Никого.

— Кога ще се върнат родителите ѝ?

— Не мога да кажа. Джинива е говорила с тях.

Момичето се върна след пет минути. Подаде на Бел плик с два пожълтели листа и заръча:

— Внимавайте. Нямам копия.

— О, не познаваш господин Райм. Той пази уликите като зеницата на окото си.

— Отивам на училище — обяви Джинива пред чичо си; обърна се към Бел: — Да тръгваме.

— Слушай, момиче, искам да се държиш учтиво, както съм те учил — измърмори чичото. — Ще казваш „сър“ или „господине“, когато говориш с възрастни.

Тя го погледна дръзко:

— Не помниш ли какво казва татко? Че всеки трябва да си заслужи правото да го наричат „сър“. И аз така смятам.

Чичото се засмя:

— Такава си е моята племенничка. Опако дете. Затова толкова я обичаме. Прегърни чичо си, момиче.

Смутено и сковано, също като синовете на Бел пред други хора, Джинива прегърна чичо си.

На стълбището Бел връчи писмата на униформения полицай и нареди:

— Незабавно ги занеси на Линкълн Райм.

— Слушам.

След това детективът извика Мартинес и Линч. Те докладваха, че навън е чисто. Бел и момичето се качиха в колата при Пуласки.

Когато запали двигателя, Бел се обърна към Джинива:

— Я кажи, носиш ли някоя книга, която няма да ти трябва днес?

— Книга ли?

— Учебник.

Тя извади един.

— Социология. Голяма скука.

— Няма да го чета. Мисля да се представя за учител.

Тя кимна:

— Да играете учител. Яко.

— И аз така си помислих. Сега би ли си сложила колана? Благодаря. Ти също, младежо.

9.

Дори да бе проявявал сексуално насилие, Извършител 109 нямаше ДНК-досие в КОДИС.

„Когато нещата не вървят, не вървят“ — замисли се Райм. Бяха получили куршумените фрагменти, извадени от тялото на доктор Бари, но те бяха още по-натрошени от онзи в ранената жена и не бяха подходящи за идентификация в ИБИС или „Дръгфайър“, картотеката на Бюрото за наркотиците и огнестрелните оръжия.

Получиха свидетелствата на неколцина служители от музея. Бари не беше споменавал някой да се интересува от „Илюстрован седмичник“ от 1868 година. В документацията на музея също нямаше нищо полезно; всички разговори преминаваха през телефонната централа и се пренасочваха към служебните телефони, но не се водеше регистър на обажданията. Списъкът на разговорите му от мобилния телефон също не водеше до нищо.

Купър докладва наученото от собственика на „Трентън пластикс“, една от най-големите фирми за найлонови пликове в страната. Ето каква беше историята на усмихнатото лице:

— През шейсетте една застрахователна компания пуснала такива значки за служителите си; един вид за повдигане на духа и като реклама. През седемдесетте двама братя нарисували такова лице на плакат с лозунга „Бъдете щастливи“. Като алтернатива на символа за мир. Оттогава всяка година усмивката се отпечатвам върху петдесет милиона продукта на десетки фирми.

— Каква беше целта на тази лекция по поп култура? — изръмжа Райм.

— Че дори да има авторски права, десетки компании правят пликове с усмихнати лица. Неустановим източник.

„Пак на камък…“ — помисли си Райм.

От десетината музеи и библиотеки, които Купър, Сакс и Селито провериха, на две места им съобщиха за клиент, който се интересувал от юлския брой на „Илюстрован седмичник“ от 1968 година. Това бе окуражаващо, защото потвърждаваше теорията на Райм, че вероятно причината за нападението над Джинива е в списанието. Никъде обаче нямаха търсения брой и не си спомняха името на клиента — дори да се беше представил. Списанието не можеше да се намери никъде. От Музея за афро-американска журналистика отговориха, че имали всички броеве, но търсеният бил изчезнал.

Райм се намръщи при тази новина. В този момент компютърът на Купър изпиука и техникът обяви:

— Отговор от Архива за особено тежки престъпления.

Натисна няколко клавиша и електронното писмо се появи на мониторите в стаята. Селито и Сакс се приближиха до един, Райм се вгледа в своя. Писмото бе поверително, от един детектив в лабораторията по криминалистика в Куинс.

Детектив Купър,

Направихме проверка на данните, които ни изпратихте. Има две съвпадения.

Първи случай: убийство в Амарильо, Тексас. Картотечен номер 3451-03 (Тексаски рейнджъри).

Преди пет години шейсет и седем годишният Чарлз Т. Тъкър, пенсиониран държавен служител, бил намерен мъртъв зад търговския център близо до дома си. Бил ударен по главата с тъп предмет, вероятно за зашеметяване, и след това — линчуван. Обесен с памучно въже на близко дърво. Ожулванията по врата показват, че жертвата е била в съзнание няколко минути преди настъпване на смъртта.

Прилики с Извършител 109:

> Жертвата е зашеметена с един удар по тила.

> Извършителят е носил обувки номер 11, най-вероятно от марката „Бас“. Неравномерно износване на дясната, говорещо за изкривено навън стъпало.

> Оръжието на убийството е памучно въже със следи от кръв; влакната са подобни на откритите във вашия случай.

> Подхвърлени улики. Местопрестъплението било нагласено като при ритуално убийство. На земята били наредени свещи и имало начертана пентаграма. Направено

> заключение, че става дума за постановка за заблуда на полицията. Друг мотив не е установен.

> Не са открити отпечатъци; извършителят е носил гумени ръкавици.

Статус: замразено разследване.

— Какъв е следващият случай? — попита Райм.

Купър прехвърли надолу.

Втори случай: убийство в Кливланд, Охайо, картотечен номер 2002-34554Р (Щатска полиция на Охайо).

Преди три години четирийсет и пет годишният бизнесмен Грегъри Талис бил намерен застрелян в апартамента си.

Общи черти с Извършител 109:

> Жертвата е зашеметена с удар в тила.

> Извършителят е носил обувки „Бас“ с изкривено навън стъпало.

> Причина за смъртта — три куршума в сърцето. Малък калибър, вероятно двайсет и втори или двайсет и пети, подобно на сегашния случай.

> Не са намерени отпечатъци; извършителят е носил гумени ръкавици.

> Жертвата била събута и в ануса ѝ била вкарана бутилка, за да се инсценира хомосексуално изнасилване. Охайската щатска полиция смята, че става дума за постановка. Жертвата трябвало да свидетелства в дело срещу организираната престъпност. От банковите архиви става ясно, че седмица преди убийството подсъдимият е изтеглил петдесет хиляди долара, вероятно за да наеме убиец. Парите обаче не могат да се проследят. Полицията смята, че Талис е убит по поръчка на подсъдимия.

Статус: отворено, но временно прекратено разследване поради изгубени улики.

„Изгубени улики… — изненада се Райм. — И таз хубава.“ Погледна колегите си.

— Инсцениране на мотив… зашеметяване с палка, след това удушаване или застрелване, гумени ръкавици, обувки „Бас“, десният крак… Да, това трябва да е нашият човек. Изглежда е наемен убиец. Ако е така, вероятно има двама престъпници: извършителят и онзи, който го е наел. Добре искам всички материали по двата случая от Тексас и Охайо.

Купър проведе няколко разговора. От тексаската полиция обещаха да потърсят документацията и веднага да им я изпратят. От Охайо един детектив потвърди, че при преместване в нова сграда преди две години уликите са се изгубили заедно с материали по десетки стари случаи. Обеща да провери.

— Но — добави — не се надявайте много.

Райм се намръщи. След малко телефонът на Купър иззвъня.

— Ало… Да.

Записа си нещо, благодари и затвори.

— От пътната полиция. Намерили са разрешителните за големи карнавали и панаири, свързани със спиране на движението. Два в Куинс: на квартална асоциация и на организация на гръцки емигранти. Също Колумбовият фестивал в Бруклин и един друг в Италианския квартал. Последният е бил доста голям. Улица „Мълбъри“.

— Трябва да изпратим хора на четирите места — заяви Райм. — Да проверят всички евтини магазинчета, които използват пликове с усмивки, продават презервативи, тиксо, ножчета за картон и имат евтини касови апарати. Да вземат описанието на престъпника и да проверят дали някой няма да го разпознае.

Райм погледна Селито. Детективът се взираше в тъмно петънце на ръкава на костюма си. Вероятно капка кръв от сутрешното убийство. За момент Селито остана като вцепенен, просто се взираше в петънцето. Понеже беше най-старшият в стаята, той трябваше да разпореди изпращането на екипите. Като че ли не беше чул думите на криминалиста.

Райм погледна Сакс, която кимна и телефонира в управлението, за да уреди изпращането на отрядите. Когато затвори телефона, забеляза, че Райм се взира в дъската с уликите и се мръщи.

— Какво има?

Той не отговори веднага, все още не можеше да разбере какво точно има. После разбра. Риба на сухо…

— Имаме нужда от помощ.

Сред най-трудните проблеми в криминалистиката е, когато попаднеш в непозната територия. Успехът на разследването зависи от познанията на детектива — по геология, социология, история, поп култура, обществена заетост… всичко.

Линкълн Райм си даде сметка, че знае твърде малко за света, в който живее Джинива Сетъл — Харлем. О, беше запознат със статистиката, разбира се: кварталът бе населен в еднаква степен от чернокожи — американци и емигранти от Африка — и латиноамериканци — главно пуерториканци, доминиканци, салвадорци и мексиканци; както и малко бели и азиатци. Имаше бедняци и разбира се, улични банди, наркопласьори и насилие, но по принцип беше безопасно място, особено в сравнение с някои райони на Бруклин, Бронкс и Нюарк. В Харлем имаше повече църкви, джамии, обществени организации и активистки сдружения на родители от коя да е друга част на града. Кварталът беше Меката на борбата за права на цветнокожите, на черната и латино култура и изкуство. Сега там кипеше друга дейност — финансово възраждане. Пустеещите парцели се застрояваха и инвеститори от всякаква раса и народност трескаво влагаха пари в Харлем, за да извлекат максимална полза от този нов пазар на недвижима собственост.

Това обаче беше вестникарска информация, официални сведения. Те не помагаха на Райм да проумее защо един професионален убиец е набелязал ученичка от този квартал. Търсенето на Извършител 109 бе сериозно затруднено от тази неосведоменост. Райм даде команда на телефона и продиктува номер. Компютърната програма послушно се свърза с градската централа на ФБР.

— Делрей на телефона.

— Фред, Линкълн е. Пак ми трябва помощ.

— Приятелят ми във Вашингтон помогна ли ти?

— Да, разбира се. В Мериленд също.

— Радвам се. Задръж за малко. Чакай да изгоня един гостенин.

Райм на няколко пъти беше влизал в кабинета на Делрей. „Бърлогата“ на високия, строен чернокож бе пълна с художествена литература и езотерични книги, а също с гардероби с различни дрехи за работа под прикритие, макар че напоследък не ги използваше често. По ирония, характерните за ФБР строги костюми, бели ризи и елегантни вратовръзки също събираха прах на закачалките. Обичайното облекло на Делрей бе, меко казано, странно. Предпочиташе анцузи и спортни якета, а любимите му цветове за костюмите бяха зелено, синьо и жълто. Добре поне, че не носеше шапки, иначе съвсем щеше да прилича на сутеньор от стар филм.

Агентът отново се обади и Райм попита:

— Нещо ново за бомбените заплахи?

— Тази сутрин пак получихме анонимен сигнал, за израелското консулство. Също като миналата седмица. Информаторите ми не знаят нищо. Гадна работа. Както и да е, ти какво си забъркал?

— Следите водят към Харлем. Познаваш ли квартала?

— Мотая се там от време на време, но не съм специалист. Аз съм от БК.

— БК?

— Бруклин, възникнал като село Бреукелен, основано през седемнайсети век от Холандската западноиндийска компания. Първото официално селище на територията на щата Ню Йорк, ако се интересуваш. Родно място на Уолт Уитман. Но ти не си падаш по такива подробности.

— Можеш ли да излезеш да се пошматкаш по улиците?

— Ще те вместя в програмата, но не обещавам, че ще помогна много.

— Е, Фред, ти поне имаш едно предимство пред мен. Няма да биеш на очи.

— Да, да, не съм закотвен в яркочервена инвалидна количка.

— Значи две предимства — уточни Райм, който не излизаше много и беше блед като русокосия новобранец Пуласки.

* * *

Пристигнаха писмата на Чарлз Сингълтън.

Не бяха съхранявани добре и хартията бе пожълтяла и крехка. Мел Купър внимателно ги постави между листа прозрачно фолио.

Селито се приближи до техника.

— Я да видим какво има тук.

Купър нагласи първото писмо на скенера и натисна копчето. Текстът се появи на няколкото компютърни монитора из стаята.

Скъпа Вайълет,

Имам малко време да ти напиша няколко думи в тази топла и спокойна неделна утрин. Полкът ни, 31-ви нюйоркски, се промени толкова много, откакто бяхме необучени новобранци в казармите на Хартс Айлънд. В момента преследваме самия генерал Робърт Е. Лий, чиито войски отстъпват след поражението си край Питърсбърг, Вирджиния, на 2 април.

Сега сме изправени срещу трийсет хилядната му армия в сърцето на Конфедерацията и на нашия полк се падна да държи западния фланг, когато той се опита да се измъкне. Не му се удаде, защото генерал Грант и генерал Шърман го спряха с превъзхождащи го по численост части.

В момента сме в затишие пред буря. Разквартирувани сме в едно стопанство. Около нас стоят боси роби с памучни ризи и ни наблюдават. Някои не продумват и ни гледат безизразно. Други шумно изразяват радостта си.

Наскоро командирът ни посети, слезе от коня си и ни изложи бойния план за деня. След това цитира думите на г-н Фредерик Дъглас, които запомних наизуст. Ето ги: „Дайте на черния човек да се окичи с буквите «САЩ», в униформа с нашия орел на копчетата, мускет на рамото и патрони в джоба и нищо на света не би могло да му отнеме правото да се нарече гражданин на Съединените американски щати.“

Отдаде ни чест и заяви, че за него е привилегия да служи с нас в тази благословена от Бога война за обединяване на нацията.

Думите му бяха посрещнати с такова „Ура“, каквото никога не бях чувал.

Скъпа моя, вече чувам барабани в далечината и оръдейни гърмежи. Започва нова битка. Ако това са последните думи, които имам възможност да ти изпратя от тази страна на реката Йордан, знай, че обичта ми към теб и сина ни е толкова голяма, че не може да се изрази с думи. Грижи се за фермата, продължавай да твърдиш, че сме само управители на имението, не собственици, и отпращай всички кандидати за купувачи. Искам земята да остане за сина ни и неговите наследници; в занаятите и търговията има подеми и спадове, финансовите пазари са несигурни, но земята е дар Божи — някой ден нашата ферма ще ни спечели уважение в очите на онези, които не ни зачитат. Тя ще е спасението на нашите деца и децата на техните деца. Сега, мила моя, нарамвам пушката и с Божията помощ продължавам да се боря за запазването на свободата и свещената ни страна.

Твой любящ Чарлз.

9 април 1865, Апоматокс, Вирджиния

— Ух, напечена ситуация — измърмори Сакс.

— Не чак толкова — намеси се Том.

— Какво искаш да кажеш?

— Ами, не се е наложило да се сражават.

— Как така?

— На 9 април Конфедерацията капитулира.

— Не сме на урок по история — смъмри ги Райм. — Искам да прочета за тази тайна.

— В това писмо е — обяви Купър и смени листа на скенера.

Мила Вайълет,

Много ми липсваш, малкият Джошуа също. Новината, че сестра ти е понесла добре раждането на племенника ни. Много ме зарадва и благодаря на Исус, че ти беше до нея в този тежък момент. Смятам, че е по-добре засега да останеш в Харисбърг. Времената са по-тежки и опасни, отколкото през войната.

Толкова много неща се случиха през месеца, докато те нямаше. Стигнах от обикновен земеделец и учител до сегашното положение. Замесих се в трудни, опасни и, смея да кажа, жизненоважни за нашия народ дела.

Тази вечер пак се срещнах с колегите си в Галоус Хайтс, който е като обсадена крепост. Времето сякаш е спряло, постоянното лутане ме изтощава. Дните ми преминават в тичане насам-натам под прикритието на мрака, в криене от онези, които могат да ни навредят, защото те са много — и не само бивши бунтовници; много северняци също са против каузата ни. Получавам много заплахи, някои — само намеци, други — съвсем открито. Рано тази сутрин се събудих от нов кошмар. Не си спомням какво смути съня ми, но след като се сепнах, повече не можах да мигна. Лежах буден до заранта и не спирах да мисля за тази ужасна тайна. Толкова искам да я споделя с някого, но знам, че не мога. Последствията от разгласяването ѝ ще са трагични.

Прости ми за мрачното настроение. Ти и синът ни ужасно ми липсвате и много ме е страх. Утре може би ще видя искрица надежда. Моля се на Бога да стане.

Твой любящ Чарлз.

3 май 1867.

— Аха — измърмори Райм, — наистина споменава за някаква тайна. Но каква? Може би е свързано с тези срещи в Галоус Хайтс. „Заради нашия народ“. Граждански права или политика. Споменава го и в първото писмо… Какво, по дяволите, е Галоус Хайтс[3]?

Погледът му се спря върху картата с обесения, висящ на единия си крак.

— Сега ще проверя — рече Купър и се включи в Интернет; след малко обяви: — През деветнайсети век е бил квартал на Манхатън, в Горен Уестсайд, някъде около „Блумингдейл роуд“ и Осемнайсета улица. „Блумингдейл“ бил прекръстен на „Булеварда“, а после — на „Бродуей“. — Вдигна вежди. — Съвсем наблизо е.

— „Галоус“… става дума за някаква бесилка.

— За много бесилки. В множествено число е.

— Има ли друга информация?

Купър погледна електронната страница на историческото дружество.

— Има карта от 1872 година.

Картата се показа на монитора. Райм забеляза, че кварталът е обхващал доста голям район. Имаше няколко обширни имения, собственост на магнати и финансисти от стари нюйоркски фамилии, а също стотици по-малки къщи и кооперации.

— Гледай тук, Линкълн — възкликна Купър и посочи картата близо до Сентрал Парк. — Това е твоята къща, където се намираме сега. Тогава е имало блато.

— Много интересно — саркастично измърмори Райм.

— В последните години името се споменава единствено във връзка с обновяването на архивите на Санфордската фондация, онази стара къща на Осемдесет и първа.

Райм си спомни голямата викторианска сграда до хотел „Санфорд“ — украсена с орнаменти, мрачна постройка, подходяща за затвор.

Купър продължи:

— Управителят, Уилям Ашбъри, произнесъл реч на церемонията. Споменал колко много се е променил Горен Уестсайд през годините, откакто се е наричал Галоус Хайтс. Но само толкова. Нищо конкретно.

„Твърде много несвързани факти“ — размишляваше Райм. В този момент компютърът на Купър изпиука, знакче се е получило електронно писмо. Техникът го прочете и погледна колегите си:

— Слушайте. Става дума за „Илюстрован седмичник за цветнокожи“. Писмото е от уредника на библиотеката към колежа „Букър Т. Уошингтън“ във Филаделфия. Имали са пълна колекция с всички броеве на списанието, но…

— „Имали“? — изръмжа Райм. — „Имали“?

— Миналата седмица хранилището е изгоряло.

— Какво се е установило при разследването? — поинтересува се Сакс.

— Не е имало разследване. Пожарът е възникнал случайно. Една крушка се пръснала и запалила някакви хартии. Няма пострадали.

— Случаен пожар, дрън-дрън. Някой го е подпалил. Уредникът има ли предложение къде можем да…

— Точно смятах да продължа.

— Е, продължавай, де!

— В колежа има практика да сканират всичко от архива и да го съхраняват на електронни файлове.

— Предусещам добри новини, Мел? Или блъфираш?

Купър натисна няколко клавиша. Махна към екрана:

— Ето… 23 юли 1868 година, „Илюстрован седмичник за цветнокожи“.

— Не мога да повярвам. Хайде, чети, Мел. Но преди това ми кажи дали господин Сингълтън се е удавил в Хъдсън или не.

Купър въведе някаква команда, намести очилата си, наведе се напред и обяви:

— Ето. „Позор. Престъплението на един бивш роб. Ветеранът от Гражданската война Чарлз Сингълтън позорно предава каузата на народа си.“

Самата статия гласеше:

— „Във вторник, 14 юли, Нюйоркският съд издаде заповед за арестуване на Чарлз Сингълтън, бивш роб и ветеран от Гражданската война по обвинения, че е откраднал значителна сума в злато и други ценности от Националния фонд за образование на бивши роби на Двайсет и трета улица в Манхатън, Ню Йорк.

Господин Сингълтън се измъкнал от полицейската шайка, блокирала целия град, и властите предположили, че е избягал в Пенсилвания, където сестрата на съпругата му живее със семейството си.

Рано сутринта в четвъртък обаче, на 16-ти, той е бил забелязан от един полицай, докато отивал към пристанището.

Започнало преследване, в което се включили десетки полицаи и ирландци от квартала, подтикнати от чувството за граждански дълг (и обещаната сума от пет долара за онзи, който спре престъпника). Беглецът се опитал да се измъкне между копторите около реката.

Пред бояджийницата на Двайсет и трета улица господин Сингълтън се препънал. Един конен полицай го настигнал и за малко да го залови, но престъпникът се изправил и позорно продължил да бяга.

Измъкнал се от преследвачите, но само временно. Един чернокож търговец го видял от магазина си и го заклел да спре в името на правосъдието. Изтъкнал, че знае за престъплението на господин Сингълтън и го обвинил, че опозорява народа си. Будният гражданин, Уокър Лоукс, хвърлил тухла по господин Сингълтън с намерението да го повали. Беглецът обаче се дръпнал навреме, заявил, че е невинен, и продължил да бяга. Бившият роб бил заякнал от работа в една ябълкова градина и бягал със светкавична бързина. Господин Лоукс насочил полицията след него и край доковете на Двайсет и осма улица, близо до фериботния терминал, пътят му бил пресечен от други бдителни блюстители на реда. Там той спрял, изтощен, и се облегнал на рекламната табела на «Шуърсуифт експрес». Тогава детективът, който го преследвал вече два дни, капитан Уилям П. Симс, го призовал да се предаде и насочил пистолета си към него.

От отчаяние или от страх, че злодеянието му не може да остане ненаказано, господин Сингълтън се хвърлил в реката. Изкрещял думи, които никой не успял да чуе.“

— Дотук е стигнала Джинива преди нападението — отбеляза Райм. — Забрави Гражданската война, Сакс. Това се казва да те държат в напрежение. Продължавай, Купър.

„Изчезнал под водата и всички помислили, че е загинал. Трима полицаи взели лодка от близкия кей и навлезли в реката, за да се уверят. Най-сетне го открили, замаян от падането, вкопчен за една плаваща греда. Патетично (престорено според някои очевидци) повтарял имената на съпругата и сина си.“

— Поне е оцелял — намеси се Сакс. — Джинива ще се зарадва.

„Получил лекарска помощ, бил окован и отведен в затвора. Делото било насрочено за същата вечер. Пред съда били представени неопровержими доказателства, че Сингълтън е откраднал банкноти и златни монети, възлизащи на баснословната сума от трийсет хиляди долара.“

— Така си и мислех — заяви Райм. — Скрито имане. На колко се равнява това в наши дни?

Купър проведе ново търсене и надраска няколко числа в бележника си.

— Равняват се на около осемстотин хиляди долара — обясни след малко.

Райм изръмжа:

— „Баснословна сума“. Така си е. Продължавай.

„Портиерът на една съседна сграда видял как господин Сингълтън влиза през задния вход на фонда за обучение на бивши роби и излиза двайсет минути по-късно с две големи торби. Полицията извикала управителя на фонда и се установило, че сейфът е разбит с чук и длето, каквито по-късно били намерени у подсъдимия. Били представени доказателства, че на няколко срещи в Галоус Хайтс господин Сингълтън е спечелил благоразположението на изтъкнати граждани като почитаемите Чарлз Съмнър, Тадеус Стивънс и Фредерик Дъглас и сина му Люис Дъглас под претекст, че помага на тези благородни мъже за защитата на правата на народа си пред Конгреса.“

— А, чудесно. Това са срещите, за които говорихме. Наистина са били за защита на гражданските права. А тези хора сигурно са колегите, които той споменава в писмата си. Изглежда, че са били големи клечки. Какво друго пише?

„Според прокурора мотивът му да помага на тези изтъкнати личности бил не да помогне за каузата на негрите, а да събере сведения за фонда и други авоари, които би могъл да ограби.“

— Това ли е тайната? — запита се Сакс.

„На процеса господин Сингълтън не коментира тези обвинения, освен най-общо и заяви, че обича съпругата и сина си. Капитан Симс успя да намери голяма част от откраднатото. Предполага се, че негърът е скрил останалите няколко хиляди, но той отказа да разкрие къде. Нищо от тези пари не беше намерено, освен сто долара в златни монети, които господин Сингълтън носел при залавянето си.“

— Теорията за заровено съкровище пропада — измърмори Райм. — Жалко, тъкмо започваше да ми харесва.

„Обвиняемият бързо бе обявен за виновен. Съдията задължи бившия роб да върне остатъка от откраднатото, но той пак отказа, твърдейки, че е невинен. Затова съдията мъдро отсъди цялото имущество на престъпника да бъде конфискувано и продадено за възстановяване на сумата, а на самия него наложи пет години лишаване от свобода.“

Купър вдигна очи. — Това е.

— Защо му е на някого да прибягва към убийство само за да потули тази история? — недоумяваше Сакс.

— Да, това е големият въпрос… — Райм се втренчи в тавана. — И така, какво знаем за Чарлз? Бил е учител и е участвал във войната, имал е ферма в щата и е работил там. Бил е арестуван и осъден за кражба. Пазел е някаква тайна, която би имала трагични последствия, ако се разчуе. Посещавал е тайни събрания в Галоус Хайтс. Участвал е в движението за граждански права и е бил близък с изтъкнати политици на своето време.

Райм се приближи с количката до монитора, зачете се в статията. Не виждаше никаква връзка между тогавашните събития и случая с Извършител 109.

Телефонът на Селито иззвъня. Той се обади и се заслуша за момент. Вдигна вежди.

— Добре, благодаря. — Затвори и погледна Райм. — Бинго!

— Какво „бинго“?

— Един от екипите, претърсващи Италианския квартал около мястото на Колумбовия фестивал, е попаднал на евтино магазинче на улица „Мълбъри“. Продавачката си спомнила, че преди няколко дни бял мъж на средна възраст е купил всичко, което открихме в плика на престъпника. Запомнила го заради шапката.

— Носил е шапка?

— Не, купил си шапка. Плетена. Направило ѝ впечатление, защото, когато я пробвал, я нахлузил върху лицето си. Видяла го е огледалото на системата за охрана. Уплашила се, че ще я ограби, но той сложил шапката в кошницата си, занесъл всичко на касата, платил и си тръгнал.

Шапката вероятно бе липсващият предмет за 5,95 долара от касовата бележка. Престъпникът я беше пробвал дали става за маска.

— Сигурно е изтрил отпечатъците си с шапката. Продавачката помни ли името му?

— Не, но може да го опише доста добре.

— Ще му направим фоторобот и ще раздадем рисунката на патрулите — обяви Сакс; взе чантичката си и тръгна към вратата, но дебелият детектив не помръдна. Тя спря и го погледна. — Дон, идваш ли?

Селито като че ли не я чу. Тя повтори въпроса си и детективът премигна. Свали ръка от зачервената си буза и се усмихна смутено:

— Извинявай. Добре, да пипнем този негодник.

* * *

МУЗЕЙ ЗА АФРО-АМЕРИКАНСКА ИСТОРИЯ

> найлонов плик:

— карта таро, дванайсетата по ред, „обесеният“, означава духовно търсене;

— плик с усмихнато лице; неустановим произход;

— нож за картон;

— презервативи „Троя“;

— тиксо;

— миризма на жасмин;

— неизвестен предмет за 5,95$; вероятно плетена шапка;

— касова бележка, която сочи, че магазинът е в Ню Йорк; вероятно евтина книжарница или дрогерия;

— покупката е направена в магазинче на улица „Мълбъри“; извършителят е разпознат от продавачката.

> отпечатъци:

— престъпникът е носил гумени ръкавици;

— отпечатъците по предметите в плика са от малки пръсти, без съвпадения в АСИПО; вероятно от продавачката.

> микроследи:

— влакна от памучно въже със следи от човешка кръв; гарота?

— производител — неизвестен;

— изпратени в КОДИС за анализ; няма съвпадение с други ДНК-проби;

— пуканки и захарен памук със следи от кучешка урина;

— вероятна връзка с уличен панаир; направена е проверка за разрешителни за такива празненства; на място са изпратени екипи. Потвърдено — фестивал в Италианския квартал.

> оръжия:

— дървена палка или атрибут от бойните изкуства;

— револвер на „Норт американ армс“, калибър 22, модел „Блек уидоу“ или „Минимастър“;

— самоделни куршуми, кухи, пълни с иглички; без съвпадения в ИБИС или „Дръгфайър“.

> мотив:

— неизвестен; изнасилването вероятно е инсценирано;

— истинският мотив вероятно е да се открадне микрофилмът с броя на „Илюстриран седмичник за цветнокожи“ от 23 юли 1868 година и да се убие Дж. Сетъл заради интереса ѝ към една статия; причините са неизвестни. Статията е за неин прадядо, Чарлз Сингълтън (виж приложението);

— приживе убитият библиотекар е споменал, че още някой се е интересувал от статията;

— записите от телефонните разговори на библиотекаря са изискани; няма следи;

— търси се копие от статията;

— от няколко източника има сведения, че някой е търсил статията; няма следи към самоличността му. Повечето броеве са унищожени. Един е намерен (виж приложението);

— извод: за живота на Дж. Сетъл вероятно все още има риск.

> информацията за случая е изпратена в Архива за особено тежки престъпления:

— убийство в Амарильо, Тексас, преди пет години. Подобен начин на действие — инсценировка (представено като ритуално убийство, но истинският мотив е неизвестен);

— убийство в Охайо, преди три години. Подобен начин на действие — инсценировка (представено като престъпление от сексуални подбуди, но истинският мотив вероятно е поръчково убийство). Материалите по разследването липсват.

ПРОФИЛ НА ИЗВЪРШИТЕЛ 109

> бял мъж;

> 1,80 м, 95 кг;

> на средна възраст;

> нормален глас;

> използвал мобилен телефон, за да притъпи бдителността на жертвата;

> носи тригодишни половинки обувки „Бас“, размер 11, светлокафяви. Дясното ходило е леко изкривено навън;

> миризма на жасмин;

> тъмни панталони;

> плетена маска, тъмна;

> напада случайни минувачи, за да отклони вниманието;

> най-вероятно е наемен убиец.

ПРОФИЛ НА ПОРЪЧИТЕЛЯ, НАЕЛ ИЗВЪРШИТЕЛ 109

> все още няма информация.

ПРОФИЛ НА ЧАРЛЗ СИНГЪЛТЪН

> бивш роб, прадядо на Дж. Сетъл. Женен, един син. Получил от господаря си овощна градина (ферма) в щата Ню Йорк. Работел и като учител. Замесен в ранното движение за граждански права;

> обвинен в кражба през 1868 година, за което се разказва в статията;

> в писмата си споделя, че пази някаква тайна, която би довела до трагедия, ако се разкрие;

> посещавал събрания в Галоус Хайтс;

— замесен в някаква рискована дейност?

> престъплението според „Илюстрован седмичник за цветнокожи“:

— Чарлз е бил арестуван от детектив Уилям Симс за кражба на голяма сума от фонда за обучение на бивши роби в Ню Йорк. Разбил сейфа на фонда и бил видян от свидетел. Инструментите му са намерени наблизо. Повечето пари са върнати. Осъден на пет години затвор. Няма информация за него след излежаване на присъдата. Подозира се, че е използвал връзките си с лидерите на движението за граждански права, за да получи достъп до фонда.

> кореспонденцията на Чарлз:

— писмо 1, до жена му: войнишките бунтове от 1863 година, насилие срещу чернокожите в щата Ню Йорк, линчуване, палежи; риск за собствеността на чернокожите;

— писмо 2, до жена му: Чарлз участва в битката при Аломатокс в края на Гражданската война.

— писмо 3, до жена му: участва в движението за граждански права; получава заплахи; тайната го измъчва.

10.

През двайсетте години на двайсети век в Ню Йорк възникнало Новото негърско движение, известно като Харлемски ренесанс.

То включвало цяла плеяда от мислители, художници, музиканти и най-вече писатели, които разглеждали изкуството не през призмата на белите американци, а от своя собствена перспектива. В това новаторско движение влизали интелектуалци като Маркъс Гарви и У. Е. Б. Дюбоа, писатели като Зора Нийл Хърстън, Клод Макей и Каунти Кълън, художници като Уилям X. Джонсън и Джон Т. Бигърс и разбира се, музиканти, осигурили непрестанното озвучаване на сцената — Дюк Елингтън, Джозефин Бейкър, У. Ч. Ханди, Юби Блейк.

Трудно би било някой да изпъкне сред останалите в този пантеон на човешкия талант, но ако има такъв човек, това вероятно би бил поетът и новелист Лангстън Хюс, станал безсмъртен с думите: „Какво става с провалената мечта? На слънцето ли бавно съхне… Или с гръм и трясък се взривява тя?“

В страната има много паметни места, свързани с Хюс, но навярно най-голямото, най-динамичното и може би онова, с което той най-много би се гордял, е една стара, тухлена четириетажна сграда в Харлем, на Сто трийсет и пета улица близо до Линъкс Терас.

Като всички училища в големия град, гимназията „Лангстън Хюс“ изпитваше затруднения; имаше твърде много деца и твърде малко средства, постоянно полагаше усилия да задържи добрите учители — а също и учениците — в клас. Ниски такси за обучение, наркотици, банди и ранни бременности — всичко това вредеше на обучението. При все това възпитаници на училището ставаха адвокати, бизнесмени, лекари, учени, танцьори и музиканти, политици, преподаватели. Имаше силни спортни отбори, учебни кръжоци и самодейни групи.

За Джинива Сетъл обаче гимназията бе нещо повече. Тя бе нейното спасение, спокойното ѝ пристанище. Щом зърна червените тухлени стени, тя се поотърси от страха и тревогата след нападението в библиотеката.

Детектив Бел спря и след като огледа района, двамата слязоха. Кимна към улицата и нареди на младия полицай:

— Ти ще чакаш тук.

— Слушам.

Джинива се обърна към детектива:

— Вие също можете да изчакате навън.

Бел се засмя:

— Ще се помотая около теб, ако нямаш нищо против. Е, виждам, че имаш нещо против, но пак ще те придружа.

— Закопча якето си, за да скрие пистолетите. — Никой няма да ми обърне внимание.

Взе учебника по социология.

Джинива се намръщи и тръгна към училището. При скенера на метал момичето показа личната си карта. Детектив Бел се легитимира и пазачът го пусна отстрани на детектора. Беше междучасието преди петия час, който започваше в 11:35, и коридорите бяха пълни. Децата си погаждаха номера, флиртуваха, перчеха се. Имаше едно-две спречквания. Цареше хаос.

— Сега е голямото междучасие — извика Джинива. — Ще отида в стола да си преговоря уроците. Насам.

Три от приятелките ѝ веднага се приближиха и тръгнаха с нея: Рамона, Шалет и Джанет. Бяха добри ученички като нея. Възпитани, послушни, ученолюбиви. При все това — а може би точно заради това — не дружаха много. След училище веднага се прибираха вкъщи, вземаха уроци по цигулка или пиано, готвеха се за състезания по литература или математика и разбира се, учеха. (Джинива понякога завиждаше на другите групички в училище: бандитките, гъзарките, купонджийките и активистките около Анджела Дейвис.) Сега обаче трите се скупчиха около нея като първи дружки и я заразпитваха възбудено: „Докосна ли те? Видя ли оная му работа? Беше ли възбуден? Колко близо беше?“

Бяха чули репортажите и макар че името ѝ не се споменаваше никъде, бяха разбрали, че тя е била замесена в инцидента.

Марела — нейна съученичка и състезателка в отбора по лека атлетика — се приближи и попита:

— Как си, момиче? Окей ли си?

— Да, всичко е точно.

Високата девойка погледна детектив Бел и се намръщи:

— Туй ченге защо ти носи учебника?

— Питай него?

Полицаят се засмя сконфузено.

„Да се престорите на учител. Много яко…“

Киша Скот, която се мотаеше наблизо със сестра си и няколко наконтени гъзарки, ѝ подвикна шеговито:

— Хей, маце, когато някой те сваля, трябва да му пуснеш! — Ухили се и кимна към стола. — Хайде, ще се видим след малко.

Други не бяха толкова добронамерени. Някакво момче извика:

— Ей, ей, кучката от „Фокс кидс“. Още ли си жива?

— Да, бе, не са ли я пречукали още?

— Мамка ѝ, тая фльорца е толкова кльощава, че само да я бутнеш, ще се разпадне.

Избухна бурен смях.

Детектив Бел се обърна, но хлапетата, които отправиха тези обиди, не се виждаха в морето от анцузи и пуловери, раздърпани джинси, камуфлажни панталони и голи глави — в коридорите на „Лангстън Хюс“ бе забранено да се носят шапки.

— Няма проблем — успокои го Джинива, стисна зъби и сведе очи. — Някои те намразват, ако гледаш прекалено сериозно на учението. Само се перчат.

Често я обявяваха за отличничка на месеца и имаше награди за успеха си през предишните две години. Със средния си бал от 98 процента бе включена в Почетния списък на директора, а пролетта я бяха приели в Националното дружество на отличниците.

— Няма значение.

Дори жестоките обиди „блонди“ или „фльорца“ — чернокожо момиче, което се държи като бяло — не ѝ правеха впечатление. В тях имаше известна истина.

При вратата на стола симпатична дебелана с пурпур рокля се приближи до Бел и се представи като господ Бартън, училищен психолог.

Беше чула за инцидента и се интересуваше дали нива е добре и дали има нужда да разговаря с някого в отдела ѝ.

„Ох, леле, психоложка.“ Джинива се намуси. Само това ѝ липсваше.

— Не, няма нужда. Добре съм.

— Сигурна ли си? Можем да поговорим този следобед.

— Наистина съм добре. Всичко е тип-топ.

— Ще се обадя на родителите ти.

— Няма ги.

— Нали не си сама вкъщи? — намръщи се жената.

— Чичо ми е у нас.

— Ние също се грижим за нея — намеси се детективът.

На Джинива ѝ направи впечатление, че жената дори не поиска той да се легитимира; толкова му личеше, че е ченге.

— Кога ще се върнат родителите ти?

— Вече пътуват насам. В Европа са.

— Днес можеше да не идваш на училище.

— Имам два теста. Не искам да ги пропусна.

Жената се изкиска леко и каза на Бел:

— Никога не съм гледала толкова сериозно на училището. А би трябвало. — Обърна се към момичето. — Сигурна ли си, че не искаш да се прибереш вкъщи?

— Много учих за тези тестове. Трябва да ги взема.

— Добре, но след това остани няколко дни вкъщи. Ще ти изпращаме домашните — изрече жената и се втурна да разтърве две момчета, които се биеха.

— Имаш ли някакви проблеми с нея? — попита полицаят, когато психоложката се махна.

— Не, просто тия психолози… Все се бъркат, където не им е работа, нали разбирате?

Той кимна, сякаш разбираше, но дали беше така? Откъде можеше да знае? Той просто не беше оттук.

Влязоха в шумния стол. Джинива кимна към късото коридорче за тоалетните:

— Може ли да отида?

— Разбира се. Само изчакай за минутка.

Детективът махна на една учителка и ѝ прошепна нещо.

Жената кимна и влезе в тоалетната. След малко излезе и обяви:

— Няма никого.

Бел застана до вратата.

— Ще се погрижа да влизат само ученички.

Джинива влезе. Отдъхна си, че за няколко минути ще остане сама, ще се скрие от любопитните погледи. От тревогата. По-рано се беше ядосала. Държа се дръзко. Но всъщност я беше страх и се чувстваше объркана.

Излезе от кабинката и изми ръцете и лицето си. Едно друго момиче бе влязло и се гримираше. Вероятно от по-горен клас. Висока, хубава, с добре оформени вежди и издържана прическа. Изгледа я от глава до пети. Но не заради шума по медиите. Преценяваше я. Тук това се случваше постоянно. Преценяване на конкуренцията. Какви бяха тия парцалки, колко дрънкулки имаше, бяха ли от истинско злато, как бе сплетена косата ѝ, това истински кичури ли бяха? Дали не прикриваше, че е бременна?

Джинива, която винаги харчеше джобните си пари за книги, не за дрехи и гримове, винаги получаваше ниска оценка.

Пък и природата не я беше надарила с нещо, с което да се похвали. Трябваше да си поеме дълбоко въздух, ако искаше да изпълни сутиена си, а и рядко го слагаше. Момичетата от „Делано“ наричаха гърдите ѝ „пъпки“ и често ѝ говореха в мъжки род. (Най-много я болеше не когато се заяждаха с нея, а когато някой наистина я сбъркаше с момче.) Пък и косата ѝ… буйна и твърда като тел. Нямаше време да я сплита. Това ѝ отнемаше прекалено много време и макар че Киш ѝ правеше плитките, с тях тя изглеждаше по-малка, като момиченце, облечено по вкуса на майка си.

„Ето я, хилавата кучка… хванете я…“

Другата ученичка се обърна с гръб към огледалото. Беше красива и нахакана, със секси тяло, формите ѝ се подчертаваха от дрехите, косата ѝ бе дълга и изкуствено изправена, носеше лек руж на бузите. Обувките ѝ бяха червени като захаросани ябълки. Пълна противоположност на Джинива.

Вратата се отвори и сърцето на Джинива се сви.

В тоалетната влезе Джонет Монро, също от горните класове. Не беше много по-висока от Джинива, но по-едра, по-широкоплещеста и мускулеста. Имаше татуировки на двете ръце и издължено лице с цвят на кафе. Погледна хладно по-малкото момиче, което веднага извърна поглед.

Джонет носеше само неприятности. Тя бе от бандитките. Говореше се, че продавала дрога, можела да ти осигури каквото поискаш — хашиш, кока, хапчета. А пък ако не ѝ кихнеш кинти, ще те маризи — или най-добрата ти приятелка, или дори майка ти — докато не се издължиш. Тази година ченгетата на два пъти я хващали, дори изритала един в топките.

Джинива се втренчи в краката си. Детектив Бел нямаше как да знае колко опасна е Джонет, затова я беше пуснал. Без да избърше ръцете и лицето си, тя тръгна към вратата.

— Хей, кучко — изръмжа Джонет и я изгледа хладно. — Да, ти, парцаланке. Я стой тук.

— Ама…

— Млък! — Погледна другото момиче за момент. — Ти се пръждосвай!

Момичето бе по-високо и по-едро от Джонет, но спря да се конти и бавно събра гримовете си. Опита се да се оттегли с известно достойнство, като попита:

— На кого ще казваш да се чупи, ма?

Джонет не отговори, само пристъпи напред. Другото момиче грабна чантичката си и избяга. Един молив за очертаване на устни изпадна. Джонет го взе, погледна го и го прибра в джоба си. Джинива пак понечи да се измъкне, но Джонет вдигна ръка и ѝ даде знак да се приближи. Дръпна я към една кабинка и се огледа дали са сами.

— Какво искаш?

— Затваряй си плювалника — сопна се Джонет.

Беше бясна. Господин Райм бе прав. Ужасният човек от библиотеката още я преследваше. Някак си бе открил училището ѝ и бе наел Джонет. Защо, по дяволите, трябваше да идва?

Джинива понечи да запищи.

Джонет го предвиди, за секунда застана зад нея и запуши устата ѝ с ръка.

— Тихо!

Тя стисна Джинива през кръста и я завлече в дъното на помещението. Джинива опита да се съпротивлява, но не можеше да се мери с Джонет. Втренчи се в татуирания кървав кръст на ръката ѝ и извика:

— Моля те…

Джонет бръкна в чантичката си. Какво бе намислила? Проблесна нещо метално. Нож или пистолет? За какво бяха тия скенери за метал, когато учениците толкова лесно вкарваха оръжие?

Джинива започна да се гърчи, опитваше да се освободи.

Хулиганката вдигна ръката си пред очите ѝ.

Не…

Държеше сребриста полицейска значка.

— Ще млъкнеш ли най-после? — раздразнено попита Джонет.

— Ама…

— Ще мълчиш ли?

Джинива кимна.

— Не искам никой навън да чуе… Успокои ли се вече?

Джинива пак кимна и Джонет я пусна.

— Ти си…

— Полицайка. Да.

Джинива се отдръпна и се долепи до стената. Пое си дълбоко дъх. Джонет се приближи до вратата, открехна я и прошепна нещо на детектив Бел, който влезе.

— Запознахте ли се вече? — попита.

— Може да се каже — измърмори Джинива. — Наистина ли е полицайка?

— Във всички училища има полицаи под прикритие — обясни детективът. — Обикновено жени, представят се за ученички от горните класове.

— Защо просто не ми казахте? — сопна се Джинива.

Джонет кимна към кабинките:

— Не знаех дали сме сами. Извинявай, че те уплаших, но не мога да рискувам да разваля прикритието си. — Погледна Джинива и поклати глава. — Съжалявам за онова, което ти се е случило. Ти си добро момиче. Никога не си ми създавала грижи.

— Ченге… — още не можеше да повярва Джинива.

Джонет се изкиска пискливо, като кокетна ученичка:

— Точно така, от най-коравите.

— Толкова си яка. Никога не бих се сетила.

— Помниш ли как хванаха ония хлапета, дето вкараха пистолети в училище? — намеси се Бел.

Джинива кимна:

— Да, и някаква бомба.

— Щяло е да стане като в Колумбия. Джонет разбрала и предотврати кръвопролитието.

— Не трябваше да се издавам, затова не можах да ги пипна сама — с известно съжаление добави полицайката — Така, докато си в училище, аз ще те пазя. Ако нещо те тревожи, само ми дай знак.

— Бандитски знак ли?

Джонет се засмя:

— Не се обиждай, Джен, ама не ти отива да се правиш на бандитка. Ако започнеш да ми правиш знаци, всички ще разберат каква е работата. По-добре просто се почеши по ухото. Разбрахме ли се?

— Дадено.

— Веднага ще се приближа и ще започна да се заяждам. Ще те завлека нанякъде. Ясно ли е? Няма да ти направя нищо лошо. Може би ще те изблъскам.

— Ами, добре… Благодаря. Няма да разправям на никого за теб.

— Знам. — Джонет се обърна към Бел: — Хайде, да действаме.

Внезапно учтивият, кротък полицай се намръщи и закрещя:

— Какво правиш тук, ма?

— Махни си мръсните ръце от мен, бе, задник! Тъпанар!

Джонет отново влезе в ролята си.

Детективът я хвана за ръката и я изблъска навън. Тя се препъна и изхвърча от вратата.

— Майната ти, ще те съдя. — Джонет потърка ръката си. — Това е насилие. Не можеш да ме обарваш. Това е престъпление, задник!

Бързо се отдалечи по коридора. След няколко секунди Бел и Джинива излязоха и отидоха в стола.

— Добре играе — прошепна Джинива.

— От най-добрите е — съгласи се полицаят.

— Май развали прикритието ви.

Бел ѝ върна учебника по психология и се усмихна:

— И без това не беше много убедително.

Джинива седна на една маса в ъгъла и извади учебника по литература.

— Няма ли да обядваш? — попита Бел.

— Не.

— Чичо ти не ти ли даде пари за храна?

— Не съм гладна.

— Забравил е, нали? С цялото му уважение, той явно никога не е имал деца. Личи си. Сега ще отида да ти взема нещо.

— Не, наистина…

— И аз съм гладен като вълк. От години не съм се хранил в ученически стол. Ще си взема голям сандвич с пуешко. Не ми пречи да донеса и за теб. Обичаш ли мляко?

Джинива се замисли, след което отговори:

— Добре. По-късно ще ви върна парите.

— Ще го пиша като служебен разход.

Бел се нареди на опашката. Джинива тъкмо се наведе над учебника, когато едно момче погледна към нея и помаха. Тя се обърна да види на кого, но зад нея нямаше никого. Изведнъж осъзна, че той маха на нея.

Кевин Чейни стана от масата на приятелите си и тръгва към нея. Божичко! Наистина ли идваше при нея? Кевин, най-големият красавец в училище. Съвършени устни, още по-съвършено тяло. Момчето, в чиито ръце баскетболната топка сякаш преставаше да се подчинява на гравитацията; най-добрият танцьор на брейк. Мечтата на всяко момиче.

Детектив Бел го погледна подозрително, но Джинива поклати глава, че всичко е наред.

Не просто „наред“. Беше чудесно. Абсолютен фурор.

Кевин със сигурност щеше да гушне стипендия за Кънектикът или „Дюк“. Може би благодарение на спорта — бе капитан на отбора, който спечели миналогодишния училищен турнир по баскетбол. Оценките му обаче също бяха високи. Може би не изпитваше чак такава любов към учението като Джинива, но пак бе сред отличниците. Двамата се познаваха бегло: през този срок си разменяха задачи по математика, а и на няколко пъти се бяха засичали в училищния двор — случайно, убеждаваше се Джинива, но не можеше да отрече, че нещо все я привличаше към него.

Повечето момчета не ѝ обръщаха внимание или ѝ се подиграваха. Кевин обаче я поздравяваше от време на време, питаше я за уроци и спираше да си побъбрят за няколко минути.

Разбира се, не би я поканил на среща — това бе абсолютно невъзможно — но поне се държеше с нея като с човек.

Веднъж през пролетта дори я изпрати до вкъщи.

Тя още си спомняше онзи прекрасен ден, сякаш го бе запечатала на лента.

Двайсет и първи април.

Кевин обикновено се движеше със стройните кокетки, мечтаещи да станат манекенки, и с гъзарките. Дори флиртуваше с Лакиша и това вбесяваше Джинива, макар че тя стискаше зъби и се опитваше да се усмихне.

Какво искаше сега?

— Ей, ей, здрасти. Добре ли си? — попита той, намръщи се, седна на очукания хромиран стол до нея и изпъна дългите си крака.

— Да — отвърна тя.

Гърлото ѝ бе пресъхнало. Не ѝ идваше на ум какво да каже.

— Чух к’во е станало. Голяма гадост, ня’къв шибаняк те нападнал. Побърках се да те мисля.

— Наистина ли?

— Честно.

— Просто беше странно.

— Е, щом си добре, всичко е окей.

Бузите ѝ пламнаха. Нима Кевин наистина казваше това на нея?

— Защо не си остана вкъщи? — попита той.

— Имам тестове по литература и математика.

— Мамка му — изсмя се той. — Да дойдеш на училище след тая гадост?

— Да. Не мога да пропусна тестовете.

— Успя ли да назубкаш по математика?

Тестът беше по алгебра. Нищо сложно.

— Да, ще се оправя. Не е голяма философия.

— Успех. Такова… исках да ти кажа… много хора тук те тормозят, знам. Сигурно трудно ги търпиш. Но никой от тях не би дошъл в такъв ден, както направи ти. Всичките, взети заедно, не могат да ти стъпят на малкия пръст. Ти си смело момиче.

Джинива се засрами от комплимента и сведе очи.

— Сега разбирам, че трябва да виждаме повече с теб. Но все не мога да те засека.

— Ами, нали знаеш, училище, такива глупости.

„Внимавай — каза си тя, — не е нужно да говориш като него.“

Кевин се намръщи:

— Не ми ги разправяй тия. Знам какво правиш. Продаваш дрога в БК.

— Аз…

За малко да отрече, но се сдържа. Засмя се дяволито и сведе очи.

— Не продавам в Бруклин. Само в Куинс. Там имат повече кинти, да знаеш.

„Слабо, слабо, момиче. Много си жалка.“ Дланите ѝ се изпотиха.

Кевин обаче се изсмя гръмогласно. Поклати глава:

— Да, бе. Знам защо съм се объркал. Сигурно майка ти продава дрога в Бруклин.

Това звучеше като обида, но всъщност бе покана. Той искаше да си играят на котка и мишка. Така го наричаха възрастните. Сега му викаха „задаване“ — съревнование по остроумие. Задаването идваше от дългогодишната негърска поетическа и разказваческа традиция, един вид словесен двубой, размяна на обиди. Такива съревнования се провеждаха дори пред публика и бяха редовно забавление между приятели в училищата и ресторантите. Кевин ѝ бе подал първата реплика. Задаването обикновено започваше със закачки като „майка ти е толкова глупава, че иска касова бележка в магазина за един долар“ или „сестра ти е толкова грозна, че не бих я изчукал дори да беше ламарина“.

Сега обаче целта не беше да се мерят по духовитост. Защото традиционно задаването се прави само между мъже или между жени. Когато мъж започне да се задява с жена, това може да означава само едно — флирт.

Това се стори много странно на Джинива. Трябваше ли някой да я нападне, за да започнат хората да я уважават. Всяко зло за добро — така обичаше да казва баща ѝ?

„Е, хайде, момиче, давай смело.“ Играта беше глупава, инфантилна, но тя умееше да се задява. С Киш и сестра ѝ го правеха с часове. „Майка ти е толкова дебела, че кръвната ѝ група е «рагу»“. „Шевролетът ви е толкова стар, че са откраднали номера и са оставили колата“… Тя обаче само се усмихна глупаво. Потеше се и сърцето ѝ биеше лудо. Отчаяно се опита да измисли нещо остроумно, но не можеше.

Боже мили, това бе самият Кевин Чейни. Дори да имаше куража да каже някаква обида за майка му, сега не и хрумваше нищо.

Джинива погледна часовника си, после — учебника. „За бога, опомнѝ се, момиче — рече си. — Кажи нещо!“

Мозъкът ѝ обаче беше блокирал. Кевин всеки момент щеше да я изгледа по онзи начин, сякаш да каже „ох, какво си губя времето с тъпи кучки“, и да се махне. Но не, като че ли усещаше, че тя не е в настроение да играе, че вероятно все още е уплашена от случката сутринта, и нямаше нищо против да помълчи.

— Сериозно, момиче, ти струваш повече от всички кокони и въздухарки. Ти си умна. Приятно е да говориш с интелигентни хора. Моите момчета… — кимна към масата на приятелите си — … не са големи гении, ако ме разбираш.

Изведнъж ѝ хрумна нещо. „Давай, момиче.“

— Да, някои са толкова тъпи, че ако говореха, каквото мислят, щяха само да мълчат.

— Точно в десетката, момиче! Така си е.

Кевин се засмя и докосна с юмрук нейния; през тялото ѝ сякаш премина електрически ток.

Тя се опита да сдържи усмивката си; не беше хубаво да се смееш на собствените си шеги.

Джинива се замисли колко прав бе той; колко рядко се случва да говориш с умен човек, с някого, който те слуша, който се интересува какво искаш да му кажеш.

Кевин погледна детектив Бел, който тъкмо плащаше, и вдигна вежди:

— Знам, че тоя, дето се прави на учител, е ченге и те пази. Т’ва е супер. Ама и аз ще те наглеждам. Моите момчета също. Ако видим нещо гнило, веднага ще му кажем.

Това я трогна и тя изпита облекчение.

Изведнъж обаче я обхвана тревога. Ами ако ужасният човек от библиотеката направи нещо на Кевин и приятелите му? Тя още страдаше за доктор Бари, който бе загинал заради нея, и за ранената жена. Представи си ужасна гледка: Кевин в погребалното бюро на „Уилямс“, където завършваха толкова много харлемски момчета, застреляни на улицата.

— Не е нужно да го правиш — сериозно каза тя.

— Знам. Искам да го направя. Никой няма да ти стори нищо лошо. Имаш думата ми. Така, аз ще се връщам при моите хора. Искаш ли да се видим по-късно? Преди час по математика?

— Разбира се — заекна тя; сърцето ѝ щеше да изскоча.

Той отново чукна юмрука ѝ със своя и се отдалечи.

Джинива го изпрати с поглед, ръцете ѝ трепереха. „Моля те, Господи, не позволявай да му се случи нещо лошо…“

— Хей.

Тя вдигна очи и примигна.

Детектив Бел постави чиниите на масата. Храната миришеше толкова апетитно… Тя едва сега си даде сметка колко е гладна. Втренчи се в изпускащата па̀ра чиния.

— Познаваш ли го? — попита полицаят.

— Да, свестен е. Съученици сме. От няколко години се познаваме.

— Това ми намирисва на свалка.

— Ами… Не знам. Може би. Да.

— Не е свързано със случката в музея, нали? — с усмивка попита Бел.

Тя се извърна, бузите ѝ пламнаха. Как беше разбрал? Навярно защото и той имаше деца. Бащите сигурно лесно разбират кога някой тийнейджър сваля момиче.

Джинива сви рамене.

— Хайде — подкани я детективът и постави чинията пред нея. — Хапвай. Няма по-добър лек за душата от топли сандвичи с пуешко. Трябва да взема рецептата за това лакомство.

11

Тези щяха да свършат работа.

Томсън Бойд погледна покупките в кошницата и тръгна към касата. Обожаваше железарските магазини. Странно защо? Може би защото всяка събота баща му го водеше в една железария край Амарильо, където купуваше всякакви инструменти, от които се нуждае един уважаващ себе си мъж.

Или може би защото в железарските магазини като този всички инструменти бяха чисти и здрави, боите, лепилата и тиксото — логично подредени и лесни за намиране.

Всичко беше като по конец.

Томсън харесваше и миризмата, онази натрапчива миризма на изкуствен тор, машинно масло и бензин, която е трудна за описване, но бил ли си веднъж в стара железария, няма как да я сбъркаш.

Убиецът бе сръчен по природа. Навярно го беше наследил от баща си, който, макар че по цял ден се бъхтеше по нефтопроводи, сонди и люлеещите се като глави на динозаври помпи, търпеливо учеше сина си как да използва — и да уважава — инструментите, да измерва и да чертае. Как да поправя. Понякога работеха заедно по камиона или фургона, стягаха оградата, правеха мебели или неща за майка му и леля му: точилка, табакера или дъска за рязане.

— Каквото и да правиш, синко — учеше го баща му, — голямо или малко, винаги влагай еднакво старание. Едни неща не са по-трудни или по-важни от други. Само мащабът е различен.

Баща му бе добър учител и се гордееше с изработеното от сина си. Когато загина, Харт Бойд стискаше направения от Томсън комплект за ваксане и дървения ключодържател с фигурка на индианска глава и надпис „Татко“.

Усвоените умения се оказаха много полезни за Томсън, защото точно в това се заключава професията на наемния убиец. Механика и химия. Все едно да си дърводелец, бояджия или железар.

Томсън Бойд плати на касата — в брой, разбира се — и благодари на продавача. Носеше гумени ръкавици. На излизане спря при малка електрическа косачка, в жълто и зелено. Блестеше от чистота, лъскава, като смарагдово бижу. Защо? Косачката му напомни за неделите, когато косеше моравата зад фургона на родителите си. След това влизаше и заедно с баща си гледаха мач, докато майка му готвеше.

Спомни си сладникавата миризма на бензиновите изпарения, издрънкването, когато въртящото се острие чукнеше камъче и то изхвърчеше, изтръпването от вибрациите на ръкохватките.

Изтръпване, както когато умираш от ухапване на гърмяща змия.

Томсън се сепна; продавачът му говореше нещо.

— Моля?

— Ще ви направя добра отстъпка.

— Не, благодаря.

Когато излезе, още се чудеше какво толкова го е привлякло в машината, защо толкова искаше да я има? Сетне му хрумна обезпокоителната мисъл, че не е заради семейните спомени. Може би причината беше в това, че косачката всъщност представляваше малка гилотина, ефикасно средство за убиване.

Да, може би това беше.

Мисълта не му харесваше, но така стояха нещата.

„Изтръпване…“

Томсън започна тихо да си подсвирква една песничка от младостта и тръгна по улицата; в едната си ръка носеше плика с покупките, в другата — куфарчето с револвера, палката и още няколко инструмента, използвани в занаята му.

Навлезе в Италианския квартал, където боклукчиите почистваха след уличния панаир от предишния ден. Забеляза няколко патрулни коли и застана нащрек. Двама полицаи разговаряха с двойка корейци край сергия с плодове. Той се запита какво ли правят тук. Отиде при един уличен телефон, провери гласовата си поща, но още нямаше информация за Джинива. Това не го тревожеше. Връзките му в Харлем бяха доста добри и съвсем скоро щеше да знае къде учи и живее момичето. Имаше да свърши още една работа. Планираше я още по-отдавна от убийството на Джинива Сетъл и беше не по-малко важна.

Дори по-важна.

Странно, но тази задача също бе свързана с деца.

* * *

— Да? — обади се Джакс по мобилния си телефон.

— Ралф.

— К’во има, куче? — Джакс се почуди на какво се е облегнал в момента малкият хилав фараон. — Говори ли с общия ни приятел?

Имаше предвид Делил Маршал.

— Да.

— Каза ли ти, че Кралят на графитите е негов човек?

— Да.

— Хубаво. Какво става с онази работа?

— Намерих каквото искаше, мой човек. То е…

— Не казвай.

Такъв разговор можеше да го вкара за дълго в пандиза. Убеди дребосъка да го чака на една пресечка на Сто и шестнайсета улица.

— След десет минути.

Джакс затвори и тръгна по улицата, като се размина с две дами с дълги шлифери, натруфени шапки и износени библии в ръце. Жените се дръпнаха от пътя му и го изгледаха подозрително.

С цигара в уста, накуцвайки заради старата огнестрелна рана, Джакс дълбоко вдиша родния въздух. Харлем… Заоглежда магазините, ресторантите и уличните сергии. Тук можеше да се купи всичко: от западноафрикански тъкани — кенте и малинке — до египетски кръстове, традиционни кошници, маски, знаменца и портрети на дейци от Африканския национален конгрес. Монтирани в рамки плакати: на Малкълм Екс, Мартин Лутър Кинг, Тина, Тупак, Бейонсе, Крис Рок, Шак… И десетки снимки на Джам Мастър Джей, гениалния и щедър рапър от „Рън Ди Ем Си“, застрелян преди няколко години от някакъв негодник в едно звукозаписно студио в Куинс.

Тук всичко му навяваше спомени. Той погледна към следващия ъгъл. Я виж ти. Тук като петнайсетгодишен бе извършил първото си престъпление; сега имаше закусвалня. С тази случка бе станал известен. Защото не открадна алкохол, цигари, скъпоценности или пари, а сандък със супер фетски „Крилон“ от една железария. През следващите двайсет и четири часа той добави към провиненията си навлизане в чужд имот и престъпно повреждане на собственост — изписа със спрей „Джакс 157“ по стените из цял Манхатън и Бронкс.

През следващите няколко години Джакс остави името си по хиляди повърхности: надлези, мостове, виадукти, стени, билбордове, магазини, общински автобуси, частни автобуси, делови сгради. Подписа се и на Рокфелеровия център, до самата златна статуя, но там двама яки като бикове охранители го сгащиха със сълзотворен спрей и гумени палки.

Само да останеше за пет минути сам в присъствието на плоска повърхност, Алонсо Джаксън тутакси изографисваше „Джакс 157“.

Докато се мъчеше да избута някак си гимназията, синът на разведени родители, отегчен до смърт от обикновените професии, търсеше утеха като писател (творците на графити се наричаха „писатели“, не „художници“, както упорито се опитваха да ги представят Кийт Харинг, галериите в Сохо и рекламните агенции). За известно време движеше с кварталната банда, но един ден, докато с Джими Стоун се мотаеха със спрейове на 140-та улица, покрай тях мина кола на конкуренцията и пат, пат, пат — приятелят му се просна на земята с две дупки в слепоочието. И това за кесийка хероин или просто ей така.

Дотук с общите начинания. От този момент действаше самостоятелно. Нямаше пари, но така му харесваше повече — просто да се мотае с другите улични „писатели“. Да, имаше нещастни случаи, но вече не трябваше да търпи малоумници с изветрели от хапчета и кокаин мозъци. Да, беше опасно — да висиш на петнайсет метра над магистралата, за да изпишеш името си със спрея — но в това бе тръпката. Така влияеше на хората. Имаше чувството, че бърка направо в мозъците им. Надписите по стените ги караха да се замислят. Който пишеше по такива невъзможни места, навярно беше сериозно разсърден за нещо, иначе нямаше да рискува живота си, за да каже на света: „Тук съм. Вижте ме!“. Алонсо, неофициално, но за постоянно кръстен Джакс, истински се вманиачи. Започна да шари с подписа си навсякъде. Твърде рано обаче разбра, че ако правиш само толкова, дори да изпишеш с името си целия град, ще си останеш просто „мърляч“ и кралете на графитите няма да ти обърнат внимание.

Затова предприе друга тактика. Бягаше от училище, денем работеше по закусвални, за да изкарва пари за спрей, или просто крадеше, а нощем драскаше „големи парчета“ — разкривени, но много по-големи от обичайните надписи. Стана майстор на гигантските букви, като изписваше цели вагони на метрото от покрива до колелата. Линия А, най-дългата от градската железница, му беше любима. Хиляди туристи пристигаха от летище „Кенеди“ в града с влакове, на които пишеше не „Добре дошли в Ню Йорк“, а мистериозното послание: „Джакс 157“.

На двайсет и една години Джакс бе направил две пълни „от край до край“ изпълнения — покриване с надписи на цяла страна на вагон — за малко да нашари цял влак, стремежа на всеки крал на графитите. Мечтаеше да създаде истински шедьовър. Не му идваше на ум обаче какъв. Знаеше само, че трябва да е нещо наистина огромно. Нещо изумително. Творение, което всеки наркоман, валящ се из канавките, и всеки уолстрийтски брокер, пътуващ в „Ню Джърси Транзит“, да погледнат и да си кажат: „Човече, това е адски яко!“

Блажени години, помисли си Джакс. Той бе крал на графитите в разгара на най-бурното негърско културно движение след Харлемския ренесанс — хипхопа.

Наистина, ренесансът си беше супер, но за Джакс той винаги щеше да остане твърде чужд. Ренесансът не идваше от улицата, не беше в кръвта му. Той не извираше от изпълнените с гняв, копнеж и отчаяние сърца на хлапета с невъзможно тежък живот и разбити семейства; не идваше от тротоарите, осеяни с използвани спринцовки и капки кръв; от хора, които трябва да крещят, за да ги чуе някой… Хипхопът бе всичко това. Хипхопът имаше четири страни, които наелектризираха тялото и подхранваха душата: музиката на диджеите, поезията на рапърите, динамиката на брейка и изкуството, за което допринасяше и Джакс — графитите.

Алонсо Джаксън спря на Сто и шестнайсета улица, където някога се намираше магазинът на Улуърт. Той не беше оцелял от кризата през 1977 година, но онова, което се появи на негово място, бе истинско чудо — най-големият хипхоп клуб в страната, „Харлем уърлд“. Три етажа с всевъзможна музика — агресивна, възбуждаща, водеща до пристрастяване. Брейкърите се въртяха като пумпали, извиваха се като морски вълни. Диджеите подлудяваха претъпканите зали с плочите си, а рапърите сякаш се любеха с микрофоните, като отправяха към всеки циничните си, изпълнени с болка стихове в ритъма на тупкащо сърце. Именно в „Харлем уърлд“ започна разколът между рапърите. Джакс има късмета да наблюдава най-знаменитата битка — между „Колд кръш брадърс“ и „Фантастик файф“…

„Харлем уърлд“ отдавна го нямаше, разбира се. Нямаше ги и надписите на Джакс. Бяха изчезнали — изчегъртани, избелели или замазани — заедно с другите легенди на графитите от ранната епоха на хипхопа: Хулио, Куул и Таки. Кралете на графитите. Сега животът беше друг. 0, имаше разбира се, носталгия по хипхопа, който се беше превърнал в „черно етно“, рапъри милионери с лъскави джипове, „Бад бойс ту“, големи тузари, бели момчета, които се държаха като черни, емпетройки и сателитни радиостанции. Това беше… ох, жалка картинка. Джакс се загледа към един двуетажен туристически автобус. Отстрани пишеше: „Разходка в страната на рапа и хипхопа. Вижте истинския Харлем.“ Туристите бяха пъстра смесица — бели, черни и азиатци. Джакс дочу откъслечни изречения от научените наизуст обяснения на шофьора и обещание, че скоро ще спрат в ресторант с „автентична негърска кухня“.

Все пак Краля на графитите не беше съгласен с онези, които се вайкаха, че старото време е отдавна минало. Сърцето на квартала оставаше недокоснато. Нищо не би могло да го промени. Да вземем „Котън клъб“, размишляваше той. През двайсетте години там свирели джаз, суинг и кабаретна музика. Всеки си мислел, че това е истинският Харлем, нали така? Колко хора са знаели, че това е само за бялата публика? (Дори известният харлемец, У. Ч. Ханди, един от най-великите американски композитори, бил връщан от вратата, макар че вътре свирели негова музика.)

Какво стана? „Котън клъб“ отдавна го нямаше. Харлем стоеше. И винаги щеше да е тук. Ренесансът бе изчезнал, а хипхопът се беше променил. Някъде из тия улици обаче се зараждаше ново движение. Джакс се чудеше какво ли ще е то. И дали ще доживее да го види.

„Натъпчете се добре с негърска храна“ — мислено се обърна към азиатските туристи, докато автобусът се отдалечаваше.

След няколко пресечки видя Ралф, облегнат на една постройка със заковани с талашит прозорци.

— Привет — поздрави Джакс.

— Как е?

Джакс го подмина, без да спира.

— Къде отиваме? — попита Ралф, докато подтичваше, за да го настигне.

— Да се поразходим. Времето е хубаво.

— Студено е.

— Като повървиш, ще се стоплиш.

Походиха известно време. Джакс не обръщаше внимание на хленченето на Ралф. Спря пред „Папая кинг“ и купи четири хотдога и два плодови сока, без да се интересува дали дребосъкът е гладен. Дали е вегетарианец, или драйфа от мангов сок. Излезе и отново тръгна по улицата, подаде на хилавия си спътник покупките.

— Недей да плюскаш тук. Ела.

Джакс огледа улицата. Никой не ги следеше. Закрача бързо. Ралф го последва.

— Караш ме да търча след теб, защото ми нямаш доверие, нали? Мислиш си, че ще те изпортя?

— Да.

— Защо толкова внезапно се усъмни в мен?

— Защото от последната ни среща имаше достатъчно време да ме изпортиш. Какво толкова чудно има?

— Времето е хубаво за разходка — измърмори Ралф и отхапа от единия хотдог.

Продължиха още малко и Джакс свърна в пуста уличка. Там спря. Ралф веднага се облегна на една метална решетка. Джакс отхапа от хотдога си и отпи глътка сок. Ралф продължи да се храни.

Така приличаха на работници в обедна почивка. Нищо подозрително.

— Суперски хотдози — отбеляза Ралф.

Джакс се нахрани, избърса ръцете си в якето и опипа фланелката и дънките на Ралф. Беше чист.

— Казвай сега. Какво откри?

— За Сетъл ли? Учи в „Лангстън Хюс“. Гимназията. Знаеш ли я?

— Да. Сега там ли е?

— Не знам. Искаше да разуча къде, не кога. Само че чух още нещо от моите момчета. Казаха, че някой я закарал. Лепнал се е за нея и не се отделя.

— Какъв? Ченге ли?

Защо изобщо питаше? Кой друг би могъл да бъде?

— Така изглежда.

Джакс допи сока си и попита:

— А за другата работа?

Ралф се намръщи.

— Онова, което трябваше да ми намериш.

— Аха.

Фараончето се огледа. Извади хартиен плик от джоба си и го пъхна в ръката на Джакс. Той опипа оръжието; беше малък пистолет. Хубаво. Точно както искаше. На дъното на торбата подрънкваха патрони.

— Е? — предпазливо попита Ралф.

— Ето. — Джакс извади няколко банкноти от джоба си и му ги подаде; след това се наведе към дребосъка. — Слушай сега. Вече нямаш работа с мен. Ако пропееш или споменеш името ми, ще те намеря и ще ти пръсна задника. Питай Делил да ти каже, че с мен шега не бива. Ясен ли съм?

— Ясно — прошепна Ралф, без да отмести очи от сока си.

— Сега се омитай. Не, върви натам. И не се обръщай.

Джакс тръгна в противоположна посока, излезе на Сто и шестнайсета улица и се смеси с тълпата. Вървеше с наведена глава, бързо въпреки куцането, но не чак толкова, че да привлече вниманието.

Малко по-нагоре по улицата се появи още един автобус, разхождащ туристи из мъртвия Харлем. От безвкусно изрисуваната кола се чуваше анемичен рап. Джакс не се отдаде на спомени за хипхопа и годините си като крал на графитите. Вече бе въоръжен. Знаеше къде е момичето. Единственото, което го интересуваше сега, бе за колко време ще стигне до „Лангстън Хюс“.

12.

Дребничката азиатка предпазливо погледна Сакс.

„Тревогата ѝ е разбираема — размишляваше детективката, — при положение че е заобиколена от шестима полицаи два пъти по-високи от нея, а още десетина чакат пред магазинчето ѝ.“

— Добро утро — поздрави Сакс. — Издирваме един човек. Много е важно да го заловим. Подозираме, че е извършил сериозни престъпления.

Даде си сметка, че говори малко по-бавно от необходимото и това можеше да се приеме като обида.

Така и стана.

— Много добре разбирам — отвърна жената на перфектен английски със съвсем слаб френски акцент. — Казах на колегите ви всичко, за което се сетих. Доста се уплаших, когато той пробваше шапката. Сигурно разбирате. Надяна си я като маска. Тръпки ме побиха.

— Не се съмнявам — съгласи се Сакс, като заговори малко по-бързо. — Имате ли нещо против да ви вземем отпечатъци?

Налагаше се, за да ги сравнят с отпечатъците върху касовата бележка и предметите от плика в библиотеката. Жената се съгласи и с помощта на преносимо устройство се установи, че са нейните.

— Сигурна ли сте, че нямате представа кой е този човек и къде живее? — настоя Сакс.

— Никаква. Идвал е само още веднъж или два пъти. Той е от онези хора, на които трудно обръщаш внимание. Средностатистически. Не се усмихва, не се мръщи, не говори. Безличен.

„Много удобно за убиец“ — помисли си Сакс.

— Ами другите ви работници?

— Питах всички. Никой не си го спомня.

Сакс отвори куфарчето си, прибра апарата за сравняване на отпечатъци и извади лаптопа си. За минута го включи и стартира програмата за лицева идентификация. Това бе компютъризирана версия на класическия фоторобот, с чиято помощ свидетелят може да си спомни лицето на престъпника. Програмата имаше по-големи възможности и получените изображения бяха почти като снимки.

След пет минути Сакс вече имаше портрет на бузест, гладко избръснат бял мъж около четирийсетте, с къса, светлокестенява коса. С нищо по-различен от милионите бизнесмени, работници и чиновници в големия град.

„Средностатистически…“

— Спомняте ли си как беше облечен?

Към програмата за разпознаване имаше друг софтуер, който позволяваше заподозреният да се облече — все едно слагаш дрехи на изрязани от хартия кукли. Жената обаче не си спомняше друго, освен тъмния шлифер.

— И още нещо — добави. — Мисля, че имаше южняшки акцент.

Сакс кимна и си го записа в бележника. После извади малък лазерен принтер и отпечата двайсетина копия на лицето на Извършител 109 с данни за ръста, телосложението, шлифера и акцента му. Също така предупреждението, че напада невинни жертви. Даде ги на Бо Хауман, бивш полицейски инструктор с прошарена къса коса, който сега оглавяваше специалния полицейски отряд в Ню Йорк. Той раздаде на хората си рисунките и им нареди да претърсят квартала.

Десетината полицаи се разпръснаха.

Нюйоркската полиция не екипираше специалния си отряд предварително, в армейски стил, а изпращаше полицаите с обикновени коли, след което им доставяше въоръжението с голям микробус. Един такъв спря пред магазинчето.

Сакс и Селито облякоха бронирани жилетки с метални плочки в областта на сърцето и тръгнаха към Италианския квартал. През последните петнайсет години районът се беше променил до неузнаваемост. Големият навремето квартал на италиански емигранти се бе свил драстично за сметка на разрастването на Китайския квартал на юг и новите, по-луксозни жилищни райони на север и запад. На улица „Мълбъри“ двамата детективи минаха покрай един от символите на тази промяна: сградата на бившия Равенски клуб, домът на престъпната фамилия Гамбино, предвождана от отдавна мъртвия Джон Готи. Клубът бе конфискуван в полза на държавата и сега беше поредната сграда, обявена за даване под наем.

Двамата детективи избраха един участък от улицата и започнаха да разпитват всеки, когото срещнат — продавачи в магазинчетата, амбулантни търговци, деца, избягали от училище, за да пият кафе с приятели, и пенсионери по пейките и стълбищата на сградите. От време на време по радиостанцията се чуваха докладите на другите екипи: „Нищо… Без резултат от Грант, край… Приемам… без резултат от Хестър, край… тръгваме на изток…“

Селито и Сакс търпеливо продължаваха по маршрута.

Внезапно зад тях се разнесе гърмеж.

Сакс се стъписа — но не от шума, който явно идваше от запушения ауспух на някой камион, а от реакцията на Селито. Той отскочи встрани, прикри се зад една телефонна кабина и стисна револвера си в кобура.

Примигна и преглътна тежко. Засмя се смутено и измърмори:

— Проклети камиони.

— Аха.

Детективът избърса потта от лицето си и продължиха по улицата.

* * *

Томсън Бойд седеше в тайната си квартира, в която се разнасяше миризма на чесън от близкия италиански ресторант, четеше инструкциите в едно ръководство и разглеждаше материалите, които бе купил преди малко.

Маркираше някои страници с жълти листчета и си водеше записки в полетата. Процедурите, за които четеше, бяха малко сложни, но той бе уверен, че ще се справи. При достатъчно време човек може да направи всичко. Така го учеше баща му. Всичко бе по силите му.

„Само мащабът е различен…“

Той се отдръпна от бюрото, което заедно с един стол, лампа и легло, бе единственото обзавеждане в стаята. Имаше малък телевизор, хладилник и кофа за боклук. Тук държеше и малкото си инструменти, нещата, които използваше за работата си. Томсън смъкна ръкавицата от дясната си китка и духна, за да разхлади кожата си. Направи същото с лявата. (Не трябваше да се забравя, че тайната квартира също може да бъде разкрита от полицията, затова предпазните мерки бяха задължителни — ръкавици и клопки срещу неканени гости.) Той замижа, сложи си капки и смъденето понамаля. Затвори очи.

Започна да си подсвирква мелодията от филма „Студената планина“.

Ожесточени престрелки, големия взрив, благородници. Пред очите му преминаваха сцени от филма.

Пссст…

Песента в главата му заглъхна и се смени с класическо парче. „Болеро“.

Нямаше представа откъде идват тези мелодии. Сякаш в главата му имаше аудиоуредба, програмирана от другиго. За „Болеро“ обаче знаеше. Баща му имаше това парче на плоча. Въртеше я безспир на зеления грамофон в работилницата.

— Слушай внимателно, синко. Тук сменя тоналността. Чакай… чакай… Ето! Чу ли?

На момчето му се струваше, че чува.

Томсън отвори очи и пак се зачете.

След няколко минути: Пссст… „Болеро“ заглъхна и се смени с друга мелодия: „Отново и отново“. С тази песен Синди Лоупър стана известна през осемдесетте.

Томсън Бойд винаги бе обичал музиката и от ранно детство искаше да свири. Майка му го записа за няколко години на уроци по китара и флейта. След торнадото баща му го караше, дори закъсняваше за работа, за да го заведе при учителя. Томсън обаче не напредваше; пръстите му бяха твърде дебели за прагчетата на китарата, за дупките на флейтата и клавишите на пианото, а изобщо не можеше да пее. Без значение дали пееше в църковния хор, или се опитваше да изпълни сам някое парче, беше пълен провал, гласът му бе ужасно дрезгав. Затова след няколко години се отказа от музиката и се върна към нормалните момчешки занимания в градчета като Амарильо — киснеше си вкъщи, ковеше, рендосваше и полираше в работилницата на баща си, играеше футбол, ходеше на лов и се разхождаше из пустинята (но се пазеше от змиите).

Томсън захвърли отчаянието от музикалните си неуспехи там, където обикновено потъваха всички несбъднати мечти.

А това в повечето случаи не е много надълбоко. Рано или късно старите копнежи се възраждат.

Странно, но това се случи в затвора преди няколко години. Веднъж надзирателят на крилото с тежък режим го попита:

— Какво, по дяволите, беше това?

— Кое? — попита Томсън, винаги спокойният средно, статистически неудачник.

— Тази песен. Свирукаше си.

— Свирукал ли съм?

— Да, по дяволите. Не усети ли?

— Просто си мислех нещо. Не съм обърнал внимание.

— Мамка му, звучеше супер.

Надзирателят се отдалечи, а Томсън се усмихна сам на себе си. Гледай ти изненада! През цялото време да е имал музикален инструмент, по рождение! Винаги го беше носил.

Томсън отиде в библиотеката на затвора и се зачете. Научи, че свиренето с уста е голяма дарба. Малко хора я имали — повечето може ли да свирят в много тесен диапазон. Талантливите изкарвали добри пари, като свирили на концерти или озвучавали реклами и филми (всеки е слушал саундтрака от „Мостът над река Куей“ и е немислимо да си го представиш без първите няколко ноти, изсвирени с уста). Имало дори надсвирвания, дори международен шампионат, в който участвали десетки изпълнители — много от тях свирели в оркестри по целия свят и изнасяли самостоятелни представления.

Пссст…

Дойде му друга мелодия. Томсън нежно поде песента и звукът леко завибрира. Забеляза, че е избутал револвера. Няколко сантиметра не му достигаха да го грабне с едно пресягане. Това не беше по правилата… Той го придърпа и отново се зачете, продължи да си записва разни неща в полето и от време на време поглеждаше в плика, за да се увери, че е купил всичко необходимо. Започваше да схваща какво трябва да направи, но както винаги, когато се захванеше с нещо ново, искаше да научи всичко с най-малки подробности, преди да започне.

* * *

— Засега нищо, Райм — заговори Сакс по микрофона, висящ пред сочните ѝ устни.

Доброто му настроение съвсем бе изчезнало.

— Как така нищо? — сопна се той.

— Никой не го е виждал.

— Къде сте?

— Обиколихме на практика целия италиански квартал. С Лон сме в южната част. Канал Стрийт.

— Мамка му.

— Можем… — Сакс изведнъж замълча. — Какво е това?

— Кое?

— Чакай малко. — Тя се обърна към Селито. — Ела.

Сакс вдигна високо значката си и смело тръгна между колите по четирилентовата улица. Огледа се и зави по тясната уличка „Елизабет“, между мрачни жилищни сгради, магазини и складове. Отново спря.

— Подушваш ли?

— Какво да подушвам? — сопна се Райм.

— Говоря на Лон.

— Да — измърмори дебелият детектив. — Какво е това? Някаква сладникава миризма.

Сакс посочи едно магазинче за подправки, сапуни и ароматни пръчици през две къщи от Канал Стрийт. От отворената врата се разнасяше силен аромат. На жасмин — както миришеше пликът, оставен от убиеца в библиотеката.

— Май попаднах на нещо, Райм. След малко ще ти се обадя.

* * *

— Да, да — закима слабият китаец в магазинчето, когато видя рисунката на Извършител 109. — Вижда го. На горен етаж. Не често тук. Какво направил?

— Сега горе ли е?

— Не знам. Не знам. Мисля, видял днес. Какво направил?

— В кой апартамент?

Китаецът сви рамене.

Магазинчето заемаше целия първи етаж, но в края на тъмното коридорче имаше желязна врата и мрачно стълбище. Селито извади радиостанцията си и се обади на общата честота:

— Пипнахме го.

— Кой е на телефона? — сопна се Хауман.

— О, извинявай. Селито е. Намираме се на „Елизабет“, третата сграда южно от „Канал“. Един свидетел разпозна снимката. Нашият човек може да е в сградата.

— Команден пост до всички екипи. Чувате ли?

Чуха се няколко утвърдителни отговора.

Сакс се представи и предаде:

— Не използвайте сирени и не навлизайте с колите по „Елизабет“. Улицата се вижда от прозореца му.

— Разбрано, пет осем осем пет. Дай адреса. Ще поискам разрешение за обиск.

Сакс продиктува адреса.

— Край.

След по-малко от петнайсет минути всички екипи бяха на мястото и по околните сгради бяха поставени наблюдатели с бинокли с инфрачервени и ултразвукови сензори. Командирът на отряда за наблюдение докладва:

— Сградата е четириетажна. Магазинчето е на партера. Виждаме втория и четвъртия етаж. Има хора — все азиатци. Възрастна двойка на втория, жена с четири или пет деца на четвъртия.

— Ами на третия? — попита Хауман.

— Завесите са спуснати, но инфрачервените детектори показват наличие на топлина. Може да е телевизор или радиатор, но по-вероятно да е човек. Долавяме някакъв звук. Музика. И скърцане, вероятно от дъските на пода.

Сакс погледна таблото на домофоните. До звънеца за третия етаж не беше изписано име.

Един полицай се приближи и подаде на Хауман лист хартия. Беше съдебно разрешение за обиск, изпратено по факса в микробуса на специалния отряд. Хауман го прегледа, за да се увери, че адресът е правилно записан — най-малка грешка би могла да провали усилията им. Документът беше изряден.

— Два екипа за влизане — нареди Хауман, — четиричленни, откъм предното стълбище и аварийния изход. Предният екип да се подготви за разбиване на вратата.

Избра осем от хората си и ги раздели на два отряда: екип А за главния вход и екип Б за аварийния. Заповяда на втората група:

— На „три“ разбивате прозореца и го замайвате. Две секунди изчакване.

— Слушам.

— На „нула“ разбивате предната врата — нареди Хауман на екип А; след това определи неколцина полицаи да пазят вратите на съседите и за подкрепления. — Действайте сега. Бързо, бързо!

Полицаите — главно мъже, но и две жени — заеха позиции. Екип Б заобиколи сградата откъм аварийния изход, а екип А, Сакс, Хауман и неколцина полицаи с таран за разбиване на врати застанаха около главния вход на апартамента.

При нормални обстоятелства в ударната група не се допускат полицаи от отдела по криминалистика, но Хауман бе виждал Сакс при престрелка и знаеше, че може да се грижи за себе си. И най-важното, момчетата му я приемаха с радост. Никога не биха го признали, но смятаха Сакс за част от отряда. Освен това тя бе най-добрият стрелец в управлението.

Пък и много обичаше ударните акции.

Селито предложи да остане долу, за да следи улицата.

Сакс се качи на третия етаж; коленете я боляха от артрита. Приближи се до вратата и се ослуша. Кимна на Хауман и прошепна:

— Чувам нещо.

Хауман се обади по радиостанцията:

— Екип Б, докладвайте.

— На позиция сме — чу Сакс в слушалките си. — Не виждаме какво има вътре, но сме готови да влезем.

Командирът огледа хората си. Едрият мъжага с тарана — тежка еднометрова тръба — кимна. Друг приклекна до него и хвана дръжката на вратата, за да провери дали е заключено.

— Пет… четири… три… — шепнешком отброи Хауман по радиостанцията.

Тишина. В този момент трябваше да чуят трясък на счупено стъкло и експлозия от замайваща граната.

Нищо.

От тази страна също имаше нещо нередно. Полицаят, който бе хванал дръжката, започна да се тресе и застена.

„Боже мили — помисли си Сакс. — Получи припадък“. Член на специалния отряд да има епилепсия, как бе възможно? Не го ли бяха забелязали при медицинския преглед?

— Какво има? — шепнешком го попита Хауман.

Полицаят не отговори. Затресе се още по-силно. Беше обелил очи.

— Екип Б, докладвай — изсъска командирът по радиостанцията. — Какво става?

— Прозорците са заковани — предадоха от другата страна. — С талашит. Не можем да хвърлим гранатата. Какво става при вас?

Полицаят при вратата още стискаше дръжката, беше се свлякъл на земята и трепереше. Хауман прошепна рязко:

— Губим време! Отстранете го и разбийте вратата Веднага!

Друг полицай хвана гърчещия се.

И също започна да се тресе.

Колегите им се отдръпнаха.

— Какво става… — измърмори някой.

В този момент косата на първия полицай пламна.

— Пуснал е ток във вратата! — възкликна Хауман.

На пода имаше метална пластина. Такива ламарини често се използват като евтино покритие за изтъркани дъски. Тази обаче служеше за електрически капан. През телата на двамата мъже течеше силен ток.

От косата, веждите и китките на първия полицай излизаха пламъци, появиха се и около яката му. Колегата му беше в безсъзнание, но продължаваше да се гърчи.

— Хесус — прошепна някой на испански.

Хауман хвърли автомата си на най-близкия полицай, грабна тарана и удари с все сила ръката, която стискаше дръжката. Вероятно счупи няколко кости, но пръстите се отделиха от бравата. Веригата бе прекъсната и двамата мъже се свлякоха на земята. Сакс изгаси пламъците, които изпълваха коридора с отвратителна воня на изгорена коса и плът.

Двама от свободните полицаи започнаха изкуствено дишане на изпадналите си в безсъзнание колеги, докато другите разбиваха вратата. Тя зейна широко и отрядът нахълта с извадени оръжия. Сакс ги последва.

Пет секунди им бяха достатъчни, за да установят, че апартаментът е празен.

13.

Бо Хауман изкрещя по радиостанцията:

— Екип Б, екип Б, вътре сме. Заподозреният го няма. Слизайте долу. Претърсете улицата. Помнете, последния път е останал на местопрестъплението. Напада цивилни. Опасен е.

Настолната лампа светеше, а когато докосна стола, Сакс усети топлина. На малкия телевизор върху бюрото се виждаше коридорът пред вратата. Престъпникът имаше скрита камера и ги беше видял. Беше се измъкнал преди броени минути. Но къде? Полицаите потърсиха таен изход. Прозорецът до аварийната врата бе закован с талашит. Другият беше свободен, но се намираше на десет метра над улицата.

— Бил е тук. Откъде, по дяволите, се е измъкнал?

Отговорът дойде след секунди.

— Вижте какво намерих — извика един полицай.

Беше се навел и гледаше под леглото. Издърпа го. В стената отзад имаше дупка, колкото през нея да се провре човек. Престъпникът беше откъртил мазилката и тухлите и бе пробил таен проход между стаята си и съседната сграда. Когато е видял полицаите на монитора, просто бе изритал мазилката от другата страна и се беше измъкнал.

Хауман изпрати още хора да проверят покривите и близките улици, други заеха позиции около входовете на съседната сграда.

— Някой да мине през дупката — заповяда той.

— Аз ще отида, сър — обади се един нисък полицай.

С обемната бронежилетка обаче не можеше да мине през тесния отвор.

— Отивам — заяви Сакс, която бе най-слаба от всички. Искам обаче да опразните стаята, за да не се похабят уликите.

— Дадено. Ще изчакаме да минеш и излизаме.

Хауман заповяда да дръпнат леглото. Сакс коленичи и освети дупката с фенерчето си. От другата страна се виждаше тесен коридор покрай стената на хале или фабрика. Трябваше да пропълзи около метър през тясната дупка.

— Мамка му.

Сакс шофираше с 200 км/ч и участваше в ожесточени престрелки, без да ѝ мигне окото, но имаше ужасна фобия от тесни пространства.

С главата или краката напред?

Тя въздъхна.

С главата напред щеше да е по-страшно, но по-безопасно. Поне щеше да има няколко секунди, за да заеме позиция за стрелба. Да бъде простреляна в глезена с малкия му, коварен револвер я плашеше почти колкото теснотията в дупката. Тя се втренчи в мрака. Пое си дълбоко въздух. И с пистолет в ръка запълзя.

* * *

„Какво, по дяволите, ми става?“ — питаше се Дон Селито. Стоеше пред склада до магазинчето на източни аромати. Оглеждаше вратата и прозорците; очакваше престъпникът да се покаже, за да го арестува.

Повече му се искаше обаче престъпникът да не се появява.

„Какво, по дяволите, ми става?“

В дългогодишната си полицейска кариера той бе участвал в десетина престрелки, беше обезоръжавал замаяни от наркотици психопати, дори се беше борил с един самоубиец на покрива на сградата „Флатирън“, където от полета към отвъдното го деляха само петнайсетина сантиметра гипсов корниз. Разбира се, понякога губеше самообладание, но бързо се окопитваше. Нищо не го бе изкарвало от равновесие така, както смъртта на Бари тази сутрин. Куршумите го бяха уплашили, нямаше спор, но имаше още нещо. В един момент бе разговарял с човека… в следващия събеседникът му беше мъртъв. Не можеше да си избие гласа на библиотекаря от главата, последните му думи още звучаха в ушите му.

„Не видях добре…“

Не можеше да забрави и глухия шум от куршумите, забиващи се в гърдите на жертвата.

Туп… туп… туп…

Тихо, едва доловимо тупкане. Никога не беше чувал подобно нещо. Лон Селито потрепери и започна да му се повдига.

Ами очите му… В момента на смъртта гледаха Селито. За миг в тях се изписа изненада, после… нищо. Това беше най-странното, което Селито някога бе виждал. Не като погледа на задрямал човек, не разсеян. Единственият начин да се опише беше: в един момент в очите се четеше някаква сложна, истинска емоция, в следващия, преди трупът да се свлече на земята — нямаше нищо.

Детективът се вцепени, втренчи се в безжизненото тяло — макар да знаеше, че трябва да се опита да догони убиеца.

Санитарите от „Бърза помощ“ трябваше да го изблъскат, за да вдигнат Бари; Селито не беше способен да помръдне.

Туп… туп… туп…

Когато трябваше да се обадят на близките на Бари, Селито пак се огъна. В кариерата си бе провел безброй трудни разговори, но днес просто не можеше. Измисли някакво глупаво оправдание за телефона си и остави друг да изпълни това задължение. Страхуваше се, че гласът му изневери. Боеше се, че ще заплаче, както не беше правил от десет години.

Сега от радиостанцията се чуваха откъслечни реплики от безрезултатното преследване на престъпника.

Туп… туп… туп…

Все това звучеше в ушите му.

„Мамка му, искам да се махна.“

Искаше да е вкъщи с Рейчъл, да пият бира на веранда, та. Е, раничко беше за бира. По-скоро кафе. А може би не беше чак толкова рано за бира. Или за уиски. Искаше да седи на верандата и да гледа тревата и дърветата. Да си приказват. Или да мълчат. Само да е с нея. Изведнъж се замисли за сина си, още ученик, който живееше с бившата му съпруга. Не го беше чувал от три-четири дни. Трябваше да му се обади.

Той…

Мамка му. Селито си даде сметка, че стои насред улицата, с гръб към сградата, която би трябвало да пази, потънал в мисли. „Мили боже! Какви ги вършиш, бе? Убиецът е някъде наоколо, а ти дремеш! Може да се крие в някой вход както тази сутрин.“

Той приклекна, обърна се и заоглежда мръсните прозорци. Убиецът можеше да е зад всеки един от тях, да се прицелва в него с проклетия си малък револвер. Туп… туп…

Игличките от куршума се разпръскват, разкъсват плътта. Селито потрепери и отстъпи крачка назад. Скри се зад два камиона. Надникна иззад единия и отново се вгледа в тъмните прозорци и вратата.

Само че не ги виждаше. Виждаше кафявите очи на библиотекаря, на сантиметри от лицето си.

„Не видях…“

Туп… туп…

Животът се превръща в „неживот“.

Тези очи…

Селито избърса дясната си ръка в панталоните, опита да се успокои, че се поти заради бронираната жилетка. Какво му ставаше на това проклето време? Твърде горещо беше за октомври. Кой, по дяволите, не би се изпотил?

* * *

— Не го виждам, край — прошепна Сакс в микрофона.

— Повтори — чу се гласът на Хауман.

— Няма го.

Складът представляваше едно голямо помещение, покрай стените му преминаваха оградени с телена мрежа коридори. Долу имаше щайги с бутилки зехтин и консерви с доматен сос, увити в найлон. Коридорът, в който се намираше Сакс, бе на десетина метра над земята, на едно ниво с апартамента на убиеца. Складът явно се използваше, но не много често; нямаше признаци, че наскоро е влизал някой. Лампите бяха изгасени, но през зацапания остъклен таван проникваше достатъчно светлина.

Подът беше пометен наскоро и затова не личаха отпечатъци, които да ѝ подскажат накъде е избягал престъпникът. Освен главния вход и задната врата за товарната рампа на долния етаж имаше още две врати, едната с надпис „WC“, другата — без означения.

Амелия Сакс бавно тръгна с насочен напред пистолет, като шареше из помещението с лъча на мощния фенер.

Увери се, че в главното хале и в коридорчето няма никого, и докладва за това на Хауман. Полицаите от спецотряда нахълтаха през задната врата и се разпръснаха из склада. Облекчена, Сакс мълчаливо посочи двете странични врати. Полицаите се събраха около тях.

— Разпитахме навън, но никой не го е виждал да излиза — чу се гласът на Хауман по радиостанцията. Може още да е вътре, край.

Сакс си даваше сметка за това. Бавно слезе на първия етаж и се приближи до полицаите при двете врати. Посочи тоалетната и прошепна:

— На три.

Другите кимнаха. Един посочи себе си, но тя поклати глава. Искаше да влезе първа. Сакс беше бясна — защото престъпникът се бе измъкнал, защото носеше нещата си в плик с усмихнато лице, защото стреляше по случайни минувачи, за да отклони вниманието. Искаше този човек да си получи заслуженото и тя да участва в залавянето му.

Носеше бронежилетка, но не спираше да мисли какво ще стане, ако заредените с иглички куршуми я улучат в ръката или крака.

Или в гърлото.

Вдигна един пръст. Едно…

Влез бързо, приклекни ниско, обери мекия спусък на пистолета.

Сигурна ли си, момиче?

Тя си представи Линкълн Райм.

Две…

Спомни си баща си, патрулиращия полицай, и твърдата му философия за живота и службата: „Когато се движиш, не могат да те хванат.“

Ами, действай тогава…

Три.

Тя кимна. Един полицай изрита вратата (вече никой не пипаше металните брави) и Сакс нахълта. Приклекна въпреки болките в ставите си и бързо освети тясното, тъмно помещение.

Беше празно.

Излезе и се приближи до съседната врата. Същата процедура.

На три — силен ритник. Вратата се отвори навътре.

С оръжие и фенери — напред. „Мамка му — помисли си Сакс, — все нещо ще ти усложни живота.“ Пред нея имаше стълбище, спускащо се в непрогледен мрак. Стъпалата бяха само от хоризонтални дъски, което означаваше, че престъпникът можеше да се крие отзад и да стреля през пролуките по краката на всеки, който слиза.

— Изгасѝ — прошепна тя.

Всички изключиха фенерите, закрепени за дулата на оръжията им. Сакс тръгна първа, коленете я боляха при всяка крачка. На два пъти едва не падна по неравните, паянтови стъпала. Четирима полицаи я последваха.

— Ъглова формация — прошепна тя.

Съзнаваше, че не би трябвало да командва, но сега не можеше да отстъпи лидерството. Полицаите не се възпротивиха. Ориентираха се пипнешком и се подредиха в каре, с гръб един към друг.

— Светни!

Светлината от силните фенери обля малкото помещение.

Сакс не видя заплаха, не чу нищо. „Освен това проклето туптене — помисли си, — но то е от моето сърце.“

В мазето имаше пещ, тръби, варели, стотици празни бирени бутилки. Купища боклук. И няколко раздразнени от светлината плъха.

Двама полицаи побутнаха вонящите пликове с отпадъци, но престъпникът явно го нямаше.

Сакс докладва на Хауман какво са намерили. Навън никой не беше виждал убиеца. Хауман свика хората си на инструктаж за продължаване на търсенето, докато Сакс извърши оглед на апартамента и склада. Не биваше обаче да забравят, че след нападението в музея престъпникът не се беше отдалечил много. Бе останал наблизо.

„… но си пазѝ гърба.“

Сакс въздъхна, прибра пистолета и погледна стълбите. Изведнъж спря. Ако се качеше на горния етаж по същите стълби — ад за артритните ѝ колене — щеше да се наложи да слезе по други, за да излезе на улицата. По-лесно щеше да е, ако се изкачи по съседното, късо стълбище, излизащо направо на тротоара.

Понякога, замисли се тя, човек трябва да се поглези.

* * *

Лон Селито се взираше като вманиачен в един прозорец.

По радиостанцията бе чул, че в склада е чисто, но се съмняваше, че колегите му са проверили абсолютно всички скрити ъгълчета. Все пак тази сутрин никой не беше забелязал престъпника пред музея. Лесно се беше промъкнал достатъчно близо, за да стреля.

Туп, туп, туп.

Онзи прозорец, най-вдясно, на втория етаж… Веднъж-два пъти му се стори, че нещо помръдва зад стъклото.

Може би беше от вятъра. А може би някой се опитваше да го отвори.

Или се прицелваше.

Туп.

Той потрепери и се отдръпна зад камиона.

— Хей — извика на един полицай от спецотряда, който точно излизаше от китайския магазин. — Я погледни… онзи прозорец.

— Кой?

— Онзи там.

Селито се показа иззад укритието си и посочи черното стъкло.

— Да, ама складът е чист. Не чу ли?

Селито се показа още малко иззад камиона. Туп, туп, туп, все това звучеше в ушите му. Все виждаше онези кафяви очи, които внезапно изгубиха блясъка си. Стисна зъби, потрепери и се втренчи още по-внимателно в прозореца. Изведнъж с периферното си зрение мярна нещо отляво и чу скърцане на врата. Нещо метално проблесна на слънцето.

„Това е той!“

— Божичко — прошепна Селито.

Стисна револвера си, приклекна и се завъртя. Но вместо да спази процедурата и да държи показалеца си далеч от спусъка, той панически издърпа оръжието от кобура.

Затова то гръмна и куршумът полетя към мястото, където Амелия Сакс излизаше от мазето.

14.

Томсън Бойд стоеше на ъгъла на Канал Стрийт и Шесто авеню и чакаше да светне зелено. Пое си дъх и избърса мокрото си лице.

Не се страхуваше — задъхването и потта бяха от тичането — но му беше любопитно как са го открили. Винаги внимаваше изключително много какви телефони използва и постоянно се озърташе да не го следят, затова предположи, че е по уликите. Имаше логика — защото беше сигурен, че жената с белите дрехи, която сновеше из читалнята в библиотеката като гърмяща змия, бе сред полицаите пред апартамента му на улица „Елизабет“. Какво беше оставил в музея? Нещо в плика? Някакви частички от обувките и дрехите? Нещо, което ги бе довело тук.

Това бяха най-добрите детективи, с които се сблъскваше. Трябваше да го има предвид.

Гледаше колите и размишляваше за бягството си. Когато видя полицаите на стълбището, Томсън бързо прибра книгата и покупките от железарския магазин в плика, взе куфарчето и револвера и включи електрическата верига, свързана с бравата. Събори стеничката от мазилка и се провря през дупката в съседната сграда, качи се на покрива и избяга до ъгловата къща на близката пресечка. Слезе по аварийната стълба и побягна на запад по преговаряния десетки пъти маршрут.

Сега чакаше с тълпата светофара на ъгъла на „Канал“ и Шесто; чуха се полицейски сирени. Лицето му беше спокойно, ръцете му не трепереха, не изпитваше гняв и не се боеше. Така трябваше. Иначе провалът бе сигурен, беше го виждал десетки пъти. Много професионални убийци загубваха самообладание пред полицията и се пречупваха при най-обикновен разпит. Или пък оплескваха нещо в хода на работата, оставяха улики или свидетели. Емоциите — любов, гняв, страх — бяха за аматьорите. Професионалистът трябваше да е спокоен, равнодушен.

Безчувствен…

Томсън стисна револвера в джоба на шлифера си и взря в няколкото патрулни коли, които профучаха по Шесто авеню. Със свирене на гуми завиха по „Канал“ Бяха мобилизирали цялата полиция да го търси. Нищо чудно, след като пусна електрически ток през един от другарите им (макар че според Томсън ченгето само си беше виновно).

Единственото, което леко го притесни, бе патрулната кола, която спря на три пресечки от него. Ченгетата слязоха и започнаха да разпитват минувачите. Друга спря на стотина метра от светофара. Движеха се към него. Колата му бе паркирана край река Хъдсън, на пет минути път оттук. Трябваше да се добере до нея час по-скоро. Светофарът обаче още светеше червено.

Още сирени.

Проблемът ставаше сериозен.

Томсън огледа тълпата. Повечето хора гледаха любопитно полицейските коли и ченгетата. Трябваше да направи нещо за отвличане на вниманието. Само колкото да спечели време, за да се измъкне… не беше нужно да е много зрелищно. Просто да разсее хората за малко. Пламъци от някоя кофа за боклук, трясък от счупено стъкло… Какво друго? Забеляза голям автобус, който се приближаваше по Шесто авеню. Дали да запали някоя кофа или да използва това? Томсън пристъпи към края на тротоара. Пред него стоеше стройна азиатка, около двайсетте. Достатъчно бе леко побутване. Тя се извъртя уплашено, изпищя и политна към платното.

— Ще падне! — изкрещя Томсън, като се стараеше да не издава южняшкия си акцент. — Някой да я хване!

Писъкът ѝ рязко секна, когато огледалото на автобуса я блъсна в рамото и главата. Момичето се просна на тротоара. По стъклото на автобуса и чакащите наблизо хора пръсна кръв. Спирачките изпищяха. Както и няколко жени в тълпата.

Автобусът спря по средата на Канал Стрийт и блокира кръстовището. Трябваше да остане така до изясняване на случая. Запалена кофа за боклук, счупена бутилка, автомобилна аларма — това също би могло да отвлече вниманието. Но смъртта на момичето бе най-ефикасният начин.

Движението веднага спря, включително двете приближаващи се полицейски коли.

Томсън бавно пресече улицата, оставяйки зад себе си тълпа от ужасени минувачи, които плачеха, крещяха или просто втренчено се взираха в безжизненото, окървавено тяло, проснато на тротоара. Мъртвите ѝ очи безизразно гледаха небето. Никой не подозираше, че ужасната трагедия не е нещастен случай.

Неколцина минувачи изтичаха при трупа, други трескаво звъняха на „Бърза помощ“ по мобилните си телефони… Томсън бавно премина между спрелите коли. Вече бе забравил за азиатката и мислеше за много по-важни неща — бяха разкрили тайната му квартира. Но поне бе успял да се измъкне с револвера, покупките от железарията и книгата. В апартамента нямаше улики, които биха насочили полицията към онзи, който го беше наел; дори жената в бяло не би могла да направи връзката. Не, това не беше сериозен проблем.

Той спря при един уличен телефон, провери гласовата си поща и научи добри новини. Джинива Сетъл учеше в „Лангстън Хюс“ в Харлем. Освен това полицията я охраняваше, в което нямаше нищо странно, разбира се. Томсън скоро щеше да научи още хубави вести — например къде живее или, още по-добре, че някой вече я е застрелял.

Томсън Бойд продължи да върви към колата си — безлично син тригодишен буик, безлична кола за Безличния Джо. Той се качи и тръгна, като заобиколи отдалече кръстовището с катастрофата. Караше към моста на Петдесет и девета улица. Замисли се за наученото от книгата и как да използва новите си умения.

* * *

— Не знам… Не знам какво да кажа.

Лон Селито гледаше жално капитана от главното управление, който дойде веднага щом началството научи за инцидента. Селито седеше на ръба на тротоара; косата му бе разрошена, коремът му висеше над колана, а над копчетата му се показваше розова кожа. Изтърканите му подметки бяха обърнати настрани. Целият изглеждаше намачкан.

— Как стана? — попита едрият, пооплешивял чернокож. Беше иззел револвера на Селито, бе извадил патроните и го държеше с отворен барабан според правилата на управлението при подобни случаи.

Селито погледна високия офицер и измънка:

— Гръмна, без да искам.

Капитанът погледна Амелия Сакс и попита:

— Добре ли сте?

Тя сви рамене:

— Нищо ми няма. Куршумът прелетя далече.

Капитанът се досети, че нарочно се стреми да омаловажи инцидента. От опита ѝ да го оправдае дебелият детектив се почувства още по-гузно.

— Все пак сте били на линията на стрелбата — настоя капитанът.

— Не беше особено…

— Бяхте ли на линията на стрелбата?

— Да, сър — отвърна Сакс.

Трийсет и осемкалибровият куршум бе прелетял на около метър от рамото ѝ. Селито го знаеше. Тя също.

… прелетя далече.

Капитанът погледна склада и попита:

— Това попречи ли по някакъв начин на преследването?

— Не — отвърна Бо Хауман.

— Сигурен ли сте, че с нищо не е попречило?

Командирът на специалния отряд кимна:

— Престъпникът се е качил на покрива и е избягал на север или на юг… по-вероятно на юг. Изстрелът… — кимна към револвера на Селито — … беше произведен, след като поставихме постове пред околните сгради.

Селито не можеше да повярва, че това наистина се случва.

Туп, туп, туп…

— Защо извадихте оръжието? — попита капитанът.

— Не очаквах, че някой ще излезе от вратата на мазето.

— Чухте ли доклада, че сградата е чиста?

Миг колебание.

— Пропуснал съм го.

Последния път, когато излъга началството, Лон Селито искаше да предпази новобранец, който не беше спазил процедурата при спасяване на една жертва на отвличане. Тогава успя. Беше благородна лъжа. Сега лъжеше, за да спаси собствения си задник, и от това го болеше повече, отколкото ако го бяха ранили.

Капитанът се огледа. Наоколо се мотаеха неколцина полицаи. Никой не поглеждаше Селито. Неловко им беше заради него. Накрая офицерът каза:

— Няма ранени, няма сериозни материални щети. Ще докладвам за случая, но не вярвам да назначат разследване. Няма да дам такава препоръка.

Селито изпита облекчение. Едно разследване би сринало репутацията му. Дори да те оправдаят, името ти остава опетнено за дълго време. Дори завинаги.

— Искате ли да си вземете отпуск? — попита капитанът.

— Не, сър — отказа категорично Селито.

Най-лошото за един полицай след такъв инцидент е да бездейства. Щеше да потъне в мрачни мисли, да се натъпче с долнопробна храна, да скапе настроението на всички наоколо. И страхът щеше да се усили. Все още със срам си спомняше как бе подскочил като ученичка тази сутрин, когато се стресна от ауспуха на камиона.

— Не знам — измърмори капитанът, който имаше право принудително да го пусне в отпуск.

Искаше му се да чуе мнението на Сакс, но не беше уместно да я пита. Тя беше отскоро, при това — младши детектив. Все пак направи пауза, за да ѝ даде възможност да се намеси. Да каже например: „Да, Лон, добра идея“ или „Е, хайде, ще се справим и без теб“.

Тя обаче мълчеше и това бе глас в полза на Селито.

— Научих, че един свидетел е бил убит пред очите ви тази сутрин — отбеляза капитанът. — Инцидентът има ли нещо общо с това?

„Да, по дяволите…“

— Не мога да кажа.

Офицерът пак се замисли. Но каквото и да се говори за началниците, те много добре разбират какво става на улицата и как действат тези събития на редовите полицаи.

— Добре, оставате в екипа. Но искам да отидете при психолог.

Селито се изчерви, но отговори:

— Слушам, сър. Веднага ще си запиша час.

— Добре. Уведомете ме как е минало.

— Да, сър. Благодаря.

Капитанът му върна оръжието и с Бо Хауман се отдалечиха. Селито и Сакс тръгнаха към микробуса на отдела по криминалистика, който току-що бе пристигнал.

— Амелия…

— Да не говорим за това. Станалото — станало. Точка по въпроса. Случват се такива неща.

Според статистиката вероятността да бъдеш прострелян от колега полицай е много по-голяма, отколкото от престъпник.

Дебелият детектив поклати глава:

— Аз просто…

Не знаеше какво да каже. Двамата замълчаха. Накрая Сакс каза:

— Слушай, Лон. Това ще се разчуе. Знаеш как е. Но никой цивилен няма да научи. Поне не от мен.

Понеже не контактуваше с полицейските среди, Линкълн Райм можеше да научи само от някого от тях.

— Не съм мислил да те моля такова нещо.

— Знам. Просто ти казвам.

Тя започна да разтоварва екипировката си.

— Благодаря — измърмори той.

Забеляза, че отново търка бузата си, където го бе опръскала кръвта на библиотекаря.

Туп, туп, туп…

* * *

— Слаба работа, Райм.

— Действай — чу се гласът му от слушалките.

Сакс бе облякла белия костюм и оглеждаше апартаментчето — от оскъдното обзавеждане личеше, че е само временно скривалище. Повечето професионални убийци имаха такива тайни квартири. Държат там оръжията си и ги използват като бази за удари в околността или за скривалища.

— Какво има вътре?

— Легло. Бюро и стол. Лампа. Телевизор, свързан със скритата камера в коридора. Системата е „Видеотект“, но е махнал лепенките със серийния номер, затова няма как да разберем кога и откъде го е купил. Намерих жици и релета, свързани с вратата. Следите от обувки са същите. Проверих всичко за пръстови отпечатъци, но няма нищо. През цялото време в скривалището е носил ръкавици. Какво ни показва това?

— Освен, че е дяволски хитър, това ли имаш предвид? — заразмишлява на глас Райм. — Може би не е вземал достатъчно предпазни мерки и е очаквал, че скривалището му ще бъде разкрито. Умирам да открием отпечатъци. Със сигурност е картотекиран. Може би не на едно място.

— Открих останалите карти от колодата, но няма етикет на магазина. Единствената карта, която липсва, е дванайсетата, онази от библиотеката. Добре, продължавам да търся.

Тя работеше изключително внимателно — въпреки че апартаментът бе съвсем малък и за да го огледаш, бе достатъчно да застанеш по средата и да се завъртиш. Когато минаваше покрай леглото, забеляза нещо бяло, което се подаваше изпод възглавницата. Беше сгънат лист. Тя го взе и го разгъна.

— Тук има нещо, Райм. Карта на улицата, където се намира Афро-американският музей. Има много подробности за уличките и входовете на всички сгради, товарни рампи, паркинги, противопожарни кранове, шахти, улични телефони. Този човек е перфекционист.

Не са много убийците, които ще си дадат такъв труд.

— Има някакви петна. И трохи. Кафяви. — Сакс помиря, са листа. — Чесън.

Прибра картата в найлоново пликче и продължи търсенето.

— Открих още влакна, като онези — от памучно въже, предполагам. Малко прах и пръст. Толкова.

— Искам да видя мястото — чу се шепот от слушалките.

— Какво има, Райм?

— Опитвам се да си представя мястото… Какво имана повърхността на бюрото?

— Няма нищо. Нали ти казах…

— Нямам предвид предмети. Искам да знам има ли петна от мастило, надписи, нещо надраскано. Следи от чаши. — Добави жлъчно: — След като престъпникът не е оставил личната си карта, трябва да потърсим други следи.

Да, от доброто му настроение вече нямаше и следа.

Сакс погледна бюрото.

— Има петна, да. И е надраскано.

— Дървено ли е?

— Да.

— Вземи проби. Изчегъртай малко.

Сакс взе скалпел от комплекта с инструменти. Беше стерилизиран и запечатан в хартиен калъф, като за хирургическа операция. Тя внимателно изчегърта няколко стърготини от бюрото и ги прибра в пликче.

Отново огледа повърхността и забеляза няколко лъскави петънца близо до ръба.

— Райм, има няколко капки. Прозрачна течност.

— Преди да вземеш проби, анализирай ги с „Мираж“ и „Ексспрей 2“. Този тип много обича смъртоносните играчки.

„Мираж“ бе метод за бързо откриване на стандартни експлозиви. „Ексспрей 2“ откриваше взривни вещества от група В, сред които бе и силно избухливият течен нитроглицерин.

Сакс анализира малка проба. Ако течността беше експлозив, щеше да се оцвети в розово. Цветът ѝ не се промени. Сакс я провери и със „Спрей 3“, за да се увери, че няма нитрати — основен компонент на много експлозиви, не само на нитроглицерина.

— Резултатът е отрицателен, Райм.

Тя събра втората капка в херметична стъклена епруветка.

— Мисля, че това е всичко, Райм.

— Добре, идвай. Трябва бързо да открием следа. Щом успя да се измъкне от спецотряда, със същата лекота може да се добере и до Джинива.

15.

Тя го закова.

Направо го разби.

Двайсет и четири въпроса с по няколко възможни отговора — всичките реши правилно, сигурна беше. И написа седем страници есе, въпреки че четири бяха достатъчно.

Яко…

Джинива Сетъл разпалено обясняваше на детектив Бел как се е справила, а той се усмихваше и кимаше — което показваше, че изобщо не слуша, а само оглежда коридора — но поне се преструваше, че му е интересно. Пък и беше приятно да побъбри с някого. Разказа му какъв капан им спретна учителят с темата на есето и как Линет Томпкинс възкликна „О, Боже“, когато осъзна, че е учила за друг въпрос. Никой освен Киш не издържаше да слуша бърборенето ѝ.

Сега ѝ оставаше тестът по математика. Този предмет не ѝ беше от любимите, но знаеше материала, беше учила, бе решавала задачи.

— Човече! — възкликна Лакиша, когато я настигна в коридора. — По дяволите, още ли си тук? — Ококори се. — Едва не ти пръснаха задника тази сутрин, а изобщо не ти пука. Ти си луда, бе.

— Стига си опявала. Говориш като бабичка.

Киш продължи да се заяжда, както можеше да се очаква:

— Вече имаш шестица. Защо ти трябваше да мъчиш тия тестове?

— Ако не ги бях измъчила, щях да имам само една шестица.

Дебеланката погледна детектив Бел:

— Ако питаш мен, мястото ти е навън, да гониш оня задник, дето нападна приятелката ми.

— В момента доста от нашите хора го правят.

— Колко? И къде са?

— Киш! — прошепна Джинива.

Господин Бел обаче просто се усмихна:

— Много са.

— Как мина тестът по световна култура — обърна се Джинива към приятелката си.

— Светът не е културен. Светът е прецакан.

— Нали не се отказа?

— Обещах ти, че ще се явя. Мина супер, момиче. Всичко си знаех. Почти съм сигурна, че ще изкарам четири. Може би дори пет.

— Интересно.

Стигнаха до един страничен коридор и Лакиша зави наляво.

— До скоро, момиче. Обади ми се по-късно.

— Дадено.

Джинива се засмя, докато приятелката ѝ се отдалечаваше. С прилепнали дрешки, огромни нокти, стегнати плитки и евтини дрънкулки Киш бе типична харлемска тийнейджърка. Танцуваше бясно и винаги бе готова да се сбие — дори с някоя от хулиганките (понякога носеше бокс или автоматичен нож). Понякога се вживяваше в ролята на диджей под псевдонима Сестра Кей, по училищните купони въртеше плочите на уредбата, докато свят им се завие, и дори ходеше по клубове, където охраната си затваряше очите и я пускаше като пълнолетна.

Не беше обаче въздухарка, за каквато се представяше Това бе само имидж. Беше повече от ясно. Ако се вслушаш в говора на Киш, веднага си проличаваше, че е свикнала да говори литературно. Звучеше като онези чернокожи от филмите, които на пръв поглед звучат автентично, но всъщност са само имитатори. Всеки, който владееше „негро“ — американския негърски жаргон — би го забелязал. За незапознатия слушател обаче звучеше съвсем истински.

Имаше и друго. Много момичета все се хвалеха какво са свили от магазините. Киш най-много да задигне шишенце лак за нокти или комплект изкуствени кичури. Тя дори не си купуваше украшения на улицата, ако заподозреше, че са крадени, и не се колебаеше да звънне в полицията, ако забележеше във входа си подозрителни хлапета през „ловния сезон“ — когато се получаваха чековете за социални помощи. Киш се издържаше сама: правеше изкуствени плитки и кичури и четири дни седмично работеше на касата в един ресторант. (Заведението се намираше в Манхатън, но далеч от Харлем. Така нямаше опасност да срещне някого от квартала, което би сринало реномето ѝ на щура купонджийка.)

Киш се различаваше от повечето харлемски девойки и по друго. Двете с Джинива попадаха в категорията „въздържателки“ — тоест никакъв секс. Бяха си дали обет да останат девствени, докато завършат училище, и спазваха уговорката си. Това бе рядко явление. Повечето от връстничките им в „Лангстън Хюс“ от две години спяха с момчета.

Тийнейджърките в Харлем се делят на две категории и основната разлика между тях е в детските колички. Едните разхождат бебета по улиците, другите — не. Няма значение дали четеш Нтозаке Шанге и Силвия Плат, или си неграмотна, няма значение дали носиш оранжево боди и изкуствени плитки или бели блузи и плисирани полички… ако влезеш в категорията на бебетата, животът ти коренно се променя. Едно дете не означава автоматично прекъсване на училище и на професионалната кариера, но във всеки случай младата майка се сблъсква с ужасни трудности.

Главната цел на Джинива Сетъл бе при първа възможност да се махне от Харлем. Смяташе да учи в Бостън или Ню Хавън, а после да замине за Европа. Дори най-малкият риск — нещо като нежелано раждане, бе недопустим Лакиша не гореше от желание да кара виеше, но и тя имаше амбиции. Смяташе да изкара някакво четиригодишно обучение в колеж, след което да превземе Харлем като млада бизнесдама. Очакваше я бляскаво бъдеще.

Точно тези общи цели сближаваха двете момичета. И както в много случаи, приятелството им изглеждаше необяснимо. Веднъж Киш го изрази красноречиво, като махна с отрупаната си с гривни ръка с ярко лакирани, осеяни с бели точки нокти, и обяви:

— К’во ти пука, момиче. Нали ни е гот?

О, да, права беше.

Джинива и детективът стигнаха до кабинета по математика. Бел застана отвън, до вратата.

— Ще стоя тук. Когато тестът свърши, изчакай вътре. Ще наредя да докарат колата пред училището.

Момичето кимна и понечи да влезе, но се спря и отново го погледна:

— Искам да ви кажа нещо, детективе.

— Какво?

— Знам, че понякога с мен не може да се излезе на глава. Хората казват, че съм голям инат. Но все пак ви благодаря за всичко, което правите.

— Такава ми е работата. Освен това повечето хора, които охранявам, са пълни боклуци. Радвам се, че защитавам свестен човек. Хайде, върви разбий и тези двайсет и четири въпроса.

Тя примигна изненадано:

— Ама вие сте ме слушали?

— Ами да. Слушах и в същото време оглеждах терена. Макар че, признавам, две занимания едновременно е на границата на възможностите ми. Не очаквай да върша повече неща. Хайде, ще чакам тук.

— Наистина смятам да ви върна парите за обяда.

— Нали казах, че ще го покрием от бюджета.

— Да, ама не взехте касовата бележка.

— Виж ти. Много си наблюдателна.

Кевин стоеше в дъното на класната стая и говореше с неколцина от приятелите си. Когато Джинива влезе, той я погледна, усмихна се широко и се приближи. Почти всички момичета — красавици или дебелани, го проследиха с поглед. Когато видяха накъде отива, на лицата им се изписаха изненада и шок.

„Е — помисли си победоносно тя, — свиквайте с мисълта.“

— Ей, здрасти — каза той, щом се приближи.

Тя надуши миризма на афтършейв. Зачуди се каква марка е.

— Здравей — отвърна с треперещ глас; покашля се и повтори по-ясно: — Здравей.

Така, показа се пред класа — незабравим момент — но сега трябваше да обясни на Кевин, че не бива да стои твърде близо до нея. Беше опасно. Да, трябваше да му обясни. Без задяване, без шеги. Съвсем сериозно. Да му каже какво чувства; колко се тревожи за него.

Но преди да проговори, той махна към дъното на стаята:

— Ела. Имам нещо за теб.

„За мен ли?“ — удиви се тя. Пое си дълбоко въздух и отиде с него.

— Дръж. Подарък.

Кевин пъхна нещо в ръката ѝ. Черна пластмаса. Какво беше? Мобилен телефон? Пейджър? Тези неща бяха забранени в училище. Сърцето на Джинива се разтуптя от вълнение. Нима ѝ е донесъл телефон, за да му се обади, ако е в опасност? Или за да може винаги да се свързва с нея?

— Много яко!

Тя разгледа подаръка. Не беше телефон или пейджър, а едно от онези джобни компютърчета. Електронен бележник.

— Суперски игри, Интернет. Безжичен. Страшна джаджа.

— Благодаря. Само че… сигурно е много скъп, Кевин. Не знам…

— О, споко, момиче. Ще си го заслужиш.

Тя го погледна с недоумение:

— Как така?

— Слушай добре. Много е просто. С моите хора го пробвахме. Вече съм го свързал с моя. — Той потупа джоба на ризата си. — Ето к’во ще направиш. Сложи го между краката си. Ако си с пола, е още по-добре. Учителите не зяпат там, защото можеш да ги съдиш. Така, за първия въпрос от теста натискаш т’ва копче. Скиваш ли? После интервал и пишеш отговора. Чат ли си?

— Отговора?

— Слушай по-нататък, важно е. Натискаш т’ва копче и ми го пращаш. Ей т’ва малкото копченце с антената няма да го пипаш. За втория въпрос натискаш „две“ и пак пишеш отговора.

— Не разбирам.

Той се засмя, чудеше се защо не вдява.

— А ти к’во си мислеше? Това е сделка, сладурано. Аз ще ти пазя задника на улицата, а ти ще ми помагаш в клас.

Истината ѝ дойде като плесница. Джинива гневно се втренчи в момчето.

— Искаш да ти подсказвам?

— Не говори толкова високо — намръщи се той и се огледа.

— Не може да бъде. Сигурно се шегуваш.

— Да се шегувам? Не, момиче. Ти ще ми помогнеш.

И дума не можеше да става. Беше толкова ядосана, че ѝ прилоша. Задъхваше се.

— Няма да стане.

Подаде му компютърчето, но той не го взе.

— К’ъв ти е проблемът? Много момичета ми помагат.

— Алиша — гневно прошепна Джинива.

Да, Алиша Гудуин, която допреди няколко месеца учеше с тях. Беше много добра по математика. Напусна училище, защото родителите ѝ се преместиха в Джърси. Двамата с Кевин движеха заедно. Ето каква била работата. Кевин вече нямаше от кого да преписва и бе избрал Джинива — по-добра ученичка от предшественичката си, но далеч не толкова хубава. Дотам ли беше изпаднала? Тя закипя от гняв и обида. Това бе по-лошо дори от случилото се тази сутрин в библиотеката. Маскираният нападател поне не се представяше за неин приятел.

Юда…

Джинива изсъска:

— Омайваш момичета да ти подсказват… Какви оценки щеше да имаш, ако ги нямаше тях?

— Не съм тъпунгер, момиче — гневно прошепна той. — Просто не искам да си пълня мозъка с тия глупости. Моето бъдеще е баскетболът. За всички е по-добре да тренирам, отколкото да зубкам.

— За всички. — Тя се изсмя. — Ето значи откъде идват отличните ти оценки. Откраднал си ги. Все едно да измъкнеш нечий портфейл на улицата.

— Слушай, момиче, предупреждавам те, дръж си устата — заплашително изсъска той.

— Няма да ти подсказвам — твърдо заяви тя.

Той се усмихна и примигна подканващо.

— Ще ти се реванширам. Можеш да идваш у нас, когато поискаш. Ще те спукам от секс. Дори ще те обслужа с език. Умея разни неща.

— Върви по дяволите! — изкрещя тя и всички в стаята се обърнаха.

— Слушай, кучко — изсъска той и я стисна за ръката; заболя я. — Хилава си като десетгодишно хлапе, а се фръцкаш като блондинка от Лонг Айлънд. Мислиш се за голяма работа, фльорца като теб няма голям избор с мъжете, чат ли си? Къде ще намериш парче като мен?

— Отвращаваш ме.

— Добре, момиче, хубаво. Значи си фригидна, няма ядове. Ще ти платя. Колко искаш? Стига ми и четворка. Така стипендията ми е в кърпа вързана. Кажи колко искаш? Трябва да взема тоя тест.

— Тогава седни да учиш — сопна се тя и хвърли компютърчето по него.

Той го хвана с една ръка, а с другата я придърпа към себе си.

— Кевин — чу се строг мъжки глас.

— Мамка му! — прошепна момчето, затвори очи за момент и пусна ръката ѝ.

Господин Ейбрамс, учителят по математика, се приближи и взе компютърчето.

— Какво е това?

— Искаше да му подсказвам с това — отвърна Джинива.

— Кучката лъже. Неин е и тя…

— Ела с мен — обърна се учителят към Кевин. — Отиваме при директора.

Момчето хладно изгледа Джинива. Тя не му остана длъжна.

— Добре ли си, Джинива? — попита учителят.

Тя разтърка ръката си, където я беше стиснал Кевин. Сведе глава и кимна.

— Бих искала само да отида до тоалетната.

— Добре. — Учителят се обърна към класа, който изведнъж бе притихнал. — Имате десет минути за учене преди теста.

След това изведе Кевин през задната врата на стаята. Изведнъж настана глъчка. Джинива изчака няколко секунди и също излезе.

В коридора детектив Бел стоеше със скръстени ръце пред главната врата. Не я забеляза. Тя се сля с тълпата ученици, отправили се към класните стаи.

Джинива Сетъл не отиде в тоалетната. Отдалечи се по коридора и излезе в пустия училищен двор. Нямаше да допусне някой да я види, че плаче.

* * *

Ето я! На по-малко от сто метра от него.

Когато видя момичето в празния двор, сърцето на Джакс се разтуптя силно. На снимката изглеждаше по-малка, но нямаше съмнение, че е тя.

Кралят на графитите стоеше в един тъмен проход между къщите на отсрещната страна на улицата. От един час се криеше тук и чакаше поне да зърне Джинива, но сега му се представяше на тепсия. Сам-самичка. Джакс се огледа. Отдясно, пред училището имаше полицейска кола без отличителни знаци. Вътре седеше едно ченге, но беше далеч от момичето и не гледаше към двора. Дори да се обърнеше, не би могъл да я види. Работата изглеждаше по-лесна, отколкото беше очаквал.

„Хайде, действай!“ — рече си Джакс.

Той извади черна кърпа и я върза около главата си, за да прибере косата си. Промъкна се напред, до един очукан камион и пак огледа игрището (много приличаше на двора в затвора, само дето нямаше бодлива тел и вишки с надзиратели). Джакс реши да пресече улицата и да се скрие зад друг спрял наблизо камион с работещ двигател. Така можеше да се приближи на десетина метра до Джинива, без тя или ченгето да го забележат. Това му беше достатъчно.

Ако момичето продължеше да стои с наведена глава, можеше да се промъкне незабелязано и в двора. Тя сигурно бе нервна след случилото се и щеше да запищи, ако го види. Да побегне.

„Затова — бавно, внимателно. Но не се мотай. Друг път може да нямаш такъв шанс.“

Джакс тръгна към момичето. Гледаше да не влачи болния си крак и да не стъпва по сухите листа.

16.

Така ли става винаги?

Всички момчета ли се стремят да те използват?

В случая Кевин искаше да използва ума ѝ. Дали щеше да ѝ стане толкова гадно, ако беше закръглена като Лакиша и той искаше да опипва задника или гърдите ѝ?

Не, гневно си помисли тя. Това беше друго. Това бе нормално. Училищните психолози говореха много за изнасилвания, как да откажеш и какво да направиш, ако момчето стане твърде настъпателно. Как да постъпиш после, ако се случи.

Не казваха обаче какво да правиш, ако някой иска да изнасили ума ти.

По дяволите!

Тя стисна зъби и избърса сълзите си. „Забрави за Кевин. Той е жалък негодник. Тестът — само това е важно“

„d върху dx по x на n-та степен е равно на…“

Нещо се раздвижи отляво. Тя погледна и присви очи заради слънцето. Някой пресичаше улицата в сянката на сградите. Мъж с кърпа на главата и тъмнозелено яке. Вървеше към училищния двор, но се скри зад един голям камион наблизо. Първата ѝ мисъл бе: човекът от библиотеката. Но този беше чернокож и тя се успокои. Погледна часовника си. Време беше.

Само че…

Тя си представи как ще я погледнат и се отчая. Приятелите на Кевин щяха да я гледат лошо; гъзарките щяха да ѝ се присмеят.

Хванете я, смачкайте кучката…

„Забравѝ ги! На кого му дреме какво си мислят? Само тестът е важен, d върху dx по x на n-та степен е равно на nx на x-та минус едно…“

Тръгна към задния вход на училището, чудеше се дали ще намалят поведението на Кевин. Или дори ще го изключат. Дано.

„d върху dx по…“

Тогава чу стъпки от улицата. Спря и се обърна. Не виждаше добре, защото слънцето блестеше в очите ѝ. Дали беше чернокожият със зеленото яке?

Стъпките спряха. Тя се обърна и пак тръгна към училището, стараеше се да мисли само за математиката.

„… е равно на nx на n-та минус едно…“

Отново чу стъпките, този път по-бързи. Някой тичаше към нея. Не виждаше нищо. Кой беше? Вдигна ръка да закрие очите си от слънцето.

В този момент чу гласа на детектив Бел:

— Джинива! Не мърдай!

Тичаше към нея и не беше сам — по-младият полицай, Пуласки, бе с него.

— Какво стана? Защо излезе, без да се обадиш?

— Аз просто…

Три полицейски коли спряха със свирене на гуми наблизо. Бел погледна към големия камион и присви очи.

— Пуласки! Това е той. Тичай, тичай!

Гледаха човека със зеленото яке, който се отдалечаваше. Бягаше, с леко накуцване. Скри се в един проход между сградите.

— Тръгвам.

Младият полицай се затича след беглеца. Шестима полицаи нахълтаха в двора и заобиколиха Джинива и детектива.

— Какво става? — попита тя.

Докато отиваха към колата, Бел обясни, че са получили сигнал от ФБР, от някой си агент Делрей, който работел с Райм. Един от информаторите му научил, че тази сутрин в Харлем някой се интересувал от Джинива, къде учи и къде живее. Бил чернокож и носел тъмнозелено военно яке. Преди няколко години бил съден за убийство, а сега бил въоръжен. Райм заключил, че щом нападателят от библиотеката е бял, вероятно не познава добре Харлем и затова използва съучастник от квартала.

След като получил тези новини, детектив Бел влязъл в класната стая и установил, че Джинива се е измъкнала през задната врата. Джонет Монро обаче — полицайката, която работеше под прикритие като ученичка — я видяла, че излиза на двора, и уведомила колегите си къде е.

Детективът заяви, че веднага трябва да отидат при господин Райм.

— Ами тестът? Трябва…

— Никакви тестове, никакво училище, докато не хванем този човек — отсече Бел. — Хайде!

Ядосана от измамата на Кевин и че се е забъркала в тази каша, Джинива скръсти ръце и се сопна:

— Трябва да взема теста.

— Не знаеш какви неприятности можеш да ми създадеш. Задачата ми е да те запазя жива. Ако се наложи да те хвана и да те занеса до колата, повярвай ми, ще го сторя.

Тъмните му очи на добряк сега бяха хладни като парчета лед.

— Добре — промълви тя.

Продължиха към колата, детективът постоянно се оглеждаше. Държеше ръката си близо до хълбока. Бе готов във всеки момент да извади оръжието си. След малко русокосият полицай дотича.

— Избяга — рече задъхано. — Съжалявам.

Бел въздъхна:

— Видя ли го поне?

— Черен, около метър и осемдесет, едър. Накуцва. Черва кърпа за глава. Без брада или мустаци. Около четирийсетте.

— Чу ли нещо, Джинива?

Тя мрачно поклати глава.

— Добре, да се махаме оттук.

Тя се качи във форда на детектива; русият полицай седна до нея. Детектив Бел тъкмо сядаше зад волана, когато психоложката госпожа Бартън дотича от училището.

— Детективе, какво става?

— Трябва да откараме госпожица Сетъл. Един от престъпниците беше наблизо. Може още да е в района.

Дебеланата се огледа и се намръщи:

— Тук ли?

— Не сме сигурни. Възможно е. По-добре да не поемаме рискове. Мислим, че е бил тук преди около пет минути. Едър чернокож. Със зелено военно яке и черна кърпа за глава. Обръснат. Накуцва. Беше от онази страна на двора зад големия камион. Бихте ли разпитали учениците и учителите дали някой го е виждал друг път?

— Разбира се.

Бел помоли жената да провери дали някоя от камерите на училището е заснела заподозрения. Размениха си телефонните номера. Детективът седна зад волана и запали двигателя.

— Сложете си коланите. Няма да се кандилкаме до Райм.

Точно когато Джинива щракна колана си, полицаят натисна педала за газта и колата рязко тръгна. Гимназията, последната крепост на спокойствието ѝ, бързо се изгуби от поглед.

* * *

Докато Амелия Сакс и Лон Селито подреждаха уликите от тайната квартира на улица „Елизабет“, Райм си мислеше за съучастника на Извършител 109 — който преди броени минути се беше промъкнал дяволски близо до Джинива.

Възможно бе наемният убиец да използва чернокожия само като съгледвач, но предвид престъпното минало на съучастника и това, че е въоръжен, много вероятно беше и той да иска да я убие. Райм се надяваше около училището да са останали някакви следи. Уви — екип криминалисти бе огледал района, но без резултат. Разпитът на свидетели от околността също не разкри нищо. Може би…

— Здравей, Линкълн — прекъсна мислите му мъжки глас.

Райм се сепна и вдигна очи. Пред него стоеше широкоплещест мъж около четирийсетте, с къса прошарена коса и бакенбарди. Носеше скъп тъмносив костюм.

— Докторе. Не чух звънеца.

— Том беше в антрето и ми отвори.

Робърт Шърман, който провеждаше физиотерапията на Райм, имаше клиника за увреждания на гръбначния стълб. Той бе измислил режима за терапия, включващ велоергометър, електрическа стимулация, акватерапия и различни традиционни методи за раздвижване, които Том от години прилагаше на Райм.

Лекарят огледа лабораторията, в която кипеше усилена работа. От професионална гледна точка бе доволен, че Райм си има занимание. Много паралитици просто се отказваха от живота и се отдаваха на бездействие. Смисленото занимание каляваше волята и винаги се отразяваше благоприятно (макар че лекарят предупреждаваше Райм да избягва опасни ситуации, при които има риск, да речем, да изгори в пожар, както за малко щеше да се случи в един от последните му случаи).

Лекарят бе способен, добронамерен и интелигентен човек. В момента обаче Райм нямаше време за него, защото вече двама въоръжени престъпници искаха да убият Джинива. Затова вяло поздрави госта.

— Научих, че си отменил часа си за днес. Исках да се уверя, че си добре.

„Лесно можеше да провериш по телефона“ — помисли си Райм.

Така обаче лекарят не би могъл да му окаже същия натиск да се подложи на тестовете, както ако дойдеше лично.

Шърман наистина го притискаше. Искаше да провери дали от упражненията на Райм има ефект. Не само заради самия пациент, а и за да използва резултатите в изследователската си работа.

— Не, всичко е наред — отвърна Райм. — Просто изникна спешен случай.

Махна към дъската с профила на разследването.

Том се показа на вратата.

— Докторе, кафе? Нещо безалкохолно?

— О, да не отнемаме от скъпоценното време на доктора — побърза да се намеси Райм. — След като вече се увери, че съм добре, сигурно бърза…

— Какъв случай? — поинтересува се Шърман.

— Тежък случай — раздразнено отговори Райм. — Гоним опасен престъпник. Тъкмо щяхме да разглеждаме уликите.

Райм не смяташе да обсъжда разследването с външни хора и не съжаляваше ни най-малко за грубото си поведение. Терапевтите на пациенти с парализа обаче бяха свикнали с раздразнителността и острия им език. Шърман не се впечатли ни най-малко от грубото държане на Райм. Продължи да наблюдава пациента си.

— Не, Том, благодаря — отговори накрая. — Няма да се застоявам.

— Сигурен ли сте? — Том кимна на Райм. — Не му обръщайте внимание.

— Да, скоро ще си тръгвам.

Но при все че не искаше нищо за пиене, и твърдеше, че бърза, лекарят не показваше намерение да си ходи. Дори си дръпна стол и седна.

Сакс погледна Райм. Той я изгледа безизразно и отново се обърна към лекаря, който се наведе и прошепна:

— Линкълн, от няколко месеца отлагаш тестовете.

— Бях много зает. Четири разследвания. Това е пето.

Нямам никакво време, както може би се досещате… При това са доста интересни. Не съм срещал подобни в практиката си.

Надяваше се лекарят да попита за подробности и така да смени темата на разговора.

Шърман обаче не се хвана. Познаваше всички номера на пациентите си.

— Позволи ми да ти кажа нещо.

„Как, по дяволите, бих могъл да ти попреча?“ — жлъчно си помисли криминалистът.

— Влагаш в упражненията повече енергия от всеки друг пациент. Знам, че отлагаш тестовете, защото се боиш, че няма да има ефект. Прав ли съм?

— Грешите, докторе. Просто съм много зает.

Лекарят се престори, че не го е чул:

— Сигурен съм, че изследванията ще покажат, че състоянието ти се е подобрило значително.

„Колко сложни думи, за да кажеш нещо толкова просто“ — помисли си Райм.

— Надявам се — отвърна. — Но и да не се окаже така, повярвайте ми, все ми е едно. Качих мускулна маса, плътността на костите ми се е увеличила… Белите дробове и сърцето ми работят по-добре. Това ми стига. Не е задължително да започна да се движа.

Шърман го изгледа изпитателно:

— Наистина ли така мислиш?

— Да. — Райм се огледа и понижи глас. — Тези упражнения няма да ми помогнат да проходя.

— Така е.

— Защо тогава да очаквам подобрение на малкото пръстче на крака ми? Това е безсмислено. Ще правя упражненията, ще се поддържам във форма и след пет-десет години, когато вие и вашите колеги измислите някое чудотворно лечение, пак ще проходя.

Лекарят се усмихна и потупа Райм по крака, докосване, което той не усети. След това кимна:

— Много се радвам да чуя това, Линкълн. Най-големият проблем с пациентите е, че лесно се отказват, защото упражненията не водят до сериозни промени в живота им. Искат изведнъж да се излекуват. Не си дават сметка, че войната се печели с малки победи.

— Мисля, че вече съм спечелил войната.

Лекарят се изправи.

— Все пак нека да направим изследванията. Нуждаем се от тези резултати.

— Веднага щом… хей, Лон, слушаш ли? Още едно клише! Веднага щом облаците се разсеят.

Селито, който нямаше представа за какво говори Райм, се обърна към него с празен поглед.

— Добре — каза доктор Шърман и се отдалечи към вратата. — Късмет в разследването.

— Ще ни трябва — бодро отвърна Райм.

Любителят на малките победи излезе и Райм веднага се обърна към таблицата на уликите.

Телефонът на Сакс иззвъня. Тя вдигна, послуша няколко минути и след като затвори, обяви:

— Беше Бо Хауман. За момчетата от ударния отряд, които пострадаха от електрическия ток. Първият има лоши изгаряния, но ще оцелее. Вторият е изписан.

— Слава богу — с облекчение измърмори Селито. — Сигурно е било ужасно. През тялото ти да тече ток. — Затвори очи. — Тези изгаряния. И миризмата. Боже мили. Косата му беше изгоряла… Ще му изпратя нещо. Не, лично ще му го занеса. Може би цветя. Мислите ли, че ще се зарадва на цветя?

Тази реакция, както и поведението му напоследък, не беше характерна за Селито. Често се случваше полицаи да пострадат или загинат и всеки го приемаше различно. Много техни колеги биха казали: „Слава богу, че е жив“, дори биха отишли на църква, за да се помолят. Но Селито обикновено просто кимваше и продължаваше да си върши работата. Не беше в стила му да реагира така.

— Не знам — отвърна Райм.

„Цветя ли?“

— Линкълн, капитан Нед Сийли на телефона — провикна се Купър.

Техникът се беше обадил в Тексаската полиция, за да разшита за убийството в Амарильо — в което жертвата бе обесена.

— Включѝ микрофона.

Купър го направи и Райм се обади:

— Ало, капитане?

— Да, сър. С господин Райм ли разговарям?

— Да.

— Един от сътрудниците ви е поискал информация за случая „Тъкър“. Събрах, каквото имаме, но не е много. Сигурни ли сте, че това е вашият човек?

— Стилът е подобен на едно престъпление от тази сутрин. Обувките му са от същата марка и със същото износване. Освен това беше подхвърлил улики, за да ни заблуди, както е оставил свещи и окултни знаци при убийството на Тъкър. А, има и южняшки акцент. Преди няколко години е имало подобно убийство в Охайо. Поръчково.

— Мислите ли, че и убийството на Тъкър е било по поръчка?

— Възможно е. Какъв е бил той?

— Тъкър ли? Обикновен човек. Пенсиониран служител от системата на правосъдието. Имал е щастлив брак, внуци. Никакви парични проблеми.

Райм се намръщи.

— Какво е работил?

— Надзирател в затвора със строг режим в Амарильо… Хм, мислите ли, че може да са го убили заради някаква случка там? Тормоз над затворници или нещо подобно?

— Възможно е. Има ли информация за такива случаи?

— Досието му е чисто. Можете да проверите в затвора.

Тексаският полицай му каза името на директора на затвора.

— Благодаря, капитане — каза Райм.

— За нищо. Приятен ден.

След няколко минути вече разговаряха с Дж. Т. Бошан от затвора с тежък тъмничен режим в Амарильо. Райм се представи и обясни, че работи за нюйоркската полиция.

— Господин директор…

— Моля, наричайте ме Джей Ти.

— Добре, Джей Ти.

Райм му обясни случая.

— Чарли Тъкър ли? Сещам се, надзирателят, когото убиха. Линчуване, някаква ритуална гадост. Тъкър се беше пенсионирал точно преди да ме прехвърлят от Хюстън. Ще извадя досието му. Изчакайте за момент. — След малко директорът пак се обади. — Ето го. Не, няма официални оплаквания срещу него, освен от един затворник. Твърдял, че Чарли го малтретирал. Дори имали сбиване.

— Може това да е нашият човек — изтъкна Райм.

— Да, обаче след една седмица е бил екзекутиран. А убийството на Чарли е чак след година.

— Може би Тъкър е тормозил друг затворник, който е наел убиеца.

— Възможно е. Само че да наемеш професионален убиец за това… Твърде сложно за хора с такъв интелект.

Райм бе склонен да се съгласи.

— Може би убиецът също е лежал в затвора. Щом са го пуснали, е решил да отмъсти на Тъкър. Бихте ли разпитали другите надзиратели? Търсим бял мъж около четирийсетте, среден на ръст, светлокестенява коса. Вероятно е лежал за тежко престъпление. Освободен или избягал…

— Нямаме случаи на бягство, това е невъзможно тук.

— Добре, значи освободен малко преди убийството на Тъкър. Засега само това знаем. Има добри познания по оръжейна техника и е добър стрелец.

— Това не върши работа. Все пак сме в Тексас — отбеляза директорът и се изкиска.

— Имаме фоторобот на лицето му. Ще ви изпратим копие. Възможно ли е някой да го сравни със снимки на освободените затворници?

— Разбира се, ще накарам секретарката ми. Тя е наблюдателна, но ще отнеме известно време. Оттук минават доста хора.

Директорът на затвора им даде електронния си пощенски адрес и затвори.

В този момент влязоха Джинива, Бел и Пуласки.

Бел докладва, че съучастникът се измъкнал от Пуласки по оживените улици на Харлем. Даде някои подробности за него и съобщи, че някой ще разпита учениците и учителите и ще провери записите от камерите на охранителната система.

— Пропуснах втория си тест — ядосано заяви Джинива, сякаш Райм, беше виновен.

Това момиче направо му лазеше по нервите. При все това той каза спокойно:

— Имам новини, които може би ще те заинтересуват. Твоят прадядо е оцелял, след като скочил в Хъдсън.

— Наистина ли? — лицето ѝ грейна и тя бързо прочете копието от статията. Намръщи се. — Изкарват го закоравял престъпник. Сякаш през цялото време е планирал кражбата. Той не е бил такъв човек. Сигурна съм. — Погледна Райм. — И пак не се разбира какво е станало с него и дали накрая са го пуснали.

— Търсим още информация. Надявам се да открием нещо повече.

Компютърът на Купър изпиука и той погледна екрана.

— Тук има нещо — обяви. — Писмо от преподавателка в Амхърст, която поддържа електронната страница на Музея за афро-американска история. Тя е сред хората, на които изпратих писма за Чарлз Сингълтън.

— Чети.

— Извадка от дневника на Фредерик Дъглас.

— Кой беше тоя? — попита Пуласки. — Извинявайте за въпроса, сигурно трябва да знам. Има улица на негово име.

— Бивш роб — обясни Джинива. — Един от най-изтъкнатите аболиционисти и водачи на движението за граждански права през деветнайсети век. Писател и интелектуалец.

— Както казах, трябваше да знам — измънка новобранецът и се изчерви.

Купър се наведе към монитора и се зачете:

— „Трети май, 1866 година. Вечерта на поредното събра, ние в Галоус Хайтс…“

— Аха — прекъсна го Райм. — Мистериозният квартал.

Думата „бесилка“ пак му напомни за картата таро, за човека със спокойно лице, висящ на единия си крак. Погледна я, после пак се обърна към Купър.

— … обсъждахме жизненоважната задача — Четиринайсетата поправка. Неколцина членове на цветнокожото общество в Ню Йорк се срещнахме с губернатор Фентън и членове на Сборната конституционна комисия, между които сенаторите Харис, Граймс и Фресъндън, конгресмените Стивънс и Уошбърн и демократа Андрю Роджърс, който се оказа не толкова ревностен застъпник на идеите на партията си, колкото се бяхме опасявали. Губернатор Фентън произнесе встъпително слово, след което подробно изложихме пред комисията мнението си за различните варианти на поправката. (Господин Чарлз Сингълтън твърдо наблегна, че поправката трябва да урежда правата на всички граждани, негри и бели, жени и мъже, и комисията прие тази забележка.) Обсъждането се проточи до късно през нощта.

Джинива се надвеси над рамото на Купър и сама прочете извадката.

— „Твърдо наблегна“ — прошепна. — И е искал изборни права за жените.

— Ето още една извадка. „Двайсет и пети юни, 1867 година. Бавният напредък ме тревожи. Четиринайсетата поправка беше представена за ратификация от щатите преди една година. Двайсет и два бързо я одобриха. Остават обаче още шест и срещаме упорит отпор. Уилард Фиш, Чарлз Сингълтън и Илайджа Уокър обикалят тези щати и убеждават законодателите да гласуват за поправката. Навсякъде обаче срещат неразбиране за важността на този документ, лична неприязън, заплахи и гняв… Толкова много пожертвахме, а пак не можем да постигнем заветната си цел. Нима триумфът ни в тази война ще се окаже бутафорен, Пирова победа? Моля се на Господ каузата на нашия народ да не бъде провалена от този неуспех.“ — Купър вдигна глава. — Това е всичко.

— Значи Чарлз е работил с Дъглас и останалите по Четиринайсетата поправка — обяви Джинива. — Изглежда са били приятели.

„Нима? — запита се Райм. — Дали статията в списанието отразява истината? Дали Сингълтън не е работил с тези хора само за да получи достъп до парите в благотворителния фонд?“

Макар че единствената цел на Линкълн Райм в едно криминално разследване беше истината, той искрено се надяваше Чарлз Сингълтън да е невинен.

Погледна дъската с таблицата и видя повече въпроси, отколкото отговори.

— Джинива, можеш ли да се обадиш на леля си? Да провериш дали е намерила още писма от Чарлз Сингълтън.

Момичето телефонира на жената, която гледаше леля Лили. Никой не вдигна, но тя остави съобщение на телефонния секретар. Набра друг номер. Очите ѝ грейнаха.

— Мамо! Прибрахте ли се?

„Слава богу — помисли си Райм. — Родителите ѝ най-после се върнаха.“

Момичето обаче се намръщи.

— Не… Какво стана… Кога?

Сигурно забавяне на полета, досети се Райм. Джинива обясни на майка си какво е положението и я увери, че е в безопасност и полицията се грижи за нея. Даде слушалката на Бел, който надълго и нашироко запозна жената със ситуацията. След това пак върна телефона на Джинива и тя си взе довиждане с родителите си. Затвори неохотно.

— Още са в Лондон — обясни Бел. — Полетът им бил отменен и нямало друг. Утре сутринта ще вземат първия самолет, който прави прекачване в Бостън.

Джинива сви рамене, но Райм видя разочарование в очите ѝ.

— Искам да се прибера вкъщи. Имам да пиша домашни.

Бел се свърза с екипа си и чичото на Джинива. След малко обяви, че всичко изглеждало безопасно.

— Искам утре да не ходиш на училище — заяви Райм.

Тя се подвоуми. Намръщи се. Пак ли трябваше да я увещават?

Новобранецът, Пуласки, се намеси:

— Имай предвид, Джинива, че не става въпрос само за теб. Ако другият престъпник, онзи с военното яке, беше започнал да стреля, можеше да пострадат и други ученици, дори някой да бъде убит. Могат пак да опитат, когато си сред други хора пред училище или на улицата.

По лицето ѝ личеше, че съзнава тази опасност. Може би си спомни за доктор Бари.

„Значи го убиха заради мен…“

— Добре — отвърна тихо. — Ще си стоя вкъщи.

Бел кимна:

— Радвам се.

Погледна благодарно новобранеца.

Детективът и Пуласки изведоха момичето, а другите се заеха с уликите от тайната квартира на престъпника.

Нямаше много и това разтревожи Райм. Върху листчето със схемата на улиците около Афро-американския музей, която Сакс бе открила върху леглото на престъпника, нямаше отпечатъци. Хартията беше най-обикновена. Мастилото — евтино. На схемата имаше повече подробности за улиците и входовете срещу музея, отколкото за самата сграда — Райм предположи, че това е карта на пътищата за бягство. Сакс обаче бе претърсила тези места, а неколцина детективи бяха разпитали хората от бижутерийната борса и другите постройки наоколо.

Имаше още влакна от въже — гарота, както предполагаха.

Купър направи газова хроматография на част от листа и откри, че съдържа чист въглерод.

— Дали ръцете на продавача са били изцапани със сажди? — почуди се той.

— Може би, а може би престъпникът е изгорил някакви улики и е изсипал пепелта върху листчето — предположи Райм. — Вероятно ще разберем по-късно.

Петната и трохите по листа бяха от хранителни продукти: кисело мляко, нахутено брашно, чесън и царевично олио.

— Фалафел — обяви Том, който бе голям кулинар. — Ориенталска кухня. Често се сервира с кисело мляко. Доста освежаващо.

— И е нещо съвсем обичайно — със съжаление отбеляза Райм. — Само в Манхатън има поне две хиляди арабски закусвални. Какво друго има, по дяволите?

На идване Сакс и Селито се бяха отбили през фирмата за недвижими имоти, която даваше под наем апартаментите на улица „Елизабет“. Научиха, че наемателят е платил в брой за три месеца напред плюс депозит за още два. (За жалост всички пари бяха изхарчени, нямаше дори една банкнота да проверят за отпечатъци.) Беше се регистрирал като Били Тод Хамил с предишен адрес във Флорида. Служителката разпозна наемателя на рисунката, която ѝ показа Сакс, но тогава носел шапка и очила. Потвърди и за южняшкия акцент.

Проведоха компютърно търсене и намериха 173 Били Тод Хамиловци из цялата страна. От онези, които бяха бели и на възраст между трийсет и пет и петдесет години, никой не живееше в Ню Йорк. Живеещите във Флорида бяха или по-възрастни, или около двайсетте. Четирима имаха полицейски досиета; от тях трима излежаваха присъди, а един бе умрял преди шест години.

— Казал е първото име, което се е сетил — измърмори Райм и се взря в компютърния образ на престъпника.

„Кой си ти, Извършител 109? — запита се. — И къде си?“

— Мел, изпрати рисунката на Джей Ти.

— На кого?

— Директорът на затвора в Амарильо. — Райм кимна към рисунката. — Още смятам, че нашият човек е лежал там и е имал спречкване с убития надзирател.

— Ей сега.

След като изпрати рисунката, Купър взе пробата от течността, която Сакс бе събрала в тайната квартира. Внимателно отвори епруветката и приготви проба за газова хроматография.

След малко резултатът се появи на екрана.

— Това е нещо ново за мен. Поливинилов алкохол, повидон, бензалкониев хлорид, декстроза, калиев хлорид, вода, натриев бикарбонат, натриев хлорид…

— Пак сол — измърмори Райм. — Само че този път не е от пуканки.

— Има и натриев цитрат и натриев фосфат. Още няколко вещества в по-малки количества.

— Тъмна Индия — сви рамене Селито, излезе и се запъти към тоалетната.

Купър кимна към списъка на съставките:

— Някакви идеи?

— Има ли нещо в архива ни? — попита Райм.

— Не.

— Изпрати го във Вашингтон.

— Веднага.

Техникът изпрати информацията в лабораторията на ФБР, след което взе последната проба, събрана от Сакс — дървените стърготини от бюрото. Подготви ги за хроматография.

Докато чакаха резултата, Райм се загледа към таблицата. Изведнъж с периферното си зрение мярна някакво движение в дъното на стаята. Стресна се и погледна натам, но нямаше нищо. Какво бе видял?

В този момент пак забеляза движение и осъзна, че идва от отражението в остъклената вратичка на един шкаф. Лон Селито беше сам в коридора и явно си мислеше, че никой не го вижда, защото се упражняваше да изважда бързо револвера си. Лицето му не се виждаше добре, но явно бе разтревожен.

Какво означаваше пък това?

Криминалистът погледна Сакс и кимна към вратата. Тя се приближи и надникна в коридора. Дебелият детектив още няколко пъти извади оръжието си. Сакс погледна Райм, намръщи се и поклати глава. След три-четири минути Селито прибра револвера и влезе в тоалетната.

Чу пускане на вода и той се върна в лабораторията.

— Мамка му, Линк, кога ще си направиш свестен кенеф в тази бърлога? Жълтото и черното не бяха ли на мода през седемдесетте?

— Какво да ти кажа, не каня много гости в тоалетната.

Дебелакът се засмя, но пресилено.

Резултатът от хроматографията се появи на екрана и Райм престана да се интересува от тревогите на колегата си. Криминалистът се намръщи. Според анализа веществото, от което имаше петна по повърхността на бюрото, бе чиста сярна киселина. Новината бе обезкуражаваща.

От гледна точка на уликите това вещество можеше да се купи отвсякъде, тъй че нямаше начин да определят източника му.

По-тревожното обаче беше, че тази киселина е изключително силна и опасна; дори малки количества могат да обезобразят и дори да убият човек.

* * *

ТАЙНАТА КВАРТИРА ОТ УЛИЦА „ЕЛИЗАБЕТ“

> електрически капан;

> пръстови отпечатъци — няма, само от ръкавици;

> скрита камера и монитор; неустановим произход;

> колода карти таро, дванайсетата липсва; няма следи;

> карта със схема на музея, където е извършено нападението срещу Дж. Сетъл, и околните сгради;

> Микроследи:

— фалафел и кисело мляко;

— сярна киселина по повърхността на бюрото;

— прозрачна течност, не е експлозив. Изпратена на ФБР;

— още влакна от въже. Гарота?

— следи от чист въглерод върху картата;

> апартаментът е взет под наем, платен в брой, на името на Били Тод Хамил. Наемателят отговаря на описанието на Извършител 109, но няма следи, водещи към някой Хамил.

МУЗЕЙ ЗА АФРО-АМЕРИКАНСКА ИСТОРИЯ

> найлонов плик:

— карта таро, дванайсетата по ред, „обесеният“, означава духовно търсене;

— плик с усмихнато лице; неустановим източник;

— нож за картон;

— презервативи „Троя“;

— тиксо;

— миризма на жасмин;

— неизвестен предмет за 5,95$; вероятно плетена шапка;

— касова бележка, която сочи, че магазинът е в Ню Йорк; вероятно евтина книжарница или дрогерия;

— покупката е направена в магазинче на улица „Мълбъри“; извършителят е разпознат от продавачката.

> отпечатъци:

— престъпникът е носил гумени ръкавици;

— отпечатъците по предметите в плика са от малки пръсти, без съвпадения в АСИПО; вероятно от продавачката.

> микроследи:

— влакна от памучно въже със следи от човешка кръв; гарота?

— производител — неизвестен;

— изпратени в КОДИС за анализ; няма съвпадение с други ДНК-проби;

— пуканки и захарен памук със следи от кучешка урина;

— вероятна връзка с уличен панаир; направена е проверка за разрешителни за такива празненства; на място са изпратени екипи. Потвърдено — фестивал в Италианския квартал.

> оръжия:

— дървена палка или атрибут от бойните изкуства;

— револвер на „Норт американ армс“, калибър 22, модел „Блек уидоу“ или „Минимастър“;

— самоцелни куршуми, кухи, пълни с иглички; без съвпадения в ИБИС или „Дръгфайър“.

> мотив:

— неизвестен; изнасилването вероятно е инсценирано;

— истинският мотив вероятно е да открадне микрофилма с броя на „Илюстриран седмичник за цветнокожи“ от 23 юли 1868 година и да убие Дж. Сетъл заради интереса ѝ към една статия; причините са неизвестни. Статията е за неин прадядо, Чарлз Сингълтън (виж приложението);

— приживе убитият библиотекар е споменал, че още някой се е интересувал от статията;

— записите от телефонните разговори на библиотекаря са изискани; няма следи;

— търси се копие от статията;

— от няколко източника има сведения, че някой е търсил статията; няма сведения за самоличността му. Повечето броеве са унищожени. Един е намерен (виж приложението);

— извод: за живота на Дж. Сетъл все още има риск.

> информацията за случая е изпратена в Архива за особено тежки престъпления;

— убийство в Амарильо, Тексас, преди пет години. Подобен начин на действие — инсценировка (представено като ритуално убийство, но истинският мотив е неизвестен);

— жертвата е бивш надзирател в местния затвор;

— фоторобот на престъпника е изпратен в затвора;

— убийство в Охайо, преди три години. Подобен начин на действие — инсценировка (представено като престъпление от сексуални подбуди, но истинският мотив вероятно е поръчково убийство). Материалите по разследването липсват.

ПРОФИЛ НА ИЗВЪРШИТЕЛ 109

> бял мъж;

> 1,80 м, 95 кг;

> на средна възраст;

> нормален глас;

> използвал мобилен телефон, за да притъпи бдителността на жертвата;

> носи тригодишни половинки обувки „Бас“, размер 11, светлокафяви. Дясното ходило е леко изкривено навън;

> миризма на жасмин;

> тъмни панталони;

> плетена маска, тъмна;

> напада случайни минувачи, за да отклони вниманието;

> най-вероятно е наемен убиец;

> вероятно бивш затворник в Амарильо;

> южняшки акцент;

> къса светлокестенява коса, избръснат;

> безличен;

> носи тъмен шлифер.

ПРОФИЛ НА ПОРЪЧИТЕЛЯ, НАЕЛ ИЗВЪРШИТЕЛ 109

> все още няма информация.

ПРОФИЛ НА СЪУЧАСТНИКА НА ИЗВЪРШИТЕЛ 109

> чернокож мъж;

> около четирийсетте;

> височина 1,80 м;

> мускулест;

> зелено военно яке;

> бивш затворник;

> накуцва;

> въоръжен;

> избръснат;

> черна кърпа за глава;

> очаква се информация от свидетели и записи от системата за охрана.

ПРОФИЛ НА ЧАРЛЗ СИНГЪЛТЪН

> бивш роб, прадядо на Дж. Сетъл. Женен, един син. Получил от господаря си овощна градина (ферма) в щата Ню Йорк. Работел и като учител. Замесен в ранното движение за граждански права;

> обвинен в кражба през 1868 година, за което се разказва в статията;

> в писмата си споделя, че пази някаква тайна, която би довела до трагедия, ако се разкрие;

> посещавал събрания в Галоус Хайтс;

— замесен в някаква рискована дейност?

> престъплението според „Илюстрован седмичник за цветнокожи“:

— Чарлз е бил арестуван от детектив Уилям Симс за кражба на голяма сума от фонда за обучение на бивши роби в Ню Йорк. Разбил сейфа на фонда и бил видян от свидетел. Инструментите му са намерени наблизо. Повечето пари са върнати. Осъден на пет години затвор. Няма информация за периода след излежаване на присъдата. Подозира се, че е използвал връзките си с лидерите на движението за граждански права, за да получи достъп до фонда.

> кореспонденцията на Чарлз:

— писмо 1, до жена му: войнишките бунтове от 1863 година, насилие срещу чернокожите в щата Ню Йорк, линчуване, палежи; риск за собствеността на чернокожите;

— писмо 2, до жена му: Чарлз участва в битката при Апоматокс в края на Гражданската война;

— писмо 3, до жена му: участва в движението за граждански права; получава заплахи за това; тайната го измъчва.

17.

Томсън Бойд вървеше през Куинс с найлоновия плик и куфарчето си. Изведнъж спря. Престори се, че чете вестник от една машина за автоматична продажба, поклати глава, сякаш загрижен от световните проблеми, и се огледа.

Никой не го следеше, никой не обръщаше внимание на Безличния Джо.

Вероятността да го следят бе нищожна, но Томсън Бойд винаги свеждаше рисковете до нула. Ако занаятът ти е да сееш смърт, не можеш да си позволиш дори миг невнимание, а след случая на улица „Елизабет“ и повторната среща с жената в бяло той бе на нокти.

„Убиват с целувка…“

Върна се по стъпките си до предишната пресечка. Никой не се дръпна бързо в някой вход, нито промени рязко посоката си на движение.

Доволен, Томсън продължи, накъдето беше тръгнал.

Погледна часовника си. Време беше. Спря при един уличен телефон и набра номера на друг, в Манхатън.

— Ало?

Томсън позна гласа на човека, който го беше наел да убие Джинива Сетъл. При все това двамата си размениха няколко пароли — като истински шпиони — та всеки да се увери, че разговаря с когото трябва. Томсън се стремеше да прикрие акцента си, събеседникът му също говореше с променен глас. Това не би заблудило апаратите за гласов анализ, но все пак трябваше да вземат някакви мерки.

Поръчителят знаеше от медиите, че първият опит е бил неуспешен.

— Сериозно ли е положението? Има ли проблеми?

Убиецът изви главата си назад и си сложи капки в очите. Примигна и когато смъденето попремина, хладно отговори:

— Трябва да разберете, че в този занаят нещата невинаги стават от първия път. Такъв е животът. Не всичко се получава, както искаме. Момичето ме изигра.

— Една ученичка?

— Момичето е отраснало на улицата. Има добри рефлекси. Тук е джунгла.

Томсън съжали за този си коментар; клиентът можеше си помисли, че има предвид черния цвят на кожата ѝ, расистко изказване. Всъщност искаше да каже, че кварталът е размирен. Томсън Бойд нямаше предразсъдъци. Така бе възпитан. Познаваше хора с всякакъв цвят на кожата и произход и ги оценяваше според поведението, а не според расата им. Беше изпълнявал поръчки за бели, чернокожи, араби, азиатци, латиноамериканци и бе убивал хора от всичките тези раси. Не правеше разлика между тях. Онези, които го наемаха, винаги избягваха погледа му, държаха се нервно и бяха предпазливи. Онези, които убиваше, посрещаха смъртта с достойнство или страх, но това не зависеше от цвета или националността им.

— Не стана, както искахте. И аз не исках да стане така, повярвайте ми. Но в случилото се няма нищо чудно. Пазят я способни хора. Вече знаем и можем да нагодим плановете си. Не влагам емоции в тази задача. Следващия път ще успеем. Намерих един човек, който доста добре познава Харлем. Вече открихме къде учи и къде живее. Имайте ми доверие, всичко е под контрол.

— Остави ми съобщение — каза клиентът и затвори.

Говориха не повече от три минути, лимита на Томсън Бойд.

„Всичко по правилата…“

Томсън затвори; не се налагаше да заличава отпечатъците си, защото още носеше ръкавици. Отново тръгна по улицата. От едната страна имаше хубави едноетажни къщи, от другата — кооперации; стар квартал. Няколко деца се прибираха от училище. От прозорците се виждаше проблясване на телевизори; жените готвеха или гладеха, гледаха сапунени сериали и развлекателни предавания. Както и да се развиваше градът, този квартал като че ли бе завинаги закотвен в петдесетте години на двайсети век. Напомняше му за фургона и за къщата от по-късните му години. Безгрижен живот, блаженство.

Животът преди затвора, преди да изтръпне като ампутирана ръка или ухапан от змия крак.

Малко по-надолу по улицата русокосо момиченце ученическа униформа, около десетгодишно, точно влизаше в бежова едноетажна къща. Томсън я наблюдаваше как изкачи няколкото бетонни стъпала, извади ключа си и отвори. Сърцето му затуптя малко по-бързо — съвсем малко.

Той стигна до къщата — малко по-спретната от останалите, с тъмнокафява пощенска кутия и няколко керамични елена по малката, жълтееща морава. Бавно мина, надникна през прозорците, и продължи до следващата пресечка. Внезапен порив разклати плика му и кутиите задрънчаха. „Внимателно“ — рече си той и оправи плика.

На кръстовището спря и погледна назад. Някакъв мъж тичаше за здраве, една жена се опитваше да паркира, малко момченце си играеше с баскетболна топка в застлано есенни листа двор. Никой не му обръщаше внимание.

Томсън Бойд тръгна към къщата на момиченцето.

* * *

Джейн Старки каза на дъщеря си:

— Не си хвърляй чантата в антрето. Изнеси я на верандата.

— Ох, мамо!

Десетгодишното момиченце въздъхна, тръсна русата си коса, закачи униформеното си яке в антрето и надигна тежката ученическа чанта, като изпухтя сърдито.

— Имаш ли домашни?

Майка ѝ бе хубава жена около трийсетте, с къдрава кестенява коса, която днес бе вързала с розов ластик.

— Нямам — отвърна Брит.

— Никакви ли?

— Не.

— Последния път, когато каза, че нямаш домашно, имаше — изтъкна майка ѝ.

— То не беше точно домашно, а доклад. Трябваше да изрежа нещо от някакво списание.

— От училище ти бяха дали работа, която трябваше да свършиш вкъщи. Домашна работа.

— Добре де. Днес нямам никаква.

Джейн се досети, че все пак има нещо. Погледна дъщеричката си и вдигна вежди.

— Трябва само да занеса нещо италианско. Да го покажа пред класа и да разкажа какво е. Нали се сещаш, за Деня на Колумб. Знаеше ли, че е италианец? Аз си мислех, че е испанец.

Майка ѝ случайно знаеше този факт. Бе завършила гимназия и полувисше за медицински сестри. Ако поискаше, можеше да работи, но приятелят ѝ изкарваше добри пари и нямаше нищо против да си стои вкъщи, да се разхожда с приятелките си и да гледа двете деца.

Покрай това трябваше да следи и дали си пишат домашните, към които се включваха и разказите по свободно избран предмет.

— Това ли е всичко? Да не криеш нещо?

— Мамооо…

— Всичко ли ми каза?

— Аха.

— Да. Не „Аха“. Какво ще занесеш?

— Не знам. Може би нещо от закусвалнята на „Барини“. Знаеш ли, че Колумб, такова, се бил объркал? Мислел си, че е открил Азия, а не Америка. Три пъти е плавал дотук и пак не е разбрал истината.

— Наистина ли?

— Аха… Да.

Брит излезе.

Джейн се върна в кухнята. Този факт не ѝ беше известен. Наистина ли Колумб си е мислил, че е достигнал Япония или Китай? Тя оваля пилешките шницели в брашно, после в яйце и галета и се размечта за екскурзия в Китай, защото бе гледала филм по телевизията. Случайно погледна навън и през полупрозрачното перде видя някакъв мъж, който се приближаваше към къщата.

Това я разтревожи. Приятелят ѝ, който снабдяваше държавни фирми с компютърни части, беше голям параноик. Винаги я предупреждаваше да внимава с непознати Ако забележи някоя кола да забавя пред къщата, някой да проявява ненужен интерес към децата… веднага да го предупреди. Веднъж, когато бяха на люлките в парка, една кола мина бавно по улицата и шофьорът, с черни очила погледна децата. Приятелят ѝ веднага се притесни и ги накара да се приберат.

— Шпиони — обясни.

— Какво?

— Не, не като ЦРУ. Индустриален шпионаж. Конкуренцията. Миналата година фирмата ми направи шест милиарда долара и заслугата за голяма част от тази печалба е моя. Някои хора много се интересуват какво знам за пазара.

— Наистина ли има такива шпиони? — изненада се Джейн.

— В наши дни на никого не можеш да се довериш.

Джейн Старки, която имаше метална пластина в ръката заради старо счупване от бутилка от уиски, си помисли: „Така е.“ Сега избърса ръцете си в престилката, приближи се до прозореца и надникна през завесата.

Непознатият го нямаше.

„Добре, стига глупости — помисли си тя. — Било е само…“

Не, чакай… Зърна нещо на стълбите. Стори ѝ се, че видя ъгъла на найлонов плик. Непознатият беше там!

Какво означаваше това?

Дали да се обади на приятеля си?

Дали да се обади в полицията?

Но те щяха да се забавят поне десет минути.

— Навън има някой — извика Брит.

Джейн бързо излезе в коридора.

— Брит, стой си в стаята. Аз ще видя кой е.

Момиченцето обаче вече отваряше входната врата.

— Не! — извика Джейн.

— Благодаря, миличка — каза Томсън Бойд с мекия си южняшки акцент и внесе найлоновия плик, който беше видяла.

— Изплаши ме — смъмри го Джейн.

Той я целуна.

— Не можах да си намеря ключовете.

— Рано се прибираш.

Той се намръщи:

— Сутринта имах проблеми с преговорите. Отложиха ги за утре. Реших да се прибера и да поработя вкъщи.

Другата дъщеря на Джейн, осемгодишната Люси, дотича при тях и извика:

— Томи! Може ли да гледаме „Съдията Джуди“?

— Не днес.

— О, моля те. Какво носиш?

— Някои неща за работа. Можете да ми помагате. — Той остави плика на пода, погледна сериозно момиченцата и добави: — Искате ли?

— Искам! — изцвърча Люси.

Брит не каза нищо, но само защото щеше да прозвучи тъпо, ако се съгласи с другото момиченце. Тя също бе готова да помага.

— След като отложиха заседанието, излязох и купих това. Цяла сутрин съм го чел.

Томсън извади от плика няколко кутии с боя, гъбички, мече и четки. След това измъкна една книга, между чиито страници бяха пъхнати много жълти листчета за отбелязване. „Домашно обзавеждане. Том 3: Как да украсим детската стая.“

— Томи! — възкликна Брит. — За нашите стаи?

— Да. На нас с майка ви не ни трябват рисунки на слона Дъмбо по стените.

— Искаш да нарисуваш Дъмбо? — Люси се намръщи. — Аз не искам Дъмбо.

Брит също не го искаше.

— Ще нарисувам, каквото пожелаете.

— Дай да погледна! — изписка Люси.

— Не, първо на мен!

— Заедно ще я разгледаме — заяви Томсън. — Нека само да си сваля палтото и да прибера куфарчето.

Отиде в кабинета си в предната част на къщата.

Джейн се върна в кухнята. Да, помисли си, приятелят ѝ наистина имаше смешна прическа и беше малко невзрачен, постоянно пътуваше, имаше лека параноя и не преживяваше с нея радостите и тревогите ѝ, пък и не беше кой знае колко добър в леглото, но положението можеше да е доста по-лошо.

* * *

След като се измъкна от ченгетата при училището, Джакс взе такси и срещу допълнително заплащане накара шофьора да кара колкото се може по-бързо. След пет минути му нареди да обърне и слезе пак в района на гимназията.

Голям късмет извади, че се измъкна. Полицията явно не допускаше никого до момичето. Това леко го разтревожи; имаше чувството, че го очакваха. Дали онзи негодник Ралф го беше издал?

Трябваше повече да внимава. Затова реши да събере още информация.

Знаеше къде да я намери.

Мъжете винаги имаха места, където се събират, независимо дали са млади или стари, черни, латиноамериканци или бели, жители на Източен Ню Йорк, Бей Ридж или Астория. В Харлем те се срещаха в църкви, барове, рап- и джазклубове, кафенета, по пейките в градинките. През лятото висят по стълбищата, през зимата — около варели със запалени боклуци. Също в бръснарниците — като в онзи филм отпреди няколко години. (Истинското име на Джакс беше Алонсо. Идваше от един бивш роб от Джорджия, Алонсо Хендерсън, който станал милионер с верига бръснарници. Бащата на Джакс се беше надявал нещичко от таланта на този човек да влезе в момчето, но напразно.)

Най-популярното място за събиране в Харлем обаче бяха баскетболните игрища.

Някои ходят там да играят баскетбол, разбира се, но също да си бъбрят, да бистрят политиката, да си говорят за жени, да спорят за мачове, да се дразнят, да се хвалят и да си разправят небивалици за различни герои от негърския епос, като престъпника Стаколи или някакъв корабокрушенец от „Титаник“, който успял да се спаси с плуване.

Джакс отиде на най-близката баскетболна площадка до „Лангстън Хюс“. Въпреки студа беше пълно с хора. Той съблече якето си, което полицията вероятно бе забелязала, и го преметна на ръката си. Облегна се на оградата и запали цигара като по-едър двойник на фараона Ралф. Свали кърпата и разроши косата си с пръсти.

Добре, че го направи, защото скоро покрай игрището бавно мина полицейска кола. Джакс не помръдна от мястото си. Нищо не привлича толкова вниманието на ченгетата както бързата походка (бяха го спирали десетки пъти за нарушението БХЧ — бързо ходещ чернокож). На асфалтовата площадка пред него няколко момчета сякаш танцуваха с топката пред погледите на дузина техни връстници. Джакс загледа сивкаво-кафеникавото кълбо, преплитащите се ръце на играчите, сблъскващите се тела, полета на топката към коша.

Полицаите се отдалечиха; той се отдели от оградата и се приближи до момчетата в края на игрището. Огледа ги. Не бяха бандити. Обикновени момчета — някои с татуировки, други без, някои окичени с вериги, други само с по едно кръстче, някои намусени, други добронамерени. Говореха си за момичета, фукаха се пред по-малките. Бъбреха си и се наслаждаваха на играта.

Докато ги гледаше, го обхвана носталгия. Навремето си мечтаеше да има много деца, но както и много други мечти, тази също не се беше сбъднала. Едното му дете бе отнето от социалната служба; друго беше загубил в клиниката на Сто двайсет и пета улица. Един януарски ден, за радост на Джакс, приятелката му съобщи, че е бременна. През март получи болки и отиде в безплатната болница — нямаше друга възможност. С часове чакаха в мръсната, претъпкана чакалня, а когато най-после редът им дойде, приятелката му бе пометнала.

Джакс сграбчи лекаря и едва не го преби.

— Не съм виновен — оправда се дребният индиец. — Орязаха ни бюджета. От общината.

Джакс побесня и изпадна в депресия. Искаше да отмъсти на някого и да направи така, че това вече да не се случва, нито на приятелката му, нито на друг. После осъзна, че всъщност са имали късмет. Лекарят му обясни, че понеса спасили живота на приятелката му, което нямало да стане, ако всички планирани съкращения били прокарани.

Джакс побесня. Как можеше проклетото правителство да причинява това на хората? Какъв бе смисълът от това кметство и градската управа? Как можеха да оставят едно неродено бебенце да умре?

Нито лекарят, нито полицаите, които го изведоха от болницата с белезници, можеха да му отговорят.

Сега гневът и споменът му вдъхнаха увереност.

Навъсен, Джакс се приближи до разпалено спорещите тийнейджъри. Кимна на едно момче, което явно бе водачът им — с широки шорти, високи маратонки и спортно трико. Имаше „килната“ прическа — по-къса от едната страна, кръгло оформена от другата.

— К’во има, чичка?

Другите се разкискаха.

„Чичка.“

Навремето в Харлем — и вероятно навсякъде — възрастните се ползваха с уважение. Сега им се присмиваха. Някой стар гангстер би извадил пистолета и би накарал малкия нахалник да потанцува, но Джакс беше врял и кипял по улиците и в затвора и знаеше, че сега не става така. Той се засмя и прошепна:

— Кинти?

— Искаш ли?

— Искам да ти дам. Ако те интересува, задник.

Джакс потупа джоба си, издут от дебела пачка.

— Не продавам нищо.

— Не искам да купувам онова, което си мислиш. Ела. Да се разходим.

Момчето кимна и двамата се отдалечиха от игрището. Джакс усети, че хлапакът го оглежда, забеляза накуцването му. Да, беше от стара рана, но не се знаеше как я е получил. Момчето се вгледа в хладните очи на бившия затворник, след това в татуировките му. Сигурно вече си числеше: „Тоя чичка може да е стар гангстер, а ти го избъзика и си заслужи боя.“ Старите гангстери имат автомати и командват десетки главорези. Старите гангстери наемат малолетни да очистват свидетели и наркодилъри от конкуренцията, защото така съдът не може да те тикне в системата, както ако си навършил осемнайсет.

Старият гангстер може хубаво да те натупа, задето си го нарекъл „чичка“.

Хлапето започна да нервничи:

— Ей, ей, мой човек, к’ва е тая работа? Къде отиваме?

— Няма да ходим никъде. Просто не искам целият свят да ни слуша.

Джакс спря зад едни храсти. Хлапето се огледа уплашено. Джакс се засмя:

— Няма да те прецакам, момко. Споко.

Момчето също се засмя. Нервно.

— Спокоен съм, бе, човек.

— Искам да намеря къде живее една мацка. Учи в „Лангстън Хюс“. Ти там ли ходиш?

— Да, повечето сме оттам. — Момчето кимна към приятелите си.

— Търся мацето, дето тая сутрин го даваха по новините.

— Нея ли? Да не е станала свидетел на убийство, а? Зубърката?

— Не знам. Много ли зубри?

— Да. Сече ѝ пипето.

— Къде живее?

Хлапакът замълча. Колебаеше се. Дали да рискува да попита какво иска непознатият? Реши да не любопитства много.

— Говорехме за няк’ви кинти.

Джакс му пъхна няколко банкноти.

— Аз не познавам кучката, човече. Но мога да те свържа с един пич, дето я познава. Казва се Кевин. Да му се обадя ли?

— Да.

Момчето извади миниатюрен мобилен телефон от шортите си.

— Ало, куче, Уили е… На игрището съм… Да. Слушай, тук има един пич, който дава кинти, търси твойта кучка Джинива Сетъл, хилавата кучка… Споко, бе, човече. Беше майтап… Добре. Слушай сега, този пич…

Джакс грабна телефона от ръката на Уили и заговори.

— Двеста кинта, ако ми дадеш адреса ѝ.

Колебание.

— В брой ли? — попита Кевин.

— Не — сопна се Джакс. — Банков превод. В брой, разбира се.

— Ще дойда на игрището. У теб ли са кинтите?

— Да, и са при пистолета ми, ако се интересуваш. Не ти говоря за пистолет с капси, момко.

— Нямаш грижи, пич. Само питах. Не връзвам тенекии.

— Ще ме намериш при моите хора — каза Джакс и се ухили на нервния Уили.

Затвори и хвърли телефона на момчето. Върна се при игрището, облегна се на оградата и пак загледа играта.

Кевин дойде след десетина минути — за разлика от Уили беше истински гъзар, висок, хубав, як. Приличаше на филмова звезда. За да се изфука пред стареца, да покаже как не му дреме за кинтите — и разбира се, да впечатли няколко парчета — Кевин се направи на адски тежък. Спря при неколцина познати, удариха юмруци, прегърна един-двама. Поздравѝ някои със „здрасти, мой човек“, даде знак да му паснат топката и вкара няколко впечатляващи коша.

Хлапакът играеше много добре, нямаше спор.

Накрая се приближи до Джакс и го огледа от глава до пети, защото такъв е обичаят, когато някой нов се появи в тайфата — на баскетболната площадка, в бара или дори в бръснарниците на Алонсо Хендерсън. Кевин се опита да отгатне къде е оръжието на бившия затворник, колко кинти носи и изобщо какво иска.

— Само ми кажи, когато спреш да се перчиш — каза Джакс. — Защото почва да ми писва.

— Къде са кинтите? — сериозно попита Кевин.

Джакс му пъхна парите.

— Къде е мацето.

— Ела. Ще ти покажа.

— Искам само адреса.

— Шубе ли те е?

— Искам само адреса — хладно повтори Джакс.

Кевин се ухили:

— Не знам номера, човече. Мога да те заведа до сградата. Миналата пролет я изпращах до вкъщи. Трябва да ти я посоча.

Джакс кимна.

Тръгнаха по Сто и осемнайсета улица, после — за изненада на Джакс — на запад, към луксозната част на квартала, Западен Харлем. Той се намръщи и заоглежда хубавите улици.

— Сигурен ли си, че става дума за Джинива Сетъл?

— Нали за тая кучка питаше? Нейната къща ще ти покажа… Хей, пич, искаш ли малко трева? Кокаин?

— Не.

— Сигурен ли си? Имам готина помия.

— Толкова по-зле. Ще оглупееш млад.

Кевин сви рамене.

Стигнаха до хубава кооперация близо до парк „Морнингсайд“. Ако бяха продължили, щяха да отидат до Колумбийския университет.

Понечиха да завият зад ъгъла, но и двамата спряха рязко.

— Ето там — прошепна Кевин.

На платното пред една стара сграда бе паркиран очукан форд „Краун Виктория“ — очевидно полицейска кола.

— Там ли живее? Където е колата?

— Не. През една къща към нас. Ей там.

Стара, но добре поддържана сграда. С цветя в сандъчета, безупречно чиста. Хубави завеси. Имаше вид на наскоро пребоядисана.

— Ще я шибаш ли тая кучка? — попита Кевин и огледа Джакс от глава до пети.

— Не ти влиза в работата.

— Така си е, ама… — Кевин понижи глас. — Питам, ако нещо стане с тая кучка… не че ми дреме, да се разберем. Ама ако нещо ѝ направиш, аз ще знам, че си ти. И някой може да разпитва. Та, мислех си, при толкова кинти, дето носиш, дали не можеш да ми тикнеш още малко, та да забравя изобщо за теб. От друга страна, мога да си спомня мно-о-ого неща и че толкова си се интересувал от кучката.

Джакс бе препатил много. Беше драскал по стените, бе участвал в „Пустинна буря“, беше се сблъсквал с главорези в затвора и на улицата, бе раняван… Винаги обаче се убеждаваше, че за колкото и глупав да смяташ един човек, той се оказва още по-голям тъпак.

За частица от секундата той сграбчи хлапето за яката с едната си ръка, а с другия си юмрук го удари в корема — три пъти, четири, пет…

— Ох… — успя да промълви хлапето.

Така се бие човек в затвора. Не позволявай на противника да се опомни нито за миг.

Пак и пак, и пак…

Джакс пусна момчето и то падна, като стенеше от болка. Бавно, спокойно, като бейзболист, който вдига бухалката си, Краля на графитите се наведе и извади пистолета си от чорапа. Пред ужасените очи на безпомощния Кевин издърпа затвора и зареди. Уви кърпата си около дулото. От Делил Маршал знаеше, че това е най-добрият и най-евтиният начин да заглушиш пистолетен гърмеж.

18.

В 19:30 Томсън Бойд завърши рисунката на мече върху стената в стаята на Люси. Отдръпна се и огледа произведението си. Точно бе спазил инструкциите в книгата и рисунката наистина приличаше на мече. За първи път в живота си рисуваше, ако не се брои училището — затова толкова внимателно бе прочел обясненията.

Момиченцата много харесаха мечето. Томсън се замисли, че би трябвало да е доволен, но не беше сигурен. Дълго време гледа рисунката. Очакваше да се почувства горд. Но не стана. Е, както и да е. Излезе в коридора и погледна мобилния си телефон.

— Изпратили са ми съобщение — рече разсеяно и набра. — Здрасти, Томсън е. Как си? Видях, че си се обаждал.

Джейн го погледна и пак се зае да бърше чиниите.

— Без майтап?

Томсън се изкиска. За човек, който никога не се смее, смяташе, че се справя доста добре. Разбира се, същото бе направил и сутринта в библиотеката — беше се засмял, за да притъпи бдителността на Джинива Сетъл, и тогава също проработи. Напомни си да не преиграва.

— Човече, ега си случая — продължи да говори по телефона, макар че от другата страна нямаше никого. — Разбира се. Няма да отнеме много време? Ония преговори останаха за утре, да, тези, които трябваше да са днес… Става. След десет минути съм там.

Прибра телефона си и обясни на Джейн:

— Верн е в „Джоуис“. Спукал е гума.

Вернън Харбър бе истинска личност, но вече го нямаше. Томсън го беше убил преди няколко години, но понеже познаваше Верн преди смъртта му, създаде този измислен образ на стар приятел, с когото се вижда от време на време. Също като истинския покоен Верн, измисленият караше тойота „Супра“, имаше приятелка на име Рене и разказваше много весели случки от живота си на доковете, в месарницата и квартала си. Томсън знаеше много подробности за Верн и ги пазеше в паметта си. (За да е убедителна, една лъжа трябва да е безсрамна и подкрепена с много подробности.)

— Минал с тойотата през счупена бутилка.

— Добре ли е? — попита Джейн.

— Тъкмо паркирал. Тоя смотаняк не може сам да си смени гумата.

Приживе и след смъртта си Верн Харбър мразеше да работи.

Томсън занесе четката и кофичката с боя в банята и остави четката да кисне във водата. Облече якето си.

— На връщане би ли купил обезмаслено мляко? — попита Джейн.

— Една кутия ли?

— Ще свърши работа.

— И бисквитки! — извика Люси.

— С какъв аромат?

— На грозде.

— Добре. Брит, нещо за теб?

— Вишна! — Момиченцето си спомни как са го учили и добави: — Моля.

— Грозде, вишна и мляко — повтори той, като посочваше всяко от момичетата си по реда на поръчките.

Томсън излезе и тръгна на зигзаг по улиците на Куинс, от време на време се оглеждаше да не го следят. Засвирука си песента на Селин Дион от „Титаник“.

Убиецът наблюдаваше Джейн, когато ѝ каза, че излиза, и забеляза, че загрижеността ѝ за измисления Верн е искрена. Не заподозря нищо, макар че той отиваше при човек, когото никога не беше виждала. В това обаче нямаше нищо чудно. Днес Томсън излизаше под претекст, че отива да помогне на приятел. Друг път казваше, че иска да пусне фиш от лотарията. Или че ще пийне по чашка с момчетата в „Джоуис“. Всеки път различна лъжа.

Слабичката, къдрава брюнетка никога не се интересуваше къде отива и не разпитваше за измислената му работа, която налагаше често да отсъства от дома. Никога не питаше какво е толкова секретно в този компютърен бизнес и защо вратата на кабинета му винаги трябва да е заключена. Беше умна и интелигентна, две различни неща, и за разлика от всяка друга жена не държеше да знае за живота му повече, отколкото той ѝ казваше.

Запознаха се тук, в Астория, преди няколко години, когато Томсън се беше покрил след убийството на един наркодилър. Седна до нея в гръцкото ресторантче и я помоли да му подаде кетчупа. После забеляза, че ръката ѝ е счупена и се извини. Поинтересува се дали е добре, какво ѝ се е случило. Тя отклони въпроса, но очите ѝ се насълзиха. Продължиха да разговарят.

Започнаха да излизат. Истината за ръката скоро се разбра и една нощ Томсън тайно посети бившия ѝ съпруг. След няколко дни Джейн му се похвали, че се е случило чудо — бившият ѝ мъж напуснал града и дори престанал да се обажда на момичетата, което иначе правел поне веднъж седмично, когато се напиел.

След месец Томсън се пренесе да живее при тях.

Това явно бе хубаво за Джейн и момичетата. Имаха мъж, който не крещеше и не биеше никого, пазаруваше на свои разноски, плащаше половината наем и им обръщаше достатъчно внимание. Той бе най-хубавото събитие в живота им.

В затвора Томсън се беше научил да не се набива на очи.

Положението устройваше не само Джейн и момичетата, а и него. В тази професия човек с постоянна приятелка или семейство е по-малко подозрителен от ерген.

Имаше обаче една по-важна причина да живее с нея, не само за удобство и от стратегическа гледна точка. Томсън Бойд чакаше. Нещо липсваше в живота му и той го чакаше да се върне. Вярваше, че жена като Джейн Старки — без големи претенции и със скромни очаквания — би могла да му помогне да го намери.

Какво му липсваше? Много просто — Томсън Бойд чакаше изтръпването да премине и душата му да се съживи като ръка, загубила чувствителността си от спане в неудобно положение.

Томсън имаше много спомени от детството си в Тексас — от родителите си и леля си Сандра, братовчеди, приятели от училище. Спомняше си мачовете по телевизията, как седеше пред електрическото пиано и свиреше акордите, докато леля му или баща му изпълняваха солото — доколкото позволяваха дебелите им пръсти (това бе наследствена черта). Как пееше „Напред, християнски воини“ и песента от „Зелени барети“. Как играеха на вист. Как баща му го учеше да работи с различни инструменти в безупречно подредената работилница. Как се разхождаха в пустинята, наслаждаваха се на залезите, наблюдаваха лавовите полета, койотите и змиите, които се движеха плавно като нежна мелодия, но целувката им беше смъртоносна.

Спомняше си майка си, чийто живот преминаваше в ходене на църква, правене на сандвичи, припичане на слънце, метене на тексаския прах от прага на фургона и клюкарене със съседките. Спомняше си баща си, чийто живот преминаваше в ходене на църква, колекциониране на плочи, разходки със сина си в неделите и работа на нефтените кладенци. Спомняше си хубавите петъчни вечери, когато ходеха в ресторантчето „Голдънлайт“ на шосе 66 да хапнат хамбургери и пържени картофки, а от високоговорителите звучеше тексаски суинг.

Тогава Томсън Бойд не беше изтръпнал.

Дори през тежките месеци, след като юнското торнадо отнесе фургона им, а майка му остана без дясна ръка и едва не загуби живота си; дори след като баща му загуби работата си във вълната от уволнения, която заля Тексас като унищожително наводнение, Томсън не беше изтръпнал.

Не беше изтръпнал, когато видя сълзите на майка си заради някакво хлапе в Амарильо, което ѝ подвикна „едноръко плашило“. Той се погрижи хлапето да не може да обижда повече никого.

След това попадна в затвора. Някъде из вонящите на белина коридори душата му бавно задряма и изтръпна. Бе танкова дълбоко заспала, че той не почувства нищо, когато му съобщиха, че някакъв камион размазал родителите и леля му и единственото останало здраво от колата им бил комплектът за лъскане на обувки, направен от момчето за четирийсетия рожден ден на баща си. Толкова изтръпнала, че не изпита нищо, докато гледаше как Чарли Тъкър бавно умира, как лицето му става лилаво и как отчаяно се опитва да разхлаби примката… което просто не можеше да стане. Изтръпнала, докато гледаше как безжизненото тяло на надзирателя бавно се полюшва от вятъра. Изтръпнала, докато подреждаше свещите под краката на убития и гледаше мътните му очи.

Изтръпнала…

Томсън обаче вярваше, че може да се поправи — както можеш да поправиш развалено дистанционно устройство (разликата е само в мащаба). Джейн и момичетата щяха да събудят душата му. Трябваше само да влезе в ритъм. Да прави, каквото правят нормалните хора — хора, които не са изтръпнали. Да украсява стаите на децата. Да гледа с тях „Съдията Джуди“, да ходят на пикници в парка. Да им купува, каквото поискат. Грозде, вишна, мляко. Грозде, вишна, мляко. Да ругае: мамка му, мамка му, да ти го начукам… Защото така говорят хората, когато са ядосани. Когато е ядосан, човек чувства нещо.

Затова и си подсвиркваше — за да се върне в ония години, преди затвора. Хората, които обичат музика, не са изтръпнали. Хората, които си подсвиркват, чувстват нещо, имат семейства, усмихват се на непознати. Спират те на улицата и те заговарят, могат да те почерпят от пържените си картофки, докато около тях звучи селяндурска музика… голяма работа са това музикантите, а?

Живей по правилата и изтръпването ще премине. Способността да чувстваш ще се върне.

Има ли ефект, чудеше се той, действаше ли режимът, на който се бе подложил, за да възкреси душата си? Подсвиркване, говорене на думи, които смяташе, че трябва да каже, грозде и вишна, псуване, смях? Може би малко, поне му се искаше да вярва. Спомни си жената в бяло, която бе наблюдавал сутринта, как се движеше напред-назад, напред-назад. Можеше да каже, че е изпитал истинско удоволствие да я наблюдава. Малко удоволствие, но все пак чувство. Доста добре.

Не, чакай.

— Доста добре, мама му стара — прошепна той.

Ха така, ругатня!

Може би пак трябваше да пробва секс (веднъж месечно, сутрин, би трябвало да се справи; но истината бе, че не му се правеше — ако няма желание, и виагра не те оправя). Така щеше да стори — да изчака няколко дни и да пробва с Джейн. Самата мисъл за това го смути. Но трябваше да опита. Можеше да има ефект. Да, определено трябваше да опита.

„Грозде, вишна, мляко…“

Томсън спря пред уличния телефон при гръцкия ресторант. Отново набра номера на гласовата си поща и въведе кода си. Имаше ново съобщение — че убийството на Джинива Сетъл пак се е провалило, понеже наоколо имало твърде много полиция. Съобщаваше се адресът ѝ и че пред къщата има поне две полицейски коли — една без отличителни знаци и една патрулка. Броят на полицаите, които я охраняваха, варираше от един до трима.

Той запомни адреса, изтри съобщението и продължи, криволичейки по улиците, до една шестетажна жилищна кооперация, доста по-мизерна от къщата на Джейн. Качи се в апартамента си, който бе главната му тайна квартира. Влезе, затвори вратата и дезактивира системата срещу натрапници.

Това жилище бе малко по-хубаво от стаята на улица „Елизабет“. Имаше светла ламперия и кафяв рошав вълнен килим. Миришеше на кафяв рошав вълнен килим. Обзавеждането се състоеше от пет-шест очукани мебели. Напомняше на Томсън за всекидневната, която заедно с баща си бяха обзавели за няколко уикенда в новата им къща в Амарильо, където се пренесоха, след като торнадото разби фургона им.

Внимателно извади от големия шкаф няколко буркана и ги занесе на бюрото, като си подсвиркваше саундтрака от „Покахонтас“. Момиченцата обожаваха този филм. Той отвори кутията за инструменти, извади дебели гумени ръкавици, маска и очила и започна да сглобява устройството, което на следващия ден щеше да убие Джинива Сетъл — и всички наоколо.

Пссст…

Мелодията се смени — стига с „Дисни“. „Вечно млад“ на Боб Дилън.

Когато устройството бе готово, той го огледа и остана доволен. Прибра всичко, отиде в банята, свали ръкавиците и три пъти изми ръцете си. Спря да подсвирква и започна да си повтаря днешната мантра.

„Грозде, вишна, мляко. Грозде, вишна, мляко.“

Прилежно се готвеше за деня, когато изтръпването щеше да премине.

* * *

— Как си?

— Добре, детективе.

Господин Бел се показа на вратата и погледна леглото ѝ, покрито с книги и тетрадки.

— Отивам вкъщи при моите момчета.

— Синове ли имате?

— Да. Двама. Може някой ден да се запознаете. Ако искаш.

— Разбира се — отвърна тя, макар че си помисли: „Никога няма да стане“. — При жена ви ли са?

— В момента са при дядо си и баба си. Вдовец съм.

Тези думи накараха сърцето на Джинива да се свие. Тя долови болката, когато ги изричаше. Сякаш се беше упражнявал да ги казва, без да заплаче.

— Съжалявам.

— Доста години има оттогава.

Тя кимна:

— Къде е полицай Пуласки?

— Прибра се вкъщи. Има дъщеричка. А жена му е бременна с второ.

— Момче или момиче?

— Честно казано, не знам. Ще дойде утре сутринта. Можем да го попитаме. Чичо ти е в съседната стая; госпожица Линч също ще остане.

— Барби ли?

— Да.

— Много е мила. Разказа ми за кучетата си. И за някои от новите предавания по телевизията. — Джинива кимна към книгите. — Нямам много време за телевизия.

Детектив Бел се засмя:

— Момчетата ми се нуждаят от добър пример като твоя. Задължително трябва да ви запозная. Така, можеш да повикаш Барби по всяко време, ако имаш нужда от нещо… — Бел се подвоуми. — Дори да сънуваш кошмар. Знам, че понякога е тежко, когато родителите ги няма.

— Аз се справям добре сама.

— Не се съмнявам. Все пак викай, ако се нуждаеш от нещо. Нали сме за това. — Той се приближи до прозореца, надникна през завесите и се увери, че прозорецът е заключен. — Лека нощ и не се притеснявай. Ще пипнем тоя тип. Въпрос на време е. В този занаят няма по-добри от Райм и хората, които работят с него.

— Лека нощ.

Тя бе доволна, че Бел си тръгва. Детективът може би имаше добри намерения, но Джинива мразеше да се отнасят към нея като с дете, а също да ѝ напомнят за ужасното положение. Свали книгите от леглото и ги подреди на купчинка до вратата, за да може да ги вземе бързо, ако се наложи да излезе по тъмно. Правеше това всяка вечер.

Извади теменужката, които ѝ беше дала илюзионистката. Дълго я гледа, след това внимателно я сложи между листата на най-горната книга.

Мина за кратко през банята, където почисти умивалника, след като изми зъбите си. Замисли се за неразборията в банята на Киш и се засмя. Върна се в спалнята, заключи вратата и въпреки че се почувства глупаво, подпря бравата с един стол. Съблече се, сложи си шорти и избеляла фланелка и си легна. Загаси лампата и двайсетина минути си мисли за майка си, баща си и Киш.

Кевин Чейни на два пъти се намеси в мислите ѝ, но тя гневно го отхвърляше.

Накрая си спомни за прадядо си, Чарлз Сингълтън.

Бягството…

Скокът в Хъдсън.

Замисли се за тайната му. Кое беше толкова важно, че така ревностно да я пази?

Замисли се за любовта му към съпругата и сина му.

Нападателят от библиотеката обаче все не ѝ даваше мира. О, тя се правеше на много печена пред полицията, но разбира се, че се страхуваше. Маската, трясъкът от удара по главата на манекена, стъпките на убиеца. А сега и онзи другият, чернокожият в училищния двор.

Тези мисли бързо прогониха съня.

Джинива отвори очи и си спомни една друга безсънна нощ преди години.

Не можеше да заспи, затова стана, отиде в хола и пусна телевизора на някаква тъпа комедия. След десетина минути дойде баща ѝ.

— Защо гледаш това? — попита, като примижа на светлината.

— Не мога да заспя.

— Вземи да прочетеш някоя книга. Ще е по-добре.

— Не ми се чете.

— Добре. Аз ще ти почета. — Той се приближи до секцията. — Тази ще ти хареса. Една от най-добрите книги на всички времена.

Седна в креслото и то изстена под тежестта му; Джинива погледна избелялата корица, но не можа да прочете заглавието.

— Настани ли се добре?

— Да.

Тя се излегна на дивана.

— Затвори очи.

— Не ми се спи.

— Затвори очи, за да си представиш онова, което ще ти прочета.

— Добре. Какво…

— Тихо.

— Добре.

Той започна да чете „Да убиеш присмехулник“. През следващата седмица това се превърна в нещо като ритуал — четеше ѝ преди лягане.

Седемгодишната Джинива Сетъл реши, че това наистина е една от най-хубавите книги на света (а дори на тази възраст тя бе прочела или чула доста). Харесваше ѝ разказът за живота вкъщи, особено за отношенията между брат и сестра (винаги бе искала да има брат или сестра).

Никога нямаше да забрави книгата на Харпър Лий. Странно, но когато я прочете пак на единайсет, Джинива откри по-дълбок смисъл в нея. На четиринайсет разбра още повече. Точно в тази книга пъхна сега виолетката Кара.

Взе друга. „Оливър Туист“ на Чарлз Дикенс. Легна, отвори на картончето за отбелязване (никога не подгъваше страниците) и се зачете. Отначало скърцането на старата къща я плашеше, все си представяше нападателя с маската, но бързо се вглъби в повествуванието. Скоро клепачите ѝ натежаха и тя се унесе — не от майчина целувка или дълбокия глас на баща си, а от красивите думи на един непознат.

19.

— Време е за спане.

— Какво? — сепна се Райм и вдигна поглед от монитора.

— Спане — повтори Том.

Беше малко нервен. Понякога се налагаше да води истински битки, за да накара криминалиста да си легне.

Райм обаче измърмори:

— Да. Ще си лягам.

Беше изтощен и обезкуражен. Бяха получили електронно писмо от надзирателя на затвора в Амарильо, че никой не е разпознал Извършител 109 по рисунката, която им бяха изпратили.

Криминалистът продиктува кратък отговор с благодарност, след което даде команда за изключване от мрежата.

— Само още едно обаждане и ще дойда сам.

— Ще се кача да оправя стаята — каза Том. — Чакам те горе.

Амелия Сакс се беше прибрала у дома си в Бруклин. Искаше да види и майка си, която също живееше там и напоследък имаше проблеми със сърцето. Сакс живееше през повечето време у Райм, но още държеше апартамента си и се виждаше с приятели в стария си квартал. Дженифър Робинсън — полицайката, която бе довела момичетата тази сутрин — ѝ беше съседка.

Това положение устройваше и двамата и тази вечер Райм бе доволен, че остава сам.

Телефонира и разговаря за кратко с майка ѝ, след това Сакс се обади и той ѝ съобщи последните новини.

— Добре ли си? — попита Сакс. — Звучиш вяло.

— Уморен съм.

— Аха. — Не му повярва. — Опитай се да поспиш.

— Ти също. Приятни сънища.

— Обичам те, Райм.

— И аз те обичам.

След като затвори, той отново погледна таблицата на уликите.

Не гледаше обаче думите, изписани с изящния почерк на Том, а уголеменото копие на картата таро. Обесеният. Отново прочете параграфа със значението ѝ. Вгледа се в спокойното, обърнато наобратно лице. След малко се завъртя с количката и я подкара към асансьорчето, което свързваше лабораторията със спалнята на втория етаж. Влезе в кабинката и подаде команда за качване.

Не спираше да мисли за картата. Подобно на Кара, приятелката им илюзионистка, Райм не вярваше в спиритически сеанси и екстрасенси. (В известно отношение тя също като него бе учен.) Не можеше обаче да пренебрегне факта, че картата е улика в разследване, при което постоянно се намесва думата „бесилка“. Всеки криминалист, разбира се, е запознат с всички начини за отнемане на човешки живот. Райм имаше добра представа какво е обесване. Въжето пречупва врата непосредствено под основата на черепа. (Причината за смъртта е задушаване, но не от прекъсване на дихателните пътища, а поради увреждане центъра на дишането, който изпраща нервни сигнали до белите дробове.) Почти същото се беше случило на Райм при нещастния случай преди няколко години.

„Галоус Хайтс… Обесеният…“

Значението на картата също криеше някакъв смисъл. „Тя предвещава духовно търсене, което ще доведе до решение, трансформация, промяна на посоката. Картата често предсказва приемане на фактите, край на борбата, примирение. Когато ви се падне, трябва да се вслушате във вътрешния си глас, дори онова, което ви нашепва, противоречи на логиката.“

Това го забавляваше, защото напоследък той наистина бе изправен пред духовно търсене — преди появата на Извършител 109 и картата. Линкълн Райм трябваше да вземе важно решение.

„Промяна на посоката…“

Той слезе в спалнята, но не остана там, а отиде в епицентъра на вътрешния си дебат — стаята за тренировки, където бе прекарал стотици часове, изпълнявайки програмата на доктор Шърман.

Спря на прага и огледа уредите в полумрака. После сведе очи към дясната си ръка, закрепена с каиш за тапицираната облегалка на червената инвалидна количка.

Решение…

„Хайде — рече си. — Опитай. Мръдни тая проклета ръка.“

Пое си въздух. Втренчи се още по-настоятелно в ръката.

Не…

Раменете му се отпуснаха, доколкото бе възможно, и той пак огледа стаята. Замисли се за изтощителните упражнения. Наистина, те се бяха отразили добре на мускулите, костите и кръвообращението му, бяха намалили риска от възпаления и „невроваскуларни кризи“.

Основният въпрос за упражненията обаче можеше да се обобщи с две думи, използвани от медиците: функционален напредък. Тълкуванието на Райм бе по-конкретно: движение и чувствителност.

Онези аспекти на лечението, за които не искаше да говори с доктор Шърман.

Честно казано, Райм бе излъгал лекаря. Не би го признал пред никого, но в момента само едно го интересуваше: щяха ли мъчителните часове, които прекарваше в упражнения, да му възвърнат чувствителността и способността да движи мускули, които не са помръдвали от години? Щеше ли да е в състояние да завърти копчето на микроскопа и да го фокусира върху някой препарат? Щеше ли да е в състояние да почувства докосването на Амелия Сакс върху ръката си?

По отношение на чувствителността може би имаше леко подобрение. При парализа след счупване на четвъртия шиен прешлен обаче пациентът често изпитва отразена болка и лъжливи усещания. Всичко е толкова объркано. Имаш чувството, че те лазят мухи, когато такива няма. Изведнъж си даваш сметка, че си разлял горещо кафе върху ръката си, а не чувстваш нищо. При все това Райм вярваше, че има подобрение на сетивността.

Голямото изпитание обаче бе движението.

Той още веднъж погледна ръката си, която след нещастието не беше в състояние да помръдне.

Отговорът беше ясен. Не можеше да се залъгва с никакви отразени болки и фантомни усещания. Искаше да получи отговора сега. Да или не? Не му трябваха скенери, изследвания и тестове. Можеше да пробва да изпраща съвсем слаби импулси по мрежата от неврони и да види какво ще стане.

Щеше ли командата да достигне целта си и да накара пръста му да се свие — което за него се равняваше на световен рекорд по дълъг скок — или щеше да се загуби в някой прекъснат нерв?

Райм се смяташе за смел човек. В годините преди нещастието той изцяло се отдаваше на работата. Веднъж, за да запази местопрестъплението непокътнато, заедно с друг полицай бяха удържали тълпа от четирийсет души, искащи да разграбят магазина, в който бе станала престрелка; най-лесно беше да се скрият и да не се месят, докато дойдат подкрепления. Друг път, за да открие улики, които да му подскажат къде е затворено едно отвлечено момиче, бе извършил оглед под дъжд от куршуми.

Сега обаче куражът му изневеряваше.

Той се втренчи в безжизнената си дясна ръка.

Да или не…

Ако се опиташе да помръдне пръста си и не успееше, ако не му се удадеше дори една от малките победи на доктор Шърман, с него беше свършено. Мрачните мисли щяха да се върнат, да го залеят и накрая пак щеше да се обади на един лекар — но не на доктор Шърман. На много по-различен лекар. Онзи от дружеството за евтаназия. Преди няколко години Райм се беше опитал да сложи край на живота си; тогава му бе много по-трудно от сега. Нямаше компютри, гласово активируеми системи и телефони. По ирония сега, когато животът му бе много по-лесен, той беше по-склонен към самоубийство. Лекарят можеше да му помогне, като нагласи някакво устройство, което Райм сам да задейства — да сложи някакви хапчета или оръжие.

Разбира се, сега около него имаше близки хора, не както преди години. Самоубийството му би покрусило Сакс, но смъртта винаги витаеше около тях. Сакс винаги първа нахълтваше в бърлогите на престъпниците, въпреки че не ѝ влизаше в задълженията. Имаше няколко награди за храброст при престрелки и шофираше лудешки — дори понякога признаваше, че и тя има някаква склонност към самоубийство.

Когато се запознаха — при едно много тежко разследване на жестоки убийства преди няколко години — Райм бе на ръба на самоубийството. Сакс би го разбрала.

Том също щеше да го приеме. (При първата им среща Райм бе казал на болногледача: „Скоро може да не съм жив. Осребрявай чековете от заплатата си веднага щом ги получиш.“)

При все това мисълта за тъгата, която щеше да им причини със смъртта си, го измъчваше. Да не споменаваме колко престъпления щяха да останат неразкрити и колко жертви щяха да загинат, ако не практикуваше занаята си — единственото, което поддържаше волята му за живот.

Затова отлагаше изследванията. Ако нямаше подобрения, това би го тласнало към пропастта.

Да…

Картата често предсказва приемане на фактите, край на борбата, примирение.

… или не?

Когато ви се падне, трябва да се вслушате във вътрешния си глас…

Линкълн Райм взе решение: Да се откаже. Да спре с упражненията, да престане да мисли за операцията.

Все пак, ако нямаш надежда, нищо не може да попари надеждите ти. Той бе уредил добре живота си. Не беше идеален, но бе приемлив. Линкълн Райм щеше да приеме съдбата си и да се примири с онова, което бившият роб бе отхвърлил — да бъде непълноценен, три пети човек.

Щеше да се задоволи с онова, което имаше.

С левия си безименен пръст Линкълн Райм накара количката да се завърти и се върна в спалнята точно когато Том се показа на прага.

— Готов ли си да си лягаш? — попита болногледачът.

— Съвсем — бодро отвърна паралитикът.

Трета част

Галоус Хайтс

10 октомври, сряда

20.

В 8:00 Томсън Бойд взе колата си от паркинга близо до къщата в Астория, където я беше оставил предишния ден след бягството си от тайната квартира на улица „Елизабет“. Тъмносиният буик навлезе в натоварения трафик по моста „Куинсбъро“ и продължи към Манхатън.

Томсън си спомни адреса от съобщението на гласовата поща, стигна до западен Харлем и спря на две пресечки от дома на Джинива. Носеше двайсет и два калибровия револвер, палката и плика, в който днес нямаше бои и четки. Бе взел устройството, което изработи вчера. Слезе от колата и внимателно вдигна плика. Няколко пъти огледа улицата, гъмжаща от отиващи на работа хора, колкото чернокожи, толкова бели, костюмѐта и раздърпани студенти — с велосипеди, раници… Но не забеляза нищо подозрително.

Томсън Бойд спря на ръба на тротоара и огледа кооперацията, в която живееше момичето.

Полицейската кола без отличителни знаци бе спряна през няколко къщи — хитро. На съседната пресечка до един противопожарен кран имаше друг автомобил. Томсън мярна някакво движение на един покрив. Дали имаше снайперисти? Може би не, но там определено се криеше някой, ченгета. Явно сериозно си гледаха работата.

Безличния Джо се върна при безличната си кола, качи се и запали двигателя. Не биваше да бърза. Тук беше прекалено рисковано; трябваше да почака, докато му се отвори възможност. По радиото пуснаха „Катс крадъл“ на Хари Чапман[4]. Томсън го изключи, но продължи да си свирука мелодията, без да пропуска нито една нота, нито една извивка.

* * *

Леля ѝ бе открила нещо.

Линкълн Райм се свърза с Роланд Бел в апартамента на Джинива и му съобщи, че Лили Хол е намерила в мазето си няколко кутии с писма и сувенири. Не знаела дали ще им свършат работа — вече недовиждаше — но кутиите били пълни с всякакви книжа. Бет бе готова да ги даде на Джинива и полицията.

Райм предложил веднага да изпрати полицай да ги вземе, но лелята отказала — щяха да ги даде само на племенничката си. Нямала доверие на друг.

— И на полицията ли? — попита Бел.

— Особено на полицията.

Амелия Сакс се намеси в разговора:

— Мисля, че иска да види племенничката си.

— Ясно. Добре.

Нищо чудно, че и Джинива много искаше да отиде. Роланд Бел предпочиташе да охранява страхливи хора, които се бояха да си покажат носа навън и се забавляваха с компютърни игри или дебели книги. Такива спокойно можеш да ги затвориш в стая без прозорци и да ги храниш с китайска храна и пици.

Джинива Сетъл обаче не приличаше на никого, когото бе охранявал досега.

„Господин Гоудс моля… Станах свидетел на престъпление, полицията ме задържа против волята ми…“

Детективът използва две коли за по-голяма сигурност. Бел, Джинива и Пуласки във форда му „Краун Виктория“. Луис Мартинес и Барби Линч в шевролета им. Патрулна кола с един униформен полицай щеше да остане на пост пред къщата.

Докато чакаха втория автомобил, Бел попита дали има новини от родителите ѝ. Джинива отвърна, че още са на „Хийтроу“ и чакат полета си.

Бел, като баща на две деца, бе малко предубеден към родители, които оставят дъщеря си на грижите на чичо ѝ, докато се разхождат из Европа. (Особено на този чичо, който дори не се сещаше да даде джобни пари на племенничката си.) Макар че бе самотен баща и имаше напрегната професия, сутрин Бел винаги приготвяше закуска и сандвичи за обяд на синовете си и често готвеше за вечеря, колкото и постни и брашнени да бяха ястията му (в кулинарната практика на Роланд Бел полуфабрикатите бяха непознати).

Работата му обаче бе да запази живота на Джинива Сетъл, не да критикува родителите ѝ. Затова преодоля личните чувства, излезе и като държеше ръката си близо до пистолета, огледа прозорците, покривите на околните сгради, колите на улицата.

За негово облекчение патрулната кола дойде, а Мартинес и Линч се качиха в шевролета на съседната пресечка.

Бел вдига радиостанцията си:

— Чисто е. Изведи я.

Пуласки и Джинива излязоха и бързо се качиха при Бел. Детективът се настани зад волана и двата автомобила потеглиха. Скоро спряха пред стара сграда на изток от Пето авеню, в „Ел Барио“.

Мнозинството от жителите на квартала бяха пуерториканци и доминиканци, но имаше емигранти и от други страни в Латинска Америка — хаитяни, боливийци, еквадорци, латиноамериканци. Имаше също преселили се наскоро граждани на Ямайка, Сенегал, Либерия и други централноафрикански държави — както законно, така и нелегално пребиваващи. Тук повечето престъпления от омраза не бяха от бели срещу цветнокожи, а от американски граждани — независимо от цвета на кожата им — срещу емигранти. Какво нещо е животът, тъжно си помисли Бел.

Детективът спря, където му посочи Джинива, и изчака другите полицаи да слязат и да проверят улицата. Луис Мартинес му даде знак, че всичко е чисто, и с Джинива слязоха.

Сградата бе мизерна, във фоайето миришеше на вкиснала бира и развалено месо. Джинива като че ли се смути от това.

На втория етаж тя почука на една врата.

— Кой е?

— Аз съм, лельо Лили. Джинива.

Чу се тракане на две вериги и две резета. Вратата се отвори; на прага се появи слаба женица с избеляла рокля и подозрително изгледа Бел.

— Добро утро, госпожо Уоткинс.

— Здравей, скъпа. Тя е в хола.

Жената отново погледна детектива.

— Това е един приятел.

— Приятел ли?

— Да — потвърди Джинива.

Жената явно не одобряваше, че момичето се разхожда с мъж три пъти по-възрастен от нея, пък бил той и полицай.

— Роланд Бел на вашите услуги — представи се той и показа служебната си карта.

— Да, Лили спомена нещо за полицията — неловко измърмори жената; Бел продължи да се усмихва и тя добави: — Е, в хола е.

Лелята на Джинива бе съсухрена бабичка с розова рокля и очила с дебели лещи. Когато влязоха, гледаше телевизия. Тя се обърна към племенничката си и се усмихна.

— Джинива, миличка. Как си? И кой е тоя?

— Роланд Бел, госпожо. Приятно ми е.

— Аз съм Лили Хол. Вие ли се интересувате от Чарлз?

— Да.

— Ще ми се да знаех повече. Разказах на Джинива всичко, което ми е известно за него. Получил онази ферма, след това го арестували. Само толкова знам. Дори нямам представа дали е лежал в затвора.

— Изглежда, че е лежал, лельо. Но не знаем какво се е случило след това. Това искаме да разберем.

Върху стената с мръсни тапети на цветчета имаше три снимки: Мартин Лутър Кинг Младши, Джон Ф. Кенеди и известната снимка на Джаки Кенеди в траур с малките Джон Джон и Карълайн до нея.

— Ето кутиите.

Лелята кимна към три големи картонени кутии, пълни с листа, книги и дървени и пластмасови предмети. Бяха сложени върху масичка с един счупен и залепен с тиксо крак. Джинива се наведе и прегледа най-голямата кутия.

Леля Лили я наблюдаваше. След известно време каза:

— Понякога го чувствам.

— Какво… — не разбра Бел.

— Нашия прадядо Чарлз. Чувствам го. Като неспокоен дух.

— Не съм много по тия неща — усмихна се Джинива.

„Така е“ — помисли си Бел. Не ѝ личеше да вярва в духове или свръхестествени сили. За себе си обаче детективът не беше сигурен, затова измърмори:

— Е, може би сега ще получи някакъв покой.

— Знаете ли — рече старицата, като намести очилата си, — щом толкова се интересувате от Чарлз, трябва да знаете, че из страната има доста наши роднини. Помниш ли братовчеда на баща ти в Медисън? И жена му Руби? Мога да му се обадя да поразпитам. Или Джина-Луиз в Мемфис. Бих им се обадила, ама нямам собствен телефон.

Тя мрачно погледна стария апарат до телевизора. Явно бе причина за спорове с другата жена.

— Пък и фонокартите са прекалено скъпи.

— Ние ще се обадим, лельо.

— О, нямам нищо против да си побъбря с някого от роднините. Отдавна не сме се чували. Доста съм самотна тук.

Бел бръкна в джоба си.

— Госпожо, тъй като с Джинива заедно работим по този случай, вземете тези пари за фонокарта.

— Не — извика Джинива. — Аз ще ѝ дам.

— Ама ти…

— Имам пари — уверено заяви момичето и Бел прибра портфейла си.

Тя даде двайсет долара на старицата. Лелята със страхопочитание взе банкнотата.

— Ще купя карта и още днес ще се обадя — обеща.

— Ако откриеш нещо, обади се на същия номер, на който си звъняла днес.

— Защо полицията се интересува толкова от Чарлз? Той е умрял преди стотина години.

Джинива погледна Бел и поклати глава; старицата не беше разбрала, че племенницата ѝ е в опасност и тя не искаше да я тревожи. Леля ѝ не забеляза размяната на погледи.

— Помагат ми да докажа, че не е извършил престъплението, в което е бил обвинен — излъга Джинива.

— Нима? След толкова години?

Бел не беше убеден, че старицата повярва на момичето. Той също имаше леля, приблизително на същата възраст, и умът ѝ режеше като бръснач. Нищо не ѝ убягваше.

Лили обаче каза:

— Много мило от ваша страна. Бела, би ли направила кафе на този добър човек? И какао за Джинива. Спомням си, че много обича.

Роланд Бел спусна щорите, а Джинива отново започна да рови в кутията.

* * *

На улицата:

Две момчета със скейтборд, без грижи за законите на гравитацията и общественото образование, се надпреварваха да се спускат по парапета на стълбите пред една сграда.

На един балкон чернокожа жена поливаше няколко саксии с яркочервени цветя, оцелели след ранните слани.

Катеричка опитваше да зарови или изкопае нещо в близкия запустял парцел, в който се мъдреха останки от миячна машина.

А на източна Сто двайсет и трета улица, близо до адвентистката църква, откъдето се виждаше забуленият в бензинови изпарения мост „Трибъро“, трима полицаи бдително оглеждаха олющена кафява постройка и околния район. Двама — мъж и жена — бяха цивилни; ченгето в прохода между сградите бе униформено. Крачеше напред-назад като часови на пост.

Томсън Бойд беше проследил Джинива Сетъл и ескорта ѝ и сега надничаше от една порутена, опожарена сграда, иззад талашитени плоскости със съдрани плакати, рекламиращи жилищни кредити.

Чудеше се защо рискуваха да изведат момичето. Не беше по правилата. Това обаче бе техен проблем, него го устройваше.

Обмисли възможностите и реши да действа бързо, за да се възползва от ситуацията. Томсън излезе от скривалището си, заобиколи кварталчето и спря при една будка, за да си купи цигари. Промъкна се зад къщата, където бе Джинива, и се огледа. Внимателно остави плика и се отдалечи на няколко крачки. Скри се зад купчина чували с боклук и се загледа към крачещия напред-назад русокос полицай. Започна да брои крачките му: една, две…

На тринайсетата младежът достигна ъгъла на сградата и се обърна. Покриваше голям район — сигурно му бяха наредили да наблюдава прохода между сградите по цялата му дължина и прозорците на отсрещните къщи.

На дванайсетата достигна тротоара на главната улица и пак се завъртя. Едно, две, три…

След още дванайсет крачки отново достигна задния край на сградата. Огледа се и пак се върна отпред, като направи тринайсет крачки.

За следващата обиколка му бяха нужни единайсет. След това — дванайсет.

Не беше съвсем точна зависимост, но почти. Томсън Бойд имаше най-малко единайсет крачки, за да се промъкне незабелязано до задния вход на сградата, докато младежът е с гръб към него, и още единайсет, докато се върне.

Полицаят пак се обърна и тръгна към улицата.

Томсън изскочи от укритието и се затича към сградата, като броеше… три, четири, пет, шест…

Стъпваше безшумно с меките обувки, но постоянно следеше гърба на младежа. Ченгето не погледна назад. На „осем“ убиецът достигна стената, долепи се до нея и си пое дъх. Обърна се към прохода между сградите, откъдето щеше да се появи полицаят.

Единайсет. Ченгето бе достигнало главната улица и трябваше вече да се връща. Едно, две, три…

Дишането на Томсън Бойд се нормализира.

Шест, седем…

Томсън Бойд стисна палката с две ръце.

Девет, десет, единайсет…

Наблизо се чуха стъпки.

Томсън изскочи от скривалището си и замахна с палката като с бейзболна бухалка. Видя удивление върху лицето на младежа. Чу свистенето на палката и учестеното дишане на полицая, което секна, щом дървото го удари по челото. Младежът падна на колене и приглушено изхриптя. Убиецът го удари с все сила по темето.

Полицаят се просна по очи. Томсън издърпа треперещия младеж, все още отчасти в съзнание, зад сградата, където от улицата не можеха да го видят.

* * *

Когато чу гърмежа, Роланд Бел изтича до прозореца и внимателно огледа навън. Разкопча якето си и извади радиостанцията.

Приятелката на леля Лили се ококори и изписка:

— Господи, какво става?

Самата леля се втренчи в големия пистолет на хълбока на детектива, но замълча.

— Бел — извика той по радиостанцията. — Какво става?

— Чу се зад сградата, шефе — задъхано отговори Луис Мартинес. — Пуласки беше там. Барби отиде да провери.

— Пуласки — изкрещя Бел по радиостанцията. — Отговори.

Тишина.

— Пуласки!

— Какво става, за бога? — уплашено попита леля Лили.

Бел вдигна пръст пред устата си. По радиостанцията нареди:

— Позиции. Докладвайте!

— Още съм пред главния вход — отвърна Мартинес. — От Барби няма информация.

— Отиди в средата на коридора на партера, дръж под око задния вход. На негово място щях да дойда оттам. Но следи и двата входа.

— Ясно.

Бел се върна при Джинива и двете старици. Подаде на момичето кутията с предмети, които още не бяха прегледали, и нареди:

— Тръгваме. Веднага.

— Ама…

— Веднага! Ще те изнеса насила, ако трябва, но така рискът и за двама ни е по-голям.

Барби Линч най-после докладва:

— Пуласки е ранен.

Подаде сигнал 10-13 — полицай се нуждае от медицинска помощ.

— Как е задният вход? — попита Бел.

— Вратата е затворена и заключена.

— Стой там и охранявай задния вход. Ще я изведа. — Обърна се към момичето: — Да тръгваме.

— Няма да ги оставя така — заяви Джинива и кимна към двете жени.

— Ще ми обясните ли какво става? — гневно попита лелята.

— Полицейска акция. Някой направи опит да нападне Джинива. Искам веднага да напуснете апартамента. Можете ли да останете за известно време у някой съсед?

— Ама…

— Не искам да спорим, дами. Има ли къде да се скриете? Отговорете бързо.

Те уплашено се спогледаха.

— Може би при Жан-Мари — отвърна лелята. — През няколко врати.

Бел отиде при входната врата и отвори. Коридорът беше празен.

— Добре, вървете. Бързо.

Двете жени излязоха и потропаха на една врата. Зашепнаха и една възрастна негърка им отвори. Стариците влязоха и след малко се чу тракане на резета и вериги. Детективът и момичето изтичаха по стълбите; Бел, с пистолет в ръка, спираше на всяка площадка и проверяваше дали е чисто.

Джинива носеше кутията и мълчеше. Стискаше зъби; отново я обхвана гняв.

Спряха във фоайето. Детективът ѝ даде знак да се скрие зад него.

— Луис?

— Чисто е, шефе, поне засега — отвърна полицаят от тъмното.

Спокойният глас на Барби се чу от радиостанцията:

— Пуласки е жив. Държеше пистолета си, той е стрелял. Този изстрел сме чули. Няма следи да е улучил нещо.

— Какво казва?

— В безсъзнание е.

Значи може би престъпникът е избягал, замисли се Бел.

А може би кроеше нещо. Дали не беше по-безопасно да изчакат подкрепления тук? Основният въпрос бе какво е намислил Извършител 109.

Бел взе решение.

— Луис, ще я изведа. Веднага. Трябва да ми помогнеш.

* * *

Томсън Бойд отново се криеше в изгорялата къща срещу сградата, където бяха Джинива Сетъл и ченгетата.

Засега всичко вървеше по плана.

След като зашемети полицая, той извади един патрон от пистолета му. Прикрепи го с ластик за една запалена цигара и остави самоделната бомбичка на земята. Сложи пистолета в ръката на зашеметения полицай. След това се измъкна от задната страна. Когато бомбичката гръмна и двамата полицаи се скриха от поглед, изтича до спряната пред сградата „Краун Виктория“. Имаше малък шперц, но не се наложи да го използва: беше отключена. От плика извади взривното устройство, което бе направил предишната нощ, и го сложи под седалката на шофьора, като свали капачката и внимателно затвори вратата.

Устройството бе съвсем просто: ниско и широко бурканче със сярна киселина, в която бе потопен малък стъклен свещник. Върху свещника беше закрепено топче от фолио с цианкалий на прах. При първия рязък завой на колата топчето щеше да падне в киселината и тя да разяде фолиото. От цианкалия щеше да се получи отровен газ, който да умъртви хората в колата, преди да успеят да отворят врата или прозорец.

Томсън наблюдаваше през пролуките между талашитените плоскости. Кестенявият детектив, който командваше охраната, излезе от сградата. След него се появиха цивилният полицай и момичето с голяма картонена кутия в ръце.

Тримата спряха на главния вход, докато детективът огледа улицата, покривите, колите и входовете на околните сгради.

С едната си ръка държеше пистолет, с другата — ключове. Канеха се да се евакуират бързо.

Чудесно.

Томсън Бойд бързо се оттегли. Трябваше да се отдалечи, преди да довтасат други ченгета. Вече чуваше сирени в далечината. Когато се измъкваше на съседната улица, чу бръмчене на мотор и свирене на гуми.

„Дишайте дълбоко“ — мислено се обърна към хората в колата. Пожела им го поради две причини. Първо, разбира се, защото искаше най-после да приключва с тази работа. Но имаше и друга причина: отравянето с циановодород може да бъде много мъчително. Да им пожелае бърза, безболезнена смърт — така би постъпил един нормален човек, човек, чиято душа се пробужда.

Грозде, вишна, мляко…

Дишайте дълбоко.

* * *

Амелия Сакс летеше с бясна скорост към испанския район на Харлем. Цялото ѝ тяло се тресеше от вибрациите. Вдигна деветдесет и превключи на трета.

Когато получиха сигнала, беше у Райм. Пуласки бил ранен, а престъпникът успял да зареди някакво устройство в колата на Бел. Тя изтича навън, качи се на червеното си „Камаро“ модел от 1969 година и потегли с бясна скорост към къщата на лелята.

Профучаваше на зелените светофари, а на червените намаляваше на петдесет — огледай се наляво, надясно, газ!

След десет минути зави по източна Сто двайсет и трета, навлезе в насрещното платно и на сантиметри се размина с един камион. Напред видя мигащите светлини на линейка и три патрулни коли от близкия участък. Както и десетина униформени и полицаи от специалния отряд, които претърсваха района.

„Отваряйте си очите — мислено се обърна към тях. — Може да е избягал, но може да е наблизо с онзи ужасен револвер. Пазете си гърба…“

Спря със свирене на гуми, изскочи от шевролета и огледа близките сгради. Изтича в прохода зад къщата и показа значката си на хората от „Бърза помощ“, които се грижеха за Пуласки. Той лежеше по гръб и дишаше — поне беше жив. Лицето му обаче бе силно окървавено и подуто. Сакс се надяваше да научи нещо от него, но той беше в безсъзнание.

Престъпникът явно бе изненадал младежа. Новобранецът се движил твърде близо до стената на сградата. Ударът му дошъл ненадейно. Винаги трябва да вървиш по средата на уличките и проходите, за да не могат да те изненадат.

„Вече ще знаеш…“

Дали щеше да оцелее, за да научи и този урок?

— Как е той?

Лекарят отговори, без да я поглежда:

— Не знам. Има късмет, че още е жив. — Обърна се към помощника си: — Хайде да го вдигаме.

След като отнесоха Пуласки, Сакс нареди всички да напуснат местопрестъплението, за да запази уликите, и облече белия си костюм за огледи.

Когато го закопчаваше, към нея се приближи един сержант.

— Ти ли си Сакс?

— Да. Някакви следи от престъпника?

— Не. Ти ли ще направиш огледа?

— Да.

— Искаш ли да видиш колата на детектив Бел?

— Разбира се.

Тя понечи да тръгне натам.

— Чакай.

Сержантът ѝ подаде малък противогаз.

— Толкова ли е сериозно?

Той сложи своя.

— Ела.

Тревогата в гласа му личеше въпреки дебелата гума.

21.

Двама полицаи от сапьорния отряд на Шести участък бяха клекнали в колата на Роланд Бел, но не носеха противобомбени жилетки, а противохимически костюми.

Амелия Сакс, чието облекло не ѝ предоставяше толкова добра защита, спря на три метра от колата.

— Как е, Сакс? — изгърмя гласът на Райм и тя подскочи.

Намали звука. Носеше слушалките под противогаза.

— Още не мога да видя. Сега обезвреждат устройството. Цианкалий и сярна киселина.

— Вероятно от това са били следите от сяра по бюрото му.

Полицаите бавно извадиха бурканчето. Запечатаха различните му компоненти в отделни контейнери за опасни вещества.

Единият докладва:

— Полицай Сакс, устройството е обезвредено. Можете да огледате колата, но не сваляйте маската. Няма циановодород, но изпаренията от сярната киселина също са опасни.

— Добре. Благодаря.

Тя се приближи до колата.

Гласът на Райм отново изгърмя:

— Чакай малко… — След няколко секунди пак се обади. — Те са в безопасност, Сакс. В участъка.

— Добре.

„Те“ бяха онези, за които бе предназначено устройството в автомобила — Роланд Бел и Джинива Сетъл. Били на косъм от смъртта, но когато се канели да излязат от сградата, детективът си дал сметка, че има нещо подозрително. Барби Линч докладвала, че новобранецът стиска пистолета си, но Извършител 109 беше твърде предпазлив, за да остави оръжие в ръцете на полицай, дори да е в безсъзнание. Поне щеше да го изрита встрани, дори да не искаше да го вземе. Бел заключи, че по някакъв начин престъпникът е произвел гърмежа и е оставил пистолета, за да си помислят, че новобранецът е стрелял. Каква беше целта? Да привлече вниманието на полицаите, които пазеха сградата отпред.

Защо? Отговорът бе ясен — за да оставят колите без надзор.

Фордът беше отключен, следователно имаше опасност да е поставил взривно устройство вътре или отдолу. Затова Бел взе шевролета на Линч и Мартинес и предупреди всички да се пазят от неговата кола, докато сапьорите я огледат. С помощта на микрокамера те откриха устройството под седалката. Обезвредиха го и установиха, че не е експлозив, а отрова.

Сакс извърши оглед на различните места, откъдето бе минал престъпникът: колата и прохода между сградите, където бе нападнал Пуласки. Намери само отпечатъци от обувки „Бас“, което потвърждаваше, че нападателят е Извършител 109, и друго самоделно устройство — куршум от пистолета на Пуласки, прикрепен с ластик за изгорял фас. Престъпникът го бе оставил запалено зад сградата, за да симулира изстрела и да привлече вниманието на полицаите.

„Мамка му, голям хитрец“ — помисли си мрачно Сакс.

Нямаше следи от съучастника, чернокожия с войнишкото яке.

Сакс пак си сложи противогаза, внимателно огледа стъклените части на устройството, но не намери отпечатъци или други следи, което можеше да се очаква. Може би цианкалият и киселината щяха да ги наведат на нещо. Разочарована, тя докладва резултатите на Райм.

— Къде търси? — попита той.

— Ами, в колата и прохода, където беше Пуласки. След това огледах двата изхода на уличката и около форда.

Последва мълчание, докато Райм размишляваше над това.

Сакс се почувства неловко. Беше ли пропуснала нещо?

— За какво си мислиш, Райм?

— Действала си по правилата, Сакс. Тези места е трябвало да огледаш. Но вникна ли добре в местопрестъплението?

— Втора глава от твоята книга.

— Хубаво. Поне някой я е чел. Вникна ли в обстановката?

Макар че при оглед времето винаги е от значение, Райм настояваше обстановката да се оцени в светлината на извършеното престъпление. В учебника му бе посочен пример от разследване на убийство в Гринич Вилидж. Първичното местопрестъпление бе мястото, където била удушена жертвата — апартаментът ѝ. Вторичното бе аварийният изход, през който се измъкнал престъпникът. Имаше и трето местопрестъпление, за което никой друг не би се сетил. Там Райм намери отпечатъци от убиеца — в един гей бар на три пресечки от къщата. На никого, освен на Райм, не би му хрумнало да търси там. Той обаче откри няколко гей порнокасети в апартамента на убития. Барманът в най-близкото гей заведение разпозна жертвата и си спомни, че е пил по чашка с друг мъж. Върху кибрит, взет от бара близо до мястото, където двамата седели, се откриха отпечатъци от убиеца.

— Мисли, Сакс. Той изготвя план — импровизиран, но сложен — как да отвлече вниманието на нашите хора от колите. Това означава, че е знаел къде стоят всички, какво правят и как може да си спечели достатъчно време, за да заложи устройството. Какво ни подсказва това?

Сакс заоглежда улицата.

— Наблюдавал е отнякъде.

— Точно така, Сакс. Добре. Къде би могъл да се скрие?

— От отсрещната страна на улицата има най-добра видимост. Но би могъл да се скрие в десетина сгради. Нямам представа в коя.

— Така е. Но това е Харлем, нали?

— Да…

— Разбираш ли какво искам да ти кажа?

— Не съвсем.

— Многодетни семейства, Сакс. Там има много деца, не ергени. Не можеш да се скриеш. Всеки подозрителен тип би привлякъл вниманието.

— Накъде биеш, Райм?

Доброто му настроение се беше възвърнало, но тя малко се дразнеше, че си играе на гатанки, вместо, да речем, да се поинтересува от състоянието на Пуласки или на Бел и Джинива.

— Не би се скрил в апартамент. Нито на някой покрив; хората на Роланд винаги гледат там. Наблюдавал е от друго място, Сакс. Къде мислиш, че е бил?

Тя отново огледа улицата…

— Има една изоставена постройка, оградена с талашит. Има стари плакати и е цялата изрисувана. Добро скривалище. Ще проверя.

Тя предпазливо се огледа, за да се увери, че престъпникът не е останал наблизо. Пресече улицата и заобиколи останките на опожарената сграда. Влезе през един прозорец и забеляза, че подът е прашен — идеално за снемане на отпечатъци от обувки. Скоро видя следите на Извършител 109. При все това сложи гумени ленти на обувките си — техника, измислена от Райм, за да не сбърка своите следи с тези на престъпника. Извади пистолета си и огледа помещението.

Тръгна по следите на престъпника, като от време на време спираше и се ослушваше. Чу шумолене, но достатъчно добре познаваше мизерните квартали на Ню Йорк, за да познае, че е от плъх.

Приближи се до стената и надникна между пролуките в талашитените плоскости. Наистина, оттук улицата се виждаше отлично. Тя се върна навън, взе няколко неща и пак влезе в сградата. Напръска със спрей за снемане на отпечатъци и облъчи мястото с ултравиолетова светлина.

Имаше само отпечатъци от ръкавици.

Каза на Райм какво е открила и добави:

— Ще събера проби от мястото, където е стоял, но няма много. Този човек не оставя нищо.

— Професионалист — въздъхна Райм. — Винаги е с една крачка пред нас. Е, донеси, каквото намериш, Сакс.

* * *

Докато чакаха Сакс, Райм и Селито решиха — макар че Извършител 109 най-вероятно бе напуснал района — да настанят лелята на Джинива и приятелката ѝ в хотел, докато го заловят.

Пуласки беше в болница, все още в безсъзнание. Лекарите не можеха да кажат дали ще оцелее. След като чу тази новина, Селито гневно затръшна телефона в лабораторията на Райм.

— Той е още новак, по дяволите. Не биваше да го изпращам с Бел. Трябваше аз да отида.

Това прозвуча странно.

— Лон, ти си детектив. Откога не носиш униформа? От двайсет години?

Дебелакът бе неутешим:

— Аз го изложих на тази опасност. Какъв глупак съм. Мамка му.

Отново потърка бузата си. Днес детективът беше нервен и дрехите му изглеждаха по-омачкани от всякога. Гардеробът му по принцип не беше особено богат — почти винаги носеше светли ризи и тъмни сака — и Райм се почуди дали не е с дрехите си от вчера. Така изглеждаше. Да, на ръкава на сакото му имаше следи от кръв.

На външната врата се позвъни.

След малко Том въведе висок хилав мъж. Новодошлият беше блед, прегърбен, брадясал и с къдрава кестенява коса. Носеше тъмно сако и кафяви панталони. Евтина конфекция.

Огледа лабораторията, после спря поглед върху Райм.

— Тук ли е Джинива Сетъл?

— Кой сте вие? — попита Селито.

— Уесли Гоудс.

Аха, героичният адвокат все пак съществуваше.

Новодошлият постоянно наместваше очилата с дългите си пръсти или подръпваше брадата си; не беше в състояние да гледа някого в очите за повече от половин секунда. Нервното му поведение напомни на Райм за приятелката на Джинива, Лакиша Скот.

Адвокатът даде визитната си картичка на Том, който я показа на Райм. Гоудс бе директор на Харлемската юридическа компания и членуваше в Американския съюз за граждански права. Отдолу с малки букви пишеше, че има лиценз за практикуване на професията си в щата Ню Йорк, федералните окръжни съдилища на Ню Йорк и Вашингтон и върховния съд на САЩ.

Забеляза недоумението на Райм и Селито и обясни:

— Не бях в града. Току-що научих, че вчера Джинива Сетъл ме е търсила. Че станала свидетел на престъпление. Исках да проверя как е.

— Добре е. На няколко пъти се опитаха да я убият и сега е под постоянна охрана.

— Тук ли я държите? Против волята ѝ?

— Не, не я „държим“. У дома си е.

— С родителите си ли е?

— С чичо си.

— Какво означава всичко това? — попита адвокатът и намръщено заоглежда лабораторната екипировка.

Райм не обичаше да обсъжда разследванията с непознати, но Гоудс можеше да му даде полезна информация.

— Мислим, че някой преследва Джинива заради интереса ѝ към един от предците ѝ. Да ви е споменавала нещо?

— За един бивш роб ли?

— Да.

— Така се запознахме. Дойде в кабинета ми миналата седмица и попита дали имаме данни за стари престъпления в Ню Йорк, от деветнайсети век. Дадох ѝ да прегледа архивите, но е почти невъзможно да откриеш материали от толкова старо дело. Не можах да ѝ помогна. — Хилавият мъж вдигна вежди. — Предложи да ми плати за помощта. Дори клиентите ми рядко го правят.

Гоудс пак огледа стаята и явно остана доволен от положението на нещата.

— Ще откриете ли скоро престъпника?

— Имаме някои следи — небрежно отговори Райм.

— Добре, кажете ѝ, че съм идвал. И нека да ми се обади, ако има нужда от нещо.

Кимна към визитката си и излезе.

Мел Купър се изкиска:

— Този е голяма откачалка.

— Няма спор — измърмори Райм. — С какво сме заслужили това наказание? Хайде, на работа. Да действаме!

Бел и Джинива дойдоха след двайсет минути. Момичето бе настояло да придружи леля си до хотела, за да се увери, че всичко ще е наред.

Райм ѝ каза за Уесли Гоудс.

— Дошъл е да провери дали съм добре? Нали ви казах, че е добър човек. Ако се наложи да съдя някого, ще го наема.

Сакс донесе уликите от местопрестъплението и кимна за поздрав на останалите.

— Да видим какво има — нетърпеливо я подкани Райм.

Цигарата, използвана от престъпника за самоделната бомбичка, беше „Мерит“, обичайна марка. Беше запалена, но не пушена — по филтъра нямаше следи от зъби и слюнка. Това означаваше, че престъпникът вероятно не е редовен пушач. Нямаше отпечатъци, разбира се. Ластикът, с който я беше прикрепил за куршума, също не говореше нищо. В цианкалия нямаше производствени маркери. Киселината можеше да се купи от много места. Устройството бе изработено от обичайни за всяко домакинство предмети: бурканче, фолио, стъклен свещник. Нямаше следи, които да водят до определено място.

В пробите от изоставената къща, където се беше крил престъпникът, се откриха още следи от мистериозната течност от улица „Елизабет“ (Райм с нетърпение чакаше резултатите от изследването ѝ във ФБР). Освен това имаше люспици от яркооранжева боя, каквато се използваше за предупредителни знаци и табели. Сакс бе сигурна, че са от престъпника, защото ги бе открила на три различни места все около стъпките му и никъде другаде в опожарената постройка. Райм предположи, че се е предрешил като строителен или пътен работник. А може би това бе истинската му професия.

Междувременно Сакс и Джинива разровиха кутията със семейни спомени от дома на лелята. Имаше десетки стари книги и списания, документи, изрезки, бележки, разписки, сувенири и картички.

Между тях намериха и пожълтял лист, изписан с почерка на Чарлз Сингълтън. Това писмо обаче бе доста по-набързо надраскано от предишните.

Разбираемо, предвид на обстоятелствата.

Сакс го прочете на глас:

Петнайсети юли, 1868 година.

Вайълет… Това е лудост! Доколкото мога да разбера, това е опит да бъда опозорен в очите на колегите си и достойните борци за свобода. Днес научих как бих могъл да потърся възмездие и вечерта, въоръжен с верния си „Колт“, отидох в „Потърс Фийлд“. Усилията ми обаче се провалиха и единствената ми надежда е дълбоко погребана под пръст и глина. През нощта ще се крия от полицията, която ме търси под дърво и камък, а на сутринта ще се промъкна в Ню Джърси. Вземи детето и бягайте. Опасявам се, че ще поискат да ми отмъстят и ще ви нападнат. Утре по обяд ме чакай на пристанище „Джон Стивънс“ в Ню Джърси. Ще заминем за Пенсилвания, ако сестра ти и съпругът ѝ се съгласят да ни приютят. Собственикът на обора, в който се крия, прояви съчувствие и ме увери, че ще се погрижи да получиш това писмо.

Сакс вдигна поглед от листа.

— Има нещо задраскано. Не мога да го разбера. После продължава:

Тъмно е. Гладен съм и уморен, изстрадал като Йов. При все това сълзите ми (които ще видиш засъхнали върху хартията) са не от физическа болка, а от разкаяние за нещастието, което причиних на всички нас. И все заради тази проклета тайна! Ако бях изкрещял истината от стълбището на кметството, може би нямаше да се стигне до тези ужасни събития. Но вече е твърде късно. Моля те да ми простиш за егоизма и нещастията, които причиних с измамата си.

Чарлз

Сакс вдигна поглед. На следващата сутрин бе станало преследването, описано в статията.

— Тази надежда… „Погребана под пръст и глина“. — Райм погледна писмото, което Сакс държеше пред очите му. — И пак не се споменава нищо конкретно за тайната… Какво е станало в „Потърс Фийлд“? Това е бедняшкото гробище, нали?

Купър проведе кратко търсене в Интернет. Гробището се намирало на остров Харт край брега на Бронкс. Било отворено на мястото на бивша казарма малко преди Чарлз да отиде на мистериозната си мисия, въоръжен с верния си „Колт“.

— Казарма ли? — намръщи се Райм и нещо му проблесна. — Покажи другите писма.

Купър ги извади.

— Гледайте, подразделението на Чарлз е било разквартирувано там. Дали няма връзка? Нещо друго за гробището?

— Не. Има само два-три документа.

Райм се втренчи в дъската и измърмори:

— В какво, по дяволите, се е забъркал тоя Чарлз? Галоус Хайтс, „Потърс Фийлд“, Фредерик Дъглас, борците за граждански права, конгресмени, политици, Четиринайсетата поправка… Какво ги свързва? — След кратко замисляне добави: — Трябва ни експерт.

— Кой е по-голям специалист от теб, Линкълн?

— Нямам предвид по криминалистика, Мел. Говоря за история. Макар и малко, има области, в които не съм капацитет.

22.

Професор Ричард Тауб Матърс бе висок и слаб, с черна като катран кожа, остър поглед и вид на интелектуалец с не една научна титла. Къдравата му коса беше късо подстригана. Беше облечен… е, като професор: невзрачно сако и папийонка (липсваха му само кръпки на лактите).

Кимна на Райм, след което понечи да пристъпи към количката, но бързо се отказа, и се ръкува с останалите.

Райм от време на време изнасяше лекции в местните колежи по криминалистика, главно в „Джон Джей“ и „Фордам“; рядко се появяваше в просторните зали на Колумбийския университет, но негов познат — професор от Вашингтон, го свърза с Матърс, който изглежда беше сред големите светила на Морнингсайд Хайтс. Бе преподавател в юридическия факултет — по наказателно, конституционно и гражданско право, също така водеше някои специализирани курсове и четеше лекции по афроамериканска история.

Матърс внимателно изслуша какво знаеха за Чарлз Сингълтън: за движението за граждански права, тайната и обвиненията в грабеж, които можеха да са нагласени. Райм му разказа и за случилото се с Джинива през последните два дни.

Професорът примигна потресен:

— Опитали са се да те убият?

Джинива мълчаливо кимна.

Райм се обърна към Сакс:

— Покажи му какво имаме до момента. Писмата.

Матърс разкопча сакото си и извади стилни очила с тънки рамки. Внимателно прочете кореспонденцията на Чарлз Сингълтън. На два пъти кимна, веднъж се усмихна леко. След като ги прочете, ги прегледа още веднъж.

— Удивителен човек. Бивш роб, земеделец, участник във войната… бил се е край Апмаотокс.

Пак прочете писмата и Райм едва сдържа нетърпението си. Накрая професорът свали очилата си, грижливо ги избърса с кърпичка и замислено отбеляза:

— Участвал е при изготвянето на Четиринайсетата поправка. — Пак се усмихна, очевидно заинтригуван. — Интересно. От това може да изскочи нещо.

Райм попита нервно:

— Да, и какво по-точно е това толкова „интересно нещо“?

— Имам предвид противоречието, разбира се.

Ако можеше, Райм би хванал човека за яката и би му изкрещял да побърза. Сега обаче не му оставаше друго, освен да се намръщи:

— Какво противоречие?

— Трябва да ви запозная с някои исторически факти.

Райм въздъхна. Сакс го изгледа предупредително и той се задоволи да каже:

— Говорете.

— Американската конституция определя начина на управление на страната: ролята на президентството, конгреса, върховния съд. Тя регламентира пълномощията им и всички други закони. Така, в тази страна винаги сме се стремили към едно странно равновесие: искаме правителството да е достатъчно силно, за да ни защитава от външни врагове и да ни осигурява спокоен живот, и едновременно с това — да не е прекалено силно, та да ни потиска. След като прочели първоначалния вариант на конституцията, създателите ѝ осъзнали, че тя е прекалено силна — че може да доведе до репресивно централно управление. Затова я преработили и въвели десет поправки, Декларацията за правата. Първите осем са най-важни. Тези поправки регламентират основните права на гражданите, които трябва да бъдат защитени от своеволията на федералната власт. Например ФБР не може да ви арестува без основателни подозрения, конгресът не може да отнема собствеността ви, за да строи пътища, без да ви компенсира. Всеки има право на справедлив процес и безпристрастни съдебни заседатели. Нямат право да ви подлагат на мъчителни наказания и така нататък. Но обърнахте ли внимание на ключовата дума?

„Това някаква гатанка ли е?“ — замисли се Райм. Матърс обаче продължи, без да чака отговор:

— „Федерален“. В Америка имаме две власти: федерална във Вашингтон и местна в щата, където живеем. Декларацията за правата регламентира само правомощията на федералната власт: на конгреса и федералните агенции като ФБР и Бюрото по наркотиците. На практика тя не дава никаква защита срещу произвола на щатските власти. Щатските закони имат върху живота ни по-пряко влияние от конституцията — полиция, благоустройство, имоти, коли, бракове, завещания, граждански дела, всичко това е в компетенцията на щатската власт. Дотук ясно ли е? Конституцията и Декларацията за правата ни защитават само от Вашингтон, не от Ню Йорк или Оклахома.

Райм кимна.

Професорът се намести на стола, подозрително погледна една стъклена паничка и продължи:

— Да се върнем в деветнайсети век. След Гражданската война е приета тринайсетата поправка, която забранява робството. Страната е обединена, заробването е обявено извън закона… вече могат да се възцарят мир и хармония. Нали така?

Професорът се изкиска цинично:

— Груба грешка. Премахването на робството се оказва недостатъчно. Отношението към чернокожите става по-лошо отколкото преди войната, дори на север, защото много младежи са загинали заради тях. Щатските парламенти — както на юг, така и на север — приемат стотици дискриминационни закони. Чернокожите не могат да гласуват, да заемат държавни постове, да притежават недвижима собственост, да използват обществените удобства, да свидетелстват… За повечето животът е почти толкова тежък, колкото при робството.

Това обаче са щатски закони и Декларацията за правата не се отнася за тях. Затова конгресът решава, че гражданите имат нужда от защита срещу произвола и на щатската власт. Предлага се Четиринайсета поправка. Тя дава право на чернокожите — е, на чернокожите мъже — да гласуват и отменя дискриминационното третиране.

Така, за да се приеме една поправка на конституцията, тя трябва да се одобри от Конгреса във Вашингтон и от три четвърти от щатите. Конгресът приема Четиринай-сетата поправка през хиляда осемстотин шейсет и шеста и я изпраща за ратификация на щатите. След две години тя най-после е одобрена от необходимия брой местни парламенти. — Матърс поклати глава. — Веднага обаче плъзват слухове, че не е била предложена и ратифицирана коректно. За това противоречие говоря. Много хора още я смятат за невалидна.

Райм се намръщи:

— Наистина ли?

— О, да. Така твърдят — главно консерваторите, които са против намесата на централната власт във вътрешните работи на щатите.

— Кое е спорното?

— Има няколко аргумента. Например няколко щата оттеглили одобрението си веднага след като я ратифицирали. Някои твърдят, че не е била коректно представена и приета във Вашингтон. Също се говори за фалшифициране на гласуването, подкупи и дори заплахи.

— Заплахи ли? — намеси се Сакс и кимна към писмото. — За каквито говори Чарлз.

— Тогава политическият живот бил друг — обясни Матърс. — През онзи период Джей Пи Морган събрал частна войска и водел истинска война с конкурентите си Джей Гоулд и Джим Фриск. Полицията и властите не правели нищо. Имайте предвид и че вестта за Четиринайсетата поправка била посрещната твърде емоционално от обикновените хора. Страната била в огромна опасност. Половин милион загинали в безредици — повече отколкото във всички други войни. Без Четиринайсетата поправка конгресът щял да попадне под контрола на Юга и страната можело отново да бъде разделена. Имало опасност дори от втора гражданска война.

Матърс кимна към писмата:

— Вашият господин Сингълтън очевидно е бил сред хората, които са обикаляли щатите да агитират за приемане на поправката. Дали не е попаднал на доказателства за невалидността ѝ? Може би това е тайната, която го измъчвала.

— В такъв случай може би привържениците на поправката са скалъпили обвиненията, за да го отстранят — предположи Райм. — Така, дори да каже каквото знае, никой нямало да му повярва.

— Не обвинявам великите мъже от онова време, разбира се. Фредерик Дъглас, Стивънс и Съмнър. Но да, несъмнено много политици са искали поправката да мине и са били готови на всичко, за да бъде приета. — Професорът погледна Джинива. — Може би това е обяснението и за опасността, в която е попаднала младата госпожица.

— Защо? — не разбра Райм.

Историческите факти му бяха ясни, но какво значение имаше сега?

— Достатъчно е да отвориш вестника — обади се Том.

— Какво означава пък това — сопна се Райм.

— Означава, че ежедневно се сблъскваме със случаи, в които Четиринайсетата поправка се намесва в живота ни. Тя е едно от най-силните оръжия в борбата за човешки права. Езикът, на който е написана, е доста неясен. Например, какво означава „справедлив процес“? Или „подобаваща защита“? Или „привилегии и имунитет“? Неяснотите, разбира се, са умишлени, за да могат Конгресът и Върховният съд да измислят нови начини за защита на гражданите според нуждите на всяко поколение.

От тези няколко думи са създадени стотици законови актове за каквото се сетите, не само срещу расовата дискриминация. Те се използват за отмяна на несправедливи данъчни закони, за защита на бездомниците и работещите непълнолетни, за гарантиране на елементарна медицинска помощ на бедните. Стоят в основата на правата на хомосексуалистите и на хиляди дела за нарушаване на затворническите права годишно. Може би най-противоречивото ѝ приложение е за защита правото на аборт.

Без нея щатските власти могат да обявят лекарите, извършващи аборти, за убийци. А при психозата след единайсети септември само Четиринайсетата поправка пречи на щатите да затворят мюсюлманите в лагери. Ако се окаже невалидна заради нещо, което вашият Чарлз Сингълтън е знаел, това би означавало край на гражданските свободи, каквито ги познаваме — завърши професорът с абсолютно спокоен глас.

— Добре — намеси се Сакс, — да предположим, че той наистина е открил нещо такова и тя е невалидна. Поправката може да се прегласува и прератифицира, нали?

Този път професорът не скри насмешката си:

— Абсурд. Сред историците се шири мнението, че поправката е била прокарана в единствения благоприятен за това момент. Не, ако Върховният съд я обяви за невалидна, някои от законите могат да бъдат потвърдени, но основното оръжие в борбата за граждански права ще се загуби завинаги.

— Ако това е мотивът, кой би могъл да стои зад нападението срещу Джинива? — почуди се Райм. — Кого да търсим?

Матърс поклати глава:

— О, списъкът е безкраен. Хиляди хора са заинтересовани Четиринайсетата поправка да остане в сила. Либерали и радикали, представители на малцинствата — расови и сексуални, застъпници за социални програми, за медицинско обслужване за бедните, защитници на правото на аборт, правата на гейовете, затворниците, работниците… Ние свързваме екстремизма с десния религиозен фанатизъм — майки, заставящи децата си да лягат на улицата пред клиниките за аборти, или терористи, които взривяват сгради. Повечето терористични актове в Европа се извършват от леви радикали. — Професорът поклати глава. — Нямам ни най-малка представа кой може да стои зад това нападение.

— Трябва да стесним по някакъв начин границите на търсенето — измърмори Сакс.

Райм кимна замислено. Основната им цел в това разследване беше да хванат Извършител 109 с надеждата да издаде кой го е наел или да намерят доказателства, водещи към поръчители. Райм обаче чувстваше, че и тази следа е важна. Ако не намереха отговори в настоящето, трябваше да потърсят в миналото.

— Който и да е престъпникът, той явно знае повече от нас за случилото се през 1968 година. Тези факти — какво е знаел Чарлз, каква е била тайната му, каква е кражбата — сигурно ще ни наведат на следа. Искам повече информация за Ню Йорк по онова време, за Галоус Хайтс и „Потърс Фийлд“, всичко, което можете да откриете. — Спомни си още нещо и се намръщи; обърна се към Купър. — При първата справка за Галоус Хайтс намери някаква статия за една сграда недалеч оттук; фондацията „Санфорд“.

— Да.

— Пазиш ли я?

Мел Купър запазваше всички файлове. Статията от „Таймс“ се показа на екрана.

Райм я прочете и научи, че фондацията „Санфорд“ имала богат архив с материали за историята на Горен Уестсайд.

— Обади се на директора Ашбъри — нареди криминалистът.

— Кажи му, че трябва да прегледаме библиотеката му.

— Дадено.

Купър вдигна телефона.

— Някой трябва да отиде — добави Райм и вдигна вежди към Сакс.

— „Някой“ ли?… Май вече ме определи, без да теглим клечки.

Кой друг да отиде? Пуласки беше в болница. Екипът на Бел пазеше Джинива. Купър работеше в лабораторията. Селито беше с твърде висок чин, за да върши черната работа.

— Няма незначителни огледи — пошегува се Райм, — само некадърни криминалисти.

— Много смешно — намуси се тя; взе якето и чантичката си.

— Нещо важно — спря я Райм, този път сериозно.

Тя вдигна вежди.

— Вече напада и нас.

Имаше предвид полицията.

— Помнѝ оранжевата боя. Пази се от строителни работници… Е, не е зле да внимаваш с всеки.

— Ясно.

Сакс взе адреса на библиотеката и излезе.

Професор Матърс още веднъж прегледа писмата и другите документи и ги върна на Купър. Обърна се към Джинива:

— Когато бях на твоите години в училище не сме учили афро-американска история. Каква е програмата? Два срока ли го учите?

Тя се намръщи:

— Афро-американска история ли? Не учим такова нещо.

— Защо тогава се интересуваш от тези документи?

— Пиша есе по литература.

— Аха. Значи ще учиш афро-американска история следващата година.

Тя се подвоуми.

— Всъщност изобщо няма да уча такова нещо.

— Така ли?

Джинива явно усети някакво неодобрение.

— Със заверка е. Трябва само да присъстваш. Нямам нужда от такава оценка в дипломата.

— Няма да ти навреди.

— Какъв е смисълът? Все ни опяват едни и същи неща… „Амистад“, робовладелци, Джон Браун, законите на Джим Крау, делото „Браун срещу Комисията по образование“, Мартин Лутър Кинг, Малкълм Екс…

Тя замълча.

— Безсмислено връщане към миналото, а? — разсеяно попита професорът.

Джинива се замисли, след това кимна:

— Май така го виждам. Тъй де, вече сме в двайсет и първи век. Трябва да гледаме напред. Това са стари битки.

Професорът се усмихна и се обърна към Райм:

— Е, късмет. Ако пак имате нужда от помощ, обадете ми се.

— Непременно.

Хилавият преподавател си тръгна. На вратата спря и се обърна.

— А, Джинива.

— Да?

— Помисли си само за едно; приеми го от човек, който е живял малко повече от теб. Понякога се чудя дали тези битки не се водят още. — Кимна към таблицата на уликите и писмата на Чарлз. — Може би сега просто по-трудно забелязваме врага.

23.

„Знаеш ли какво, Райм? Има незначителни огледи.

Знам, защото сега извършвам такъв.“

Амелия Сакс стоеше на западна Осемдесет и втора улица близо до „Бродуей“, пред внушителното имение на Хайрам Санфорд, голяма, тъмна сграда във викториански стил. Тук се помещаваше Санфордската фондация, чиито архиви им бе препоръчал колегата на професор Матърс. Тук царуваше старинен дух — освен повече от стогодишната сграда на Санфорд имаше художествена галерия, строена през 1910 година, и редица хубави стари къщи. Сакс беше нервна и без да вижда престъпници с изцапани с оранжева блажна боя гащеризони. До сградата на фондацията се издигаше украсеният със зловещи орнаменти хотел „Санфорд“ (носеше се слух, че първоначално „Бебето на Розмари“ щял да се снима в тази неоготическа сграда).

Десетина статуи на демони я гледаха от корнизите и сякаш ѝ се надсмиваха.

Щом влезе я посрещна човекът, чието име се споменаваше в „Таймс“ — Уилям Ашбъри, директор на фондацията и банковия тръст „Санфорд“. Стройният мъж на средна възраст я поздрави, без да крие удивлението си. Тук никога не ги беше посещавал полицай, така де… полицайка, всъщност никой от полицията. Сакс му обясни, че просто се интересува от историята на квартала, а не използва фондацията като база за операция под прикритие, и това като че ли малко го разочарова.

Ашбъри с готовност я остави да рови из архива и библиотеката и изказа съжаление, че не може да ѝ помогне лично; беше специалист по недвижими имоти, данъчно законодателство и благотворителни акции, не по история.

— Всъщност съм банкер — сподели, сякаш не си личеше от тъмния костюм, бялата риза, строгата вратовръзка и неразбираемите документи, подредени на купчинки по бюрото.

След петнайсетина минути Сакс вече бе в компанията на уредника, който я поведе по тъмните коридори на мазето към архива. Тя му показа рисунката на престъпника, в случай че е идвал и тук да търси статията за Чарлз Сингълтън. Библиотекарят обаче не си спомняше да е виждал този човек, нито наскоро някой да е питал за „Илюстрован седмичник за цветнокожи“. Посочи ѝ къде са материалите от периода, който я интересуваше, и след няколко минути тя вече седеше, неспокойна и с опънати нерви, на твърд стол в малка като ковчег кабинка, сред десетки книги и списания, разпечатки, карти и рисунки.

Започна търсенето, както Райм я бе учил да работи при огледите на местопрестъпления — първо си изгради обща представа за положението, след това планира как да действа. Раздели материалите на четири купчини: обща информация, история на Уестсайд и Галоус Хайтс, данни за борбата за граждански права в края на деветнайсети век и информация за „Потърс Фийлд“. Първо прочете за гробището. Намери доказателства, че полкът на Чарлз Сингълтън е бил настанен там. Научи как се е появило гробището и как едва е побирало мъртвите по време на холерните и грипните епидемии в средата и края на деветнайсети век, когато островът бил затрупан от камари евтини чамови ковчези, чакащи да бъдат заровени.

Интересни факти, но безполезни. Сакс се зае с материалите за борбата за граждански права. Намери огромни количества информация, включително за противоречията около Четиринайсетата поправка, но нищо за мотива, който би могъл да е причина за скалъпения процес срещу Чарлз Сингълтън. От една статия в „Ню Йорк Таймс“ от 1867 година научи, че Фредерик Дъглас и други изтъкнати борци за граждански права посетили една църква в Галоус Хайтс. След това Дъглас споделил пред репортери, че е дошъл да обсъжда прокарването на Четиринайсетата поправка с неколцина свои съратници. Това обаче им беше известно от писмата на Чарлз. За самия Сингълтън не се споменаваше нищо, но имаше препратка към някаква статия в „Ню Йорк Сън“, където подробно се описвали усилията на бившите роби, помагащи на Дъглас. Споменатият брой обаче го нямаше в архива.

Страница след страница, досадно еднообразие… От време на време спираше и препрочиташе отделни пасажи, за да не пропусне важни факти. Понякога четеше, но информацията не достигаше до мозъка ѝ. Протягаше се, чоплеше кожичките около ноктите си, чешеше се по главата.

Прегледа още веднъж документите. Купчината с прочетените материали нарастваше, но нито една страница от тях не беше отбелязана като важна.

От историческите документи за Ню Йорк Сакс научи повече за Галоус Хайтс. Това бе едно от първите селища в сегашен Горен Уестсайд, като Манхатънвил и Вандеватер Хайтс (сегашен Морнингсайд). Галоус Хайтс се простирал между сегашен „Бродуей“ на запад и река Хъдсън и между Седемдесет и втора улица на север и Осемдесет и шеста. Името идвало от колониалната епоха, когато холандците издигали бесилки върху възвишението в центъра на селището. След като англичаните купили земята, палачите им екзекутирали тук десетки набедени за вещици, престъпници и непокорни роби, преди в централен Ню Йорк да се обособи специално място за екзекуции.

През 1811 година градските власти разделили Манхатън на сегашните улици и квартали, но дори след петдесет години в Галоус Хайтс (както в много други райони) това планиране оставало само на хартия. В началото на деветнайсети век кварталът бил лабиринт от черни пътища, празни парцели, горички, коптори, фабрики, корабни работилници край реката и няколко луксозни, обширни имения. В средата на века Галоус Хайтс бил квартал на контрастите и това личеше от картата, която Купър бе намерил по-рано — богаташките имения стояли редом с бедняшки къщи. Градът се разраствал от юг и мизерните коптори, сред които вилнеели престъпни банди, ставали все повече. През този период — подобно на безскрупулните улични главорези, но в много по-голям мащаб — Уилям Туийд „Боса“ управлявал корумпираната политическа машина на Демократите от „Тамани хол“. За бази използвал баровете и ресторантите в Галоус Хайтс. (Туийд бил майстор на финансовите машинации; при една сделка например прибрал 6000 долара от продажбата на парцел, струващ едва 35 долара.)

Сега, разбира се, кварталът бе сред най-луксозните и богатите в града. Тук апартаментите вървяха по няколко хиляди долара на месец. (Освен това, ядосано размишляваше гладната Амелия Сакс, районът се славеше с най-добрите закусвални и сладкарници в града.)

Информацията преминаваше пред очите ѝ, но какво от това? По дяволите, сега трябваше да анализира улики или по-добре, да обикаля улиците около тайната квартира на престъпника и да търси нещо, което да ѝ подскаже къде живее и кой е.

Какво си мислеше този Райм?

Накрая стигна до последната книга в купчината. Петстотин страници според бързата ѝ преценка (вече можеше да определи от пръв поглед). Оказаха се 504. В азбучния показалец нямаше нищо интересно. Сакс не издържаше повече. Хвърли книгата и се изправи. Разтърка очите си и се протегна. В тази тясна килия на два етажа под земята имаше чувството, че се задушава. Мазето може би беше ремонтирано наскоро, но нямаше прозорци, бе ниско и имаше десетки каменни колони и стенички, които го правеха още по-потискащо.

Това ѝ стигаше, но най-мъчително беше да седи. Амелия Сакс мразеше да седи неподвижно.

„Когато се движиш, не могат да те хванат…“

„Нямало незначителни огледи, а, Райм? Стига, бе…“

Тя тръгна към вратата, но спря. Няколко изречения от тези прашни книги и пожълтели вестници можеха да спасят живота ма Джинива Сетъл и другите невинни хора, които Извършител 109 можеше да убие.

Гласът на Райм отново прозвуча в очите ѝ: „Когато правиш оглед, обиколи още веднъж местопрестъплението, а след това — за трети път. Когато решиш, че си свършила, пак го огледай. И…“

Тя погледна последната книга — онази, на която се беше отказала. Въздъхна, седна и я взе. След като прегледа текста, отвори на илюстрациите в средата.

Това се оказа добра идея.

Сакс се втренчи в една снимка от западна Осемдесета улица през 1867 година. Засмя се и прочете обяснението на съседната страница. Извади мобилния си телефон и натисна копчето за бързо набиране.

* * *

— Открих „Потърс Фийлд“, Райм.

— Вече знаем къде е — тросна се Райм. — Остров при…

— Има друг.

— Друго гробище?

— Не е гробище, а кръчма. В Галоус Хайтс.

— Кръчма ли?

Това вече беше интересно.

— Намерих една снимка… или дагеротип, както и да е. Има кръчма, която се казва „Потърс Фийлд“. Била е на западна Осемдесета улица.

„Значи сме бъркали от самото начало“ — замисли се Райм. Съдбовната среща на Чарлз Сингълтън изобщо не е била на острова.

— Има още нещо интересно. Кръчмата е изгоряла. Умишлен палеж.

— Дали случайно не е станало в деня, когато Чарлз Сингълтън е отишъл… как се беше изразил? Да потърси възмездие?

— Да. На петнайсети юли.

„Завинаги погребана под пръст и глина…“

Нещо друго за него? Или за кръчмата?

— Още не.

— Продължавай да търсиш.

— Дадено.

Затвориха.

Телефонът бе свързан с високоговорителите и Джинива чу разговора.

— Мислите ли, че Чарлз е подпалил кръчмата? — попита разтревожено.

— Не е сигурно, но основната цел на палежите обикновено е заличаване на улики. Може би това е целял Чарлз, да прикрие нещо свързано с кражбата.

— Вижте това писмо — настоя Джинива. — Той пише, че кражбата е нагласена, за да го опозорят. Още ли не сте се убедили, че е невинен?

Втренчи се настоятелно в Райм.

— Да, мисля, че е невинен — отвърна той.

Тя кимна и леко се усмихна. Погледна очукания си часовник и заяви:

— Трябва да се прибирам.

— Ще те закараме — намеси се Бел.

Джинива събра писмата на Чарлз.

— Ще се наложи да ги задържа — каза Райм.

— Да ги задържите ли? Като доказателства?

— Само докато разберем какво става.

Джинива се подвоуми.

— Ще ги пазим.

— Добре.

Тя ги подаде на Мел Купър, който забеляза тревожния ѝ поглед и попита:

— Искаш ли да им направим копия?

Това като че ли я смути:

— Ами, да. Само… те са, нали се сещате, семеен спомен. Това ги прави много важни.

— Няма проблем.

Той ги преснима на ксерокс и ѝ ги даде. Джинива внимателно ги сгъна и прибра в чантата си.

Телефонът на Бел иззвъня. Той се обади, послуша известно време, след това каза:

— Чудесно, донесете го веднага щом ви е удобно. Много сме ви задължени. — Даде адреса на Райм, след което затвори и обясни: — От училището. Намерили са записа от училищния двор, когато съучастникът на Извършител 109 е бил там. Веднага ще го донесат.

— Бога ми — възкликна Райм, — да не искаш да кажеш, че вече имаме истинска следа? И че не е отпреди сто години?

Бел се свърза по радиостанцията с Луис Мартинес и даде указания. След това се обади на Барби Линч, която охраняваше улицата пред дома на Джинива, и тя докладва, че всичко е чисто.

Накрая Бел телефонира на чичото на Джинива, за да се увери, че е у дома.

— Ало?

Бел се представи.

— Добре ли е тя? — попита чичото.

— Добре е. Идваме към вас. Наред ли е всичко?

— Да, всичко е нормално.

— Някакви вести от родителите?

— От нейните ли? Да, брат ми се обади от летището. Скоро тръгват насам. Полетът им се е забавил.

Навремето Райм често летеше до Лондон за консултации със „Скотланд ярд“ и други европейски полицейски агенции. Тогава пътуването през океана бе като разходка до Чикаго или Калифорния. След 11 септември вече не беше така. „Шантав свят“ — помисли си той. Ядосваше се, че родителите на Джинива се бавят толкова. Тя бе може би най-зрялото дете, което познаваше, но при все това се нуждаеше да е до майка си и баща си.

Радиостанцията на Бел изпращя и Луис Мартинес докладва:

— Отпред съм, шефе. Колата е готова, вратата е отворена.

Бел затвори и се обърна към Джинива:

— Да тръгваме.

* * *

— Ето те и теб — каза Джон Ърл Уилсън на Томсън Бойд, който седеше в една закусвалня на Броуд Стрийт в долен Манхатън.

Хилавият бял мъж с вид на мухльо подаде на Бойд найлонов плик. Томсън погледна вътре.

Уилсън седна срещу него. Бойд огледа съдържанието на плика. Имаше голям картонен пакет и по-малък хартиен плик. От „Дънкин донътс“, макар че съдържанието му едва ли беше понички. Уилсън използваше пликовете на тази верига закусвални, защото бяха импрегнирани и пазеха от влага. Той беше истински майстор.

— Ще хапнем ли нещо? — попита.

Покрай тях мина сервитьорка с чиния салата. Уилсън беше гладен. Но макар че с Бойд се срещаха все в кафенета и ресторантчета, двамата никога не се бяха хранили заедно. Любимата храна на Уилсън беше пица с газирана вода и обичаше да яде в апартамента си, пълен с инструменти, жици и компютърни части. Все пак Бойд можеше да го почерпи поне един сандвич.

Убиецът обаче отговори:

— Тръгвам след минута-две.

Пред Бойд стоеше чиния с наченат агнешки шишкебап. Уилсън се надяваше поне това да му предложи. Бойд не го направи. Усмихна се на сервитьорката и тя отнесе чинията. Бойд да се усмихва? Нечувано. Уилсън за първи път го виждаше (макар че трябваше да признае, усмивката бе доста странна).

— Тежко, а? — отбеляза Уилсън и кимна към плика; в очите му се четеше гордост.

— Аха.

— Е, как върви?

— Върви.

— Наред ли е всичко?

— Да.

Бойд си заподсвирква тихо, като се опита да подражава на етномузиката, който се чуваше от високоговорителя над тях. Странни трели. Цитра и други инструменти от Индия или Бог знае къде. Бойд обаче доста добре налучкваше нотите. Да убива и да свири с уста — тия две неща добре му се удаваха.

Момичето на шублера изпусна с трясък поднос с чинии. Когато клиентите се обърнаха да видят какво става, Уилсън усети потупване по крака си. Взе плика и го прибра в джоба си. Стори му се твърде тънък, за да съдържа 5000 долара, но не се съмняваше, че парите са там. Бойд винаги плащаше добре и навреме.

Значи нямаше да почерпи. Седяха и Бойд пиеше чай. Макар че трябваше да тръгва „след минута-две“.

Какво чакаше?

Скоро му стана ясно. Бойд погледна към прозореца. По улицата мина очукан бял микробус; намали и зави зад ресторанта. Шофьорът беше дребен арабин, мургав и с козя брадичка.

Бойд го наблюдаваше внимателно. Когато микробусът се скри от поглед, убиецът се изправи и взе плика. Остави пари за сметката и кимна на Уилсън. Тръгна към вратата, но спря и се обърна.

— Благодарих ли ти?

Уилсън примигна изненадано:

— Какво?

— Благодаря.

Бойд кимна към плика.

— Няма защо — измънка Уилсън.

Бойд не беше от хората, които благодаряха.

— Много съм ти задължен — добави убиецът. — Добре работа свърши. Наистина.

Думите прозвучаха като от устата на бездарен актьор. После (още по-странно) Бойд намигна на сервитьорката и излезе на оживената улица в сърцето на финансовия район, като поклащаше тежкия найлонов плик.

24.

Роланд Бел спря новия си форд пред дома на Джинива.

Барби Линч кимна от шевролета, откъдето наблюдаваше. Бел заведе Джинива в къщата. Чичо ѝ я прегърна, стисна ръката на детектива и му благодари. Каза, че ще отиде да напазарува от бакалията, и излезе.

Джинива се прибра в стаята си. Бел надникна вътре. Тя бе седнала на леглото и ровеше в чантата си.

— Искаш ли нещо? Гладна ли си?

— Уморена съм. Ще си напиша домашното и ще подремна.

— Добра идея. След всичко, което се случи.

— Как е полицай Пуласки?

— Говорих с началника му. Още е в безсъзнание. Не знаят дали ще се оправи. Бих искал да можех да ти кажа нещо друго, но това е. По-късно ще мина да го видя как е.

Тя извади една книга и му я подаде.

— Дайте му това.

— Непременно, макар че не съм сигурен дали, дори да дойде в съзнание, ще може да чете.

— Да се надяваме. Ако дойде в съзнание, може би някой друг ще му почете. Може да му помогне. Кой знае? Кажете му, че вътре има и талисман за късмет.

— Много мило от твоя страна.

Бел затвори вратата и отиде в хола, за да се обади на синовете си и да им каже, че ще се прибере след няколко часа, когато дойдат да го сменят. Свърза се с другите от екипа и те докладваха, че всичко е спокойно.

Настани се в хола, като се надяваше чичото да напазарува добре. Бедното момиче определено се нуждаеше от силна храна.

Алонсо Джаксън „Джакс“ бавно се промъкваше през тесните проходи между сградите към къщата на Джинива Сетъл.

Накуцващият бивш затворник, кървавият Крал на графитите беше неузнаваем. Предрешен като бездомник, буташе количка с намачкани вестници и празни бирени кутии. Не беше убеден, че изглежда като истински бездомник, понеже бе твърде чист, но трябваше да заблуди само няколко човека — полицаите, охраняващи Джинива Сетъл.

Криволичеше между сградите. Беше на около три пресечки от сградата, която му показа онзи нещастник Кевин Чейни.

Хубаво местенце, мамка му.

Замисли се за планове си да създаде семейство и се почувства кофти.

„Господине, трябва да поговорим. Съжалявам. Бебето… Не успяхме да го спасим.“

„Момче ли беше?“

„Съжалявам, господине. Направихме всичко възможно, но…“

„Момче…“

Джакс пропъди мрачните мисли. Продължи напред, като си мърмореше и все дърпаше на една страна количката, която имаше развалено колело и постоянно завиваше наляво. Цяло чудо би било някой да се усъмни в количката. Не, всъщност нямаше нищо чудно. Какво пречеше на някое ченге да го спре за проверка и да намери пистолета? Щяха да проверят самоличността му и да го върнат да гние в Бъфало. Или в някоя още по-забутана дупка.

Трак, трак — количката подскачаше по осеяния с боклуци паваж. Той с мъка я спираше да не се блъсне в някоя стена. Трябваше обаче да върви между сградите. Ако се приближеше по главната улица в този спретнат квартал, веднага щеше да привлече подозрения. В тесните проходи обаче нямаше да направи впечатление. Богатите хвърлят празни бирени кутии по-често от бедняците, пък и тук боклукът бе с много по-добро качество. Много по-естествено е един бездомник да си търси препитание в Западен Харлем, отколкото в Централен.

Колко още?

Джакс погледна напред и присви очи. До къщата на момичето оставаха две пресечки.

Почти беше стигнал. Почти бе изпълнил задачата си.

* * *

Глождеше го. Като сърбеж.

За паралитик като Райм, който има чувствителност на врата, раменете и главата, но не може да се почеше, това бе адско мъчение.

Сега обаче сърбежът бе отвътре. Някакво предчувствие.

Нещо не беше наред. Какво?

Том го попита нещо, но той не го чу.

— Линкълн?

— Мисля. Не виждаш ли?

— Не, мисълта не се показва навън — контрира болногледачът.

— Млъквай.

Какъв беше проблемът?

Той отново се вгледа в таблицата, профила, старите писма и изрезки, в странното изражение на обесения от картата… Но някак си предчувствието му не беше свързано с уликите.

В такъв случай би трябвало да не му обръща внимание.

„Да се върнем на…“

Райм се сепна. Беше на ръба да се сети. Изплъзваше му се.

Имаше някакво несъответствие. Някой беше казал нещо, което не се връзваше.

Изведнъж…

— Ох, мамка му. Чичото!

— Какво? — сепна се Купър.

— Божичко, чичото на Джинива.

— Какво?

— Джинива каза, че е брат на майка ѝ.

— И какво?

— Когото разговарях преди малко с него, каза, че току-що е говорил с брат си.

— Може би е имал предвид зет си.

— Когато имаш предвид зет си, казваш „зет“… Команда, набери Бел.

* * *

Телефонът иззвъня и детективът вдигна.

— Бел.

— Роланд, у Джинива ли си?

— Да.

— Телефонът ти няма високоговорителче, нали?

— Не. Казвай.

Детективът инстинктивно разкопча якето и капачето на кобура си. Гласът и ръката му не потрепваха, макар че сърцето му затуптя по-силно.

— Къде е Джинива?

— В стаята си.

— А чичото?

— Не знам. Отиде до магазина.

— Слушай, има разминаване във версиите за роднинската връзка. Той каза, че е брат на баща ѝ, а според нея е брат на майка ѝ.

— Мамка му! Самозванец?

— Отиди при Джинива и стой с нея, докато разберем какво е положението. Ще изпратя още двама души при вас.

Бел изтича пред стаята на момичето и почука. Никой не отговори.

Сърцето му се разтуптя още по-силно, той извади пистолета си.

— Джинива!

Нищо.

— Роланд — извика Райм. — Какво става?

— Чакай малко — прошепна детективът.

Приклекна, отвори вратата, вдигна пистолета и влезе.

Стаята беше празна. Джинива Сетъл я нямаше.

25.

— Централа, имаме десет двайсет и девет, възможно отвличане.

Бел спокойно повтори зловещото съобщение и даде местоположението си.

— Жертвата е чернокожо момиче на шестнайсет години, метър и шейсет, около петдесет килограма. Заподозреният е възрастен чернокож, набит, около четирийсетте, с къса коса.

— Прието. Екипите са изпратени, край.

Бел прибра радиостанцията, нареди на Мартинес и Линч да претърсят сградата и излезе на улицата. Линч бе наблюдавала постройката отпред, а Мартинес — от покрива. Очакваха обаче Извършител 109 и съучастникът му да дойдат отвън, не отвътре. Преди около три минути Мартинес бе забелязал момиче и мъж, който би могъл да бъде чичото, да излизат от сградата. Не им беше обърнал внимание.

Бел огледа улицата. Видя само неколцина чиновници на път за работа. Изтича до прохода между къщата на Джинива и съседната постройка и видя един бездомник с количка с боклуци, но той беше на две пресечки. Бел щеше да го разпита малко по-късно. Сега имаше по-надеждни свидетели — няколко момиченца, които скачаха на въже.

— Хей, момичета.

— Здрасти.

Въжето падна на земята и те изпитателно погледнаха детектива.

— Аз съм полицай. Търся една тийнейджърка. Чернокожа, слабичка, с къса коса. Тръгна с един възрастен мъж.

В далечината се чуваха сирени, приближаваха се.

— Имаш ли значка? — попита едно момиченце.

Бел се опита да преодолее тревогата си. Усмихна се и показа значката си.

— Уха!

— Да, видяхме ги — каза слабичко момиче с училищна униформа. — Тръгнаха по оная улица. Завиха надясно.

— Не, наляво.

— Ти не ги гледаше!

— Гледах ги. Имаш ли пищак, господине?

Бел изтича по улицата, която посочиха. На една пресечка вдясно видя кола, тъкмо тръгваше. Грабна радиостанцията.

— До колите по сигнал десет две девет. Ако има някой на Сто и седемнайсета улица… кафяв автомобил, движи се на запад. Спрете го за проверка. Повтарям: търсим чернокожо момиче, на шестнайсет. Заподозреният е чернокож мъж около четирийсетте. Вероятно въоръжен.

— Патрул седем седем две. Близо сме… Да, виждаме ги. Ще ги спрем.

— Прието, седем седем две.

Бел видя патрулната кола с включени светлини да настига кафявия седан, който спря. Бел се затича към тях, сърцето му биеше лудо. Един полицай слезе от патрулната, приближи се до подозрителната кола и погледна през прозореца, като държеше ръката си близо до кобура.

„Дано да е тя…“

Полицаят махна и колата потегли.

„По дяволите“ — гневно си помисли Бел и изтича при полицая.

— Здравейте, детектив.

— Не бяха ли те?

— Не. Чернокожа жена около трийсетте. Беше сама.

Бел нареди на патрулите да заобиколят района. Избра произволна улица и се затича по нея. Мобилният му телефон иззвъня.

— Бел.

Линкълн Райм попита какво става.

— Никой не я е виждал. Нищо не разбирам, Райм. Джинива не познава ли собствения си чичо?

— О, хрумват ми няколко сценария, в които извършителят би могъл да внедри самозванец. А може би извършителят работи за него. Но наистина има нещо гнило. Вземи например как говори. Не звучи като брат на професор. Използва доста уличен жаргон.

— Така е… Искам да се свържа с хората си. Пак ще ти се обадя. — Бел затвори и се свърза с партньорите си. — Луис, Барби, докладвайте. Какво открихте?

Полицайката съобщи, че патрулите по Сто и осемнайсета улица не са забелязали чичото или момичето. Мартинес докладва, че не са в общите части на сградата и нямало следи от влизане с взлом в друг апартамент.

— Къде си? — поинтересува се.

— На една пресечка източно от сградата — отвърна Бел. — Изпратих патрулите да претърсват улиците. Единият от вас да дойде. Другият да остане на пост пред апартамента.

— Прието.

— Край.

Бел пресече улицата и се огледа. Пак видя бездомника, който спря, погледна го, след това се наведе да се почеше по глезена. Бел тръгна към него да го разпита.

Изведнъж чу затръшване на автомобилна врата. Откъде дойде? Ехото между високите сгради не му позволи да определи.

Чу се бръмчене на двигател.

Отпред… Той тръгна натам.

Не, отдясно.

Затича се. В този момент видя очукан сив додж, който точно тръгваше. През близкото кръстовище бавно премина патрулна кола. Доджът спря, даде на заден ход и се изтегли в един празен парцел, извън полезрението на полицаите от патрулката. На Бел му се стори, че вижда двама души вътре… Присви очи. Да! Джинива и мъжът, който се представяше за неин чичо. Колата леко се заклати, когато шофьорът смени скоростите.

Бел вдигна радиостанцията и заповяда на колите да блокират улицата от двете страни.

Патрулката, която бяха видели обаче, направо навлезе в улицата. Чичото на Джинива видя полицаите и даде на заден ход, обърна в празния парцел и зави по тясна пресечка. Доджът се изгуби от поглед. Бел не можеше да определи в коя посока са тръгнали. Затича се към мястото, където за последен път бе видял колата, и нареди на патрулите да блокират квартала.

Достигна уличката точно когато задницата на автомобила се скри отдясно. Бел се затича натам, извади пистолета си. Задъхан, зави зад ъгъла.

И застина на място.

Със свирене на гуми старият додж се приближаваше към него на заден ход; отпред пътят му бе препречен от полицейска кола.

Бел застана на средата на уличката и вдигна пистолета си. Видя ужасените погледи на чичото и момичето; Джинива отвори уста и запищя, макар че Бел не можеше да я чуе. Не можеше и да стреля, защото патрулната кола бе точно пред него. Дори да улучи похитителя, имаше опасност да рани и колегите си.

Бел скочи встрани, но паважът бе хлъзгав от боклуци и падна тежко. Лежеше на пътя на доджа. Опита се да се отдръпне, но колата се движеше твърде бързо и нямаше да успее.

Но… какво стана?

Чичото натисна спирачки. Колата спря на около метър от Бел. Вратите се отвориха и момичето и похитителят изтичаха при него.

— Добре ли сте? Добре ли сте? — закрещя чичото.

— Детектив Бел — измънка Джинива, намръщи се и му подаде ръка да се изправи.

Бел присви очи от болка, насочи пистолета си към чичото и заповяда:

— Не мърдай.

Човекът примигна уплашено.

— Легнѝ и разперѝ ръце.

— Детектив Бел… — започна Джинива.

— Момент.

Чичото изпълни заповедта и Бел му сложи белезници. Полицаите от патрулната кола дотичаха.

— Претърсете го.

— Слушам.

— Това е безобразие — запротестира чичото.

— Млък — сряза го Бел и отведе Джинива в близкия вход, където щеше да е защитена, ако някой откриеше огън от близките покриви.

— Роланд! — извика Барби Линч и изтича при тях.

Бел се облегна на стената, за да си поеме дъх. Погледна назад по уличката и забеляза бездомника. Човекът тревожно изгледа полицаите, обърна се и се отдалечи в другата посока. Бел не му обърна внимание.

— Не беше нужно да го правите — каза Джинива и кимна към лежащия на паважа човек.

— Той не ти е чичо — отбеляза детективът, бавно започваше да се успокоява.

— Знам.

— Така ли?

— Да.

— Какво прави с теб?

Тя сведе очи.

— Джинива — строго каза Бел, — това не е игра. Кажи ми какво става тук.

— Помолих го да ме закара на едно място.

— Къде?

Тя засрамено сведе глава.

— На работа. Не мога да пропусна смяната си.

Разкопча якето си; отдолу носеше жълто-кафява униформа от „Макдоналдс“. На джобчето имаше табелка с веселия надпис: „Здрасти, аз съм Джен“.

26.

— Какво стана? — попита Линкълн Райм.

Беше загрижен, но въпреки уплахата от изчезването ѝ не звучеше укорително.

Джинива седеше до количката му в лабораторията. Сакс стоеше до нея, със скръстени ръце. Беше донесла голяма купчина материали от архивите, където бе научила за „Потърс Фийлд“. Документите бяха върху масата, но Райм не им обърна внимание заради последната случка.

Момичето го погледна дръзко:

— Наех го да се представя за мой чичо.

— А родителите ти?

— Нямам.

— Нямаш…

— Нямам — повтори тя през стиснати зъби.

— Разказвай — приятелски я подкани Сакс.

Джинива замълча за момент, после заговори:

— Когато бях на десет, баща ми ни изостави. Премести се в Чикаго при някаква жена. Имат деца. Да те изоставят… толкова боли. Но не го обвинявам. Животът ни беше пълна бъркотия. Мама бе наркоманка, просто не можеше да се откачи. Постоянно се караха… е, тя се караше с него. Той се опитваше да я вкара в правия път, но тя побесняваше. За да си набавя наркотици, крадеше от магазини. — Джинива се втренчи в Райм. — Отиваше у приятелки и канеха разни мъже… досещате за какво. Татко знаеше всичко. Накрая сигурно не е издържал, затова се махна.

Пое си дълбоко въздух и продължи:

— След това мама се разболя. Хвана СПИН, но не се лекуваше. Скоро почина. Живях у сестра ѝ в Бронкс, но тя се премести в Алабама и ме остави при леля Лили. Тя обаче също нямаше пари и все я гонеха от жилището, живееше при приятелки, като сега. Не можех да остана повече с нея. Затова говорих с управителя на сградата, където майка ми от време на време ходеше да чисти. Той ме пусна да живея в мазето срещу скромен наем. Имам легло, стар шкаф, микровълнова, етажерка за книги. Използвам адреса му, за да получавам пощата си.

— В сегашния ти апартамент не е много уютно — отбеляза Бел. — Чий е?

— На едни пенсионери. Половин година живеят там, а през есента и зимата отиват в Южна Каролина. Ще им платя тока, газираната вода и другите неща, които взе У или.

— Няма нужда — намеси се Бел.

— Напротив, има.

— С кого говорихме по телефона? Не беше майка ти.

— Съжалявам. — Джинива въздъхна. — Беше Лакиша. Помолих я да се обади и да се представи за майка ми. Добра актриса е.

— Успя да ме заблуди — усмихна се детективът.

— Ами твоят начин на говорене? — попита Райм. — Наистина звучиш като дъщеря на професор.

Тя веднага заговори на уличен жаргон:

— Не плямпам като черен, а, готин? — Засмя се мрачно. — От седем-осем годишна се старая да говоря литературно. — Лицето ѝ посърна. — Единственото, което е направил баща ми за мен, е че постоянно ме караше да чета книги. Той също ми четеше.

— Можем да му се обадим в Чикаго и…

— Не! — възкликна Джинива. — Не искам нищо от него. Пък и той си има други деца. Сигурно няма да иска да ме види.

— Никой ли не знае, че си бездомница? — попита Сакс.

— Откъде ще знаят? Никога не съм подавала молби за помощи и купони, не съм ходила в социалната служба. Дори не съм искала безплатна храна в училище, защото така ще разваля прикритието си. Измислила съм фалшиви подписи за бележника си, дала съм телефон, на който отговаря гласова поща. Тук пак ми помогна Киш. Тя записа съобщението, сякаш говори майка ми.

— В училище никой ли не подозира?

— Понякога питат защо никой не идва на родителските срещи, но това не е проблем, защото винаги получавам само отлични оценки. Не искам помощи, нямам проблеми с полицията… Ако не създаваш проблеми, никой не ти обръща внимание. — Тя се засмя. — Чели ли сте „Невидимият“ от Ралф Елисън? Не, не онази, по която е научнофантастичният филм. Става дума, че да си негър в Америка е все едно да си невидим. Е, аз съм невидимото момиче.

Сега всичко се нареждаше: колебанието, когато отговаряше на въпросите на Роланд Бел — трябвало е да измисля на момента. Износените дрехи и надрасканият часовник, които не подхождаха много на професорска дъщеря. Общественото училище, не частно. Приятелката ѝ, отраканата Киш — необичайна компания за дете на интелектуалци.

Райм кимна:

— Не видяхме да се обаждаш на родителите си в Англия, но вчера, след случката в музея, телефонира на домоуправителя, нали? Накара го да се представя за чичо ти.

— Съгласи се срещу допълнително заплащане. Искаше да остана у тях, но това не беше добра идея. Разбирате какво искам да кажа. Затова, понеже Рейнолдсови ги нямаше, решихме да използваме техния апартамент. Накарах го да махне табелката с името им от пощенската кутия.

— Този човек никога не ми е приличал на твой роднина — отбеляза Бел и Джинива изпухтя насмешливо.

— Какво смяташе да кажеш, когато родителите ти не се появяха навреме?

— Не знам. — Гласът ѝ затрепери и за момент му се стори страшно беззащитна и отчаяна, но бързо се окопити. — Трябваше да импровизирам. — Вчера, когато отидохме за писмата на Чарлз, се промъкнах в мазето да ги взема от стаичката си.

— Никакви роднини ли нямаш? — попита Сакс. — Освен леля си.

— Не… нямам си никого.

— Защо не се обърнеш все пак към социалната служба? — попита Селито. — Нали това им е работата?

— Ти повече от всеки друг го заслужаваш — добави Бел.

Момичето се намръщи, очите му още повече помътняха.

— Не искам нищо от никого. — Тръсна глава. — Освен това социалните ще ме пратят при леля ми в Алабама. Тя живее в едно градче край Селма, триста жители. Какво образование мога да получа там? Ако пък остана тук, ще ме пратят в някое сиропиталище в Бруклин, ще живея в една стая с четири побойнички, ще ме влачат на църква…

Тя потрепери и тръсна глава.

— Затова се налага да работиш — отбеляза Райм и погледна униформата ѝ.

— Да. Свързах се с един фалшификатор. Той ми издаде шофьорска книжка, според която съм на осемнайсет. Джинива се засмя. — Нямам такъв вид, разбира се, но там, където работя, шефът е бял и твърде стар, за да прецени на колко съм години. Отдавна работя. Никога не съм пропускала смяната си. До днес. — Въздъхна. — Шефът ще узнае истината. Ще се наложи да ме уволни. Мамка му. Преди една седмица ме изхвърлиха от другото място.

— Работила си на две места?

Тя кимна:

— Свалям драсканици от стените. Напоследък в Харлем се правят много ремонти. Навсякъде можете да го видите. Разни банки и големи фирми поправят старите къщи и ги дават под наем. Вземат деца да чистят стените. Плащат добре. Но ме уволниха.

— Защото си непълнолетна ли? — поинтересува се Сакс.

— Не, защо видях едни работници, трима мъжаги, бели.

Искаха да изгонят едни старци, които са живели в сградата от сто години. Заплаших ги, че ще извикам полиция, ако не спрат… — Тя сви рамене. — Уволниха ме. Обадих се на полицията, но никой не си мръдна пръста… Така се отплащат добрите дела.

— Затова не искаш и онази госпожа Бартън, психоложката, да се занимава с теб — отбеляза Бел.

— Ако разбере, че съм бездомна, край, отивам в сиропиталище. — Тя потрепери. — Толкова близо бях! Щях да успея. Още година и половина и готово. Щях да съм в Харвард или „Васар“. Но вчера оня негодник в библиотеката провалѝ всичко!

Джинива се изправи и отиде при таблицата с подробностите за Чарлз Сингълтън.

— Затова пишех за него. Трябваше да докажа, че е бил невинен. Че е бил добър съпруг и баща. Писмата са толкова прекрасни. Такива красиви думи. Дори почеркът му е толкова изящен. И е се бил героично в Гражданската война, учил е деца, спасявал е сирачета от разбеснели се бунтовници. Изведнъж се оказа, че в рода ми е имало свестен човек. Умен, помагал е на известни хора. Исках да имам някого, който да ми служи за пример, не като баща ми и майка ми.

Луис Мартинес се показа на прага:

— Освободихме го. Името и адресът са верни, не е задържан, няма нарушения.

Бяха проверили мнимия чичо. Райм и Бел нямаха доверие на никого.

— Сигурно си много самотна — отбеляза Сакс.

След кратко колебание Джинива отвърна:

— Татко ме водеше от време на време на църква, преди да ни изостави. Спомням си една песен. Беше ни любима. „Нямам време да умирам“. Така е и в моя живот. Нямам време да се чувствам самотна.

Райм обаче вече бе опознал Джинива. Само се преструваше, че не ѝ пука.

— Значи имаш тайна също като прадядо си — отбеляза той. — Кой знае твоята?

— Киш, домоуправителят, жена му. Само те. — Втренчи се дръзко в очите на Райм. — Ще ме издадете ли?

— Не можеш да живееш сама — отбеляза Сакс.

— Остават ми само две години — тросна се Джинива. — Ще уча. Не ми трябва друго.

— Да, но…

— Не. Ако ме издадете, ще развалите всичко… Моля ви.

Едва изговори последната дума; явно ѝ беше трудно да я каже.

Настъпи мълчание. Сакс и Селито погледнаха Райм, единствения в стаята, на когото не се налагаше да се отчита пред началници и да се съобразява с разпоредби.

— Не е нужно да вземаме решение веднага — рече той. — Първо трябва да хванем престъпника. Мисля обаче, че трябва да се пренесеш временно другаде. Тук ще е най-добре. — Погледна Том. — На горния етаж има свободна стая, нали?

— Веднага ще я подготвя.

— Бих предпочела… — започна момичето.

Но Райм се усмихна:

— Настоявам.

— Ами работата? Не мога да я загубя.

— Аз ще се погрижа.

Райм взе номера на „Макдоналдс“, телефонира и обясни на началника най-общо за нападението и че Джинива няма да ходи на работа за няколко дни. Управителят на закусвалнята искрено се загрижи за момичето и каза, че това е най-съвестната му служителка. Разреши да отсъства, колкото поиска, и обеща, че ще ѝ пази мястото.

— Тя е най-добрата ни работничка — заяви по телефона. — Едва на осемнайсет е, а е по-отговорна от възрастен човек. Това е рядко явление.

Райм и Джинива се спогледаха усмихнато и той затвори.

На външната врата се позвъни. Бел и Сакс веднага застанаха нащрек, посегнаха към оръжията си. Селито също се стресна и погледна към револвера си, но не посегна към него. Продължи да търка бузата си, сякаш можеше да извика дух, който да успокои душата му.

Том се показа на прага и каза на Бел:

— Госпожа Бартън е, от училището. Носи касетки със записи от камерите на охранителната система.

Момичето уплашено поклати глава и прошепна:

— О, не.

— Покани я — нареди Райм.

В стаята влезе едра негърка с пурпурна рокля. Бел я представи на колегите си. Тя кимна за поздрав на всички и както повечето психолози, които Райм беше виждал, не реагира, щом видя, че е инвалид.

— Здравей, Джинива.

Джинива кимна. Изражението ѝ бе напрегнато. Вероятно си мислеше за опасността, която представляваше за нея тази жена: Алабама или сиропиталище.

— Как си? — попита Бартън.

— Ами, добре, благодаря.

— Сигурно ти е много тежко.

— И по-добре съм била.

Джинива се опита да се засмее, но прозвуча пресилено. Погледна жената, но бързо отмести очи.

— Говорих с десетина души за нападателя — обяви Бартън, — но само двама-трима си го спомниха. Никой не го е виждал преди това. Не можаха да кажат нищо конкретно. Само че е чернокож и носи зелено военно яке и стари работни обувки.

— Това за обувките е ново — отбеляза Райм. — Том, запиши го.

Болногледачът се приближи до дъската.

— Ето записа от охранителните камери — добави Бартън и подаде касетката на Купър, който я пусна.

Райм се приближи с количката е се взря в екрана.

Нямаше нищо интересно. Камерата бе насочена към двора, не към улицата. В периферията се виждаха неясни силуети на минувачи, но нищо конкретно. Макар че не се надяваше, да излезе нещо, Райм нареди на Купър да изпрати касетката в лабораторията на ФБР за цифрова обработка. Техникът попълни талон за картотекиране на вещественото доказателство, опакова го и се обади в участъка да изпратят някого да го вземе.

Бел благодари на жената за помощта.

— За мен беше удоволствие — отвърна тя; обърна се към момичето: — Задължително трябва да се видя с родителите ти, Джинива.

С родителите ми?

— Да. Разговарях с твои съученици и учители. Според повечето родителите ти не се интересуват много как се представяш в училище. Всъщност никой не ги е виждал.

— Оценките ми са добри.

— О, знам. Много сме доволни от успеха ти, но в нашето училище насърчаваме родителите също да помагат на децата. Бих искала да говоря с тях. Би ли ми дала номера на мобилния им телефон?

Момичето застина.

Настъпи тягостно мълчание.

— Нека да ви кажа истината — намеси се накрая Райм.

Джинива сведе очи и стисна юмруци.

— Току-що разговарях по телефона с баща ѝ — обяви криминалистът.

Всички го погледнаха с недоумение.

— Върнали ли са се вече?

— Не и за известно време ще останат на друго място.

— Как така?

— Помолих ги да не идват.

— Така ли? Защо?

Психоложката се намръщи.

— Така реших. От съображения за сигурност. Както ще потвърди детектив Бел… — Райм погледна южняка и той кимна, макар че нямаше представа за какво става дума. — … понякога, когато охраняваме свидетели, се налага да ги държим отделно от близките им.

— Не знаех.

— Иначе — добави Райм — престъпникът може да използва близките, за да се добере до жертвата.

Бартън кимна:

— Логично.

— Какъв беше терминът, Роланд? — Райм отново погледна Бел и си отговори сам: — Изолиране на уязвимите лица, нали?

— Да — кимна Бел — ИЗУЛ. Много важна предохранителна мярка.

— Вече ще знам — измърмори психоложката. — Все пак чичо ти ще се грижи за теб, нали, Джинива?

— Не — намеси се Селито. — Решихме, че ще е най-добре Джинива да остане тук, докато заловим престъпника.

— Чичото също е под ИЗУЛ — обясни Бел; лъжата звучеше особено убедително от полицай с мек южняшки акцент. — Не искаме да го излагаме на риск.

Психоложката го прие за чиста монета. Обърна се към Джинива:

— Е, след като всичко свърши, предай им, моля те, да ми се обадят. Виждам, че се справяш добре, но психичното напрежение рано или късно се проявява. Ако искаш, можем да се съберем с родителите ти и заедно да обсъдим проблемите. — Добави с усмивка: — На света няма нищо непоправимо.

Този девиз сигурно бе гравиран на бюрото ѝ или върху чашата ѝ за кафе.

— Добре — предпазливо отвърна Джинива. — Ще видим.

След като Бартън си тръгна, момичето се обърна към Райм:

— Не знам как да ви благодаря. Направихте много за мен.

— Беше по-скоро за наше улеснение — измърмори Райм, който не беше свикнал да му благодарят. — Не си представям да звъня в социалната служба и да те издирвам по сиропиталища всеки път, когато имам въпроси към теб.

Тя се засмя:

— Приказвайте, каквото щете. Все пак благодаря.

Джинива обясни на Бел какви книги, дрехи и други неща иска да ѝ донесат от апартамента на Сто и осемнайсета улица. Детективът заяви, че ще поиска от чичото и парите, които му е платила за измамата.

— Няма да ги върне — отвърна тя. — Не го познавате.

Бел се усмихна и повтори добродушно, като кимна към двата си пистолета:

— О, ще ги върне, и още как.

Джинива се обади на Лакиша, за да ѝ каже, че ще остане у Райм. След това Том я заведе на горния етаж.

— Какво ще стане, когато психоложката научи, Линк? — попита Селито.

— Какво да научи?

— Ами, това: че я излъга за родителите и измисли несъществуваща полицейска процедура. Това „ОБУЛ“.

— ИЗУЛ — поправи го Бел.

— Какво ще ми направи? — изръмжа Райм. — Поведението ли ще ми намали? — Погледна таблицата върху черната дъска. — Хайде, на работа. Трябва да заловим убиеца. Също съучастника и поръчителя. Не сте забравили, нали? И трябва да ги пипнем дяволски скоро.

Сакс се приближи до масата и започна да подрежда материалите, които беше взела от фондацията — при „незначителния оглед“.

— Повечето документи са за Галоус Хайтс — обясни, — рисунки, схеми, статии. Има някои неща за „Потърс Фийлд“.

Подаваше документите един по един на Купър. Той закачи на дъската няколко рисунки и карти на Галоус Хайтс. Райм внимателно ги заразглежда, докато Сакс обясняваше какво е научила. Тя се приближи до дъската и посочи двуетажна търговска сграда на една снимка.

— „Потърс Фийлд“ е била тук. Западна Осемдесета улица. — Разрови из документите. — Кръчмата се е ползвала с лоша слава. Доста негодници са я посещавали: хора като Джим фиск и Туийд „Боса“, политици, свързани с кликата от „Тамани хол“.

— Виждаш ли колко ценни са незначителните места, Сакс? Те са златни мини от полезна информация.

Тя му хвърли сърдит поглед и взе едно фотокопие, като обясни:

— Това е статия за пожара. В нощта, когато „Потърс Фийлд“ изгоряла, свидетели чули експлозия в мазето и след секунди пламъци погълнали цялата сграда. Има подозрения за палеж, но никой не е арестуван. Няма жертви.

— Каква работа е имал там Чарлз? — заразмишлява на глас Райм. — Какво „възмездие“ е търсил? И какво остава „завинаги погребано под пръст и глина“?

Дали в това се криеше отговорът на въпроса кой иска да убие Джинива Сетъл?

Селито поклати глава:

— Оттогава са минали сто и четирийсет години. Каквото и да е било, вече го няма. Никога няма да научим истината.

Райм погледна Сакс. Тя забеляза изражението му и се усмихна дяволито.

27.

— В известен смисъл имате късмет — обясни Дейвид Ю, млад строителен инженер от градското управление по благоустройство.

— Няма да ни е излишен — отбеляза Амелия Сакс.

Стояха пред стара триетажна сграда на западна Осемдесета улица, на половин пресечка от парк „Ривърсайд“. Наблизо бе спрян микробус на отдела по криминалистика. Тук беше и една приятелка на Сакс, Гейл Дейвис от подразделение К9, с кучето си Вегас. Повечето полицейски кучета бяха немски овчарки, малиноа и (за откриване на взривове) лабрадори. Вегас беше бриар, френска порода, която от край време се използваше в армията. Тези кучета бяха известни с острото обоняние и невероятната си способност да надушват опасности. Райм и Сакс решиха, че при огледа на местопрестъпление отпреди 140 години няма да е излишно да използват някои класически изпитани методи в комбинация със съвременните технически средства.

Инженерът кимна към сградата, построена на мястото на опожарената кръчма „Потърс Фийлд“. На фасадата бе изписано 1879.

— При строежа на такава сграда не се е налагало да изливат нови основи — обясни Ю. — Изкопали са само отстрани, излели са бетон и са изградили стените. Това е носещата част. Подът на мазето можел да е от уплътнена пръст. По-късно обаче изискванията се променят и в началото на двайсети век вече става задължително да се излее бетонна плоча. Тя обаче пак не е носеща, а само от хигиенични съображения. Затова и за нейното полагане не се е налагало да копаят.

— Значи, ако имаме късмет, онова, което е било заровено през шейсетте години на деветнайсети век, може още да е тук.

„Завинаги погребано…“

— Точно така.

— Неудобството е, че има бетонна плоча.

— Да.

— Колко е дебела? Около трийсет сантиметра?

— Може би и по-малко.

Сакс заобиколи мрачната и безлична сграда, в която наемите бяха от по 4000 долара на месец. Отзад имаше сервизен вход към мазето.

Когато се връщаше към главния вход, телефонът ѝ иззвъня.

— Детектив Сакс на телефона.

Беше Селито. Издирил бе собственика на сградата, който живееше през няколко пресечки. Райм се обади след малко и Сакс му предаде думите на Ю.

— Не съм свикнал да разчитам на късмет — сприхаво измърмори криминалистът. — Ще ти изпратя хора от Отряда за откриване и наблюдение с радар и ултразвуков детектор.

Собственикът на сградата се появи — нисък, пооплешивял, с костюм и бяла риза, разкопчана на яката. Сакс прекъсна разговора с Райм и накратко обясни на човека защо са тук. Той я изгледа подозрително, след това отключи вратата на мазето, отдръпна се и скръсти ръце. Вегас беше наблизо и като че ли не хареса много бизнесмена.

На улицата спря шевролет „Блейзър“ и трима членове на отряда за наблюдение слязоха. Тези полицаи бяха обучени да работят със специализирани уреди за откриване на престъпници и жертви — с помощта на инфрачервени лъчи, ултразвук и други методи. Тримата кимнаха за поздрав на колегите си криминалисти и извадиха екипировката си в очукани куфари, напомнящи много на използваните от Сакс. Собственикът ги наблюдаваше намръщено.

Техниците слязоха във влажното, студено мазе. Миришеше на мухъл и бензин; Сакс и собственикът ги последваха. Тримата монтираха на компютъризираните си апарати накрайници като на прахосмукачка.

— Навсякъде ли? — обърна се един към Сакс.

— Да.

— Да не повредите нещо — намеси се собственикът.

— Няма.

Започнаха работа. Решиха най-напред да използват радара, който изпраща радиовълни и по отражението им открива скрити предмети. Принципът бе същият като при радарите на самолетите и корабите. Единствената разлика беше, че полицейските радари са по-мощни и излъчваните от тях вълни могат да проникват през пръст и чакъл. Радиовълните се разпространяваха със скоростта на светлината и за разлика от ултразвука не бе нужно да са насочени директно към търсения предмет.

Търсенето продължи около час; техниците натискаха копчета, водеха си бележки, а Сакс стоеше встрани и едва се сдържаше да не затропа нервно с крак, защото можеше да повлияе на показанията на апаратите.

След като обходиха всеки сантиметър от пода с радара, те свериха резултатите на главния компютър и отново провериха няколко места, но този път с ултразвук.

Накрая извикаха Сакс и Ю при компютъра и им показаха няколко схеми. На двамата сивият екран не говореше нищо; имаше по-тъмни петна и ивици, до много от които бяха изписани цифри и букви.

Един от техниците обясни:

— Повечето от тези предмети са обичайни под основите на стари сгради. Камъни, чакъл, остатъци от гнили греди. Това тук е тръба от канал или дренаж.

— Води към главната канализация, изливаща се в Хъдсън — потвърди Ю.

Собственикът се приближи и надникна над рамото му.

— Пречите, господине — изръмжа Сакс и той неохотно се отдръпна.

Техникът кимна:

— Да. Това обаче…

Посочи тъмно петно до една от стените.

— Пипнахме го, но няма съвпадение.

— Какво…?

— Имам предвид сравнение с образите на известни предмети. Компютърът не намира нищо подобно.

За Сакс петното не се отличаваше от всички останали.

— Проверихме го с ултразвук.

Техникът въведе команда и на екрана се показа друга картина, малко по-светла и с по-ясни очертания. Виждаше се неравен пръстен; вътре имаше по-малък кръгъл предмет, от който се показваше нещо подобно на къса лента. В пръстена, точно под кръглия предмет, имаше купчина летви или дъски (поне така предположи Сакс), вероятно от счупен сандък.

— Външният пръстен е с диаметър около шейсет сантиметра — обясни техникът. — Предметът вътре е триизмерен, сфера. Двайсетина сантиметра в диаметър.

— Близо ли е до повърхността?

— Плочата е дебела осемнайсет сантиметра, а това нещо е на още два-три метра под земята.

— Къде по-точно?

Техникът погледна помещението, после — пак компютъра. Приближи се до стената близо до входа и обозначи мястото с тебешир. При полагането на основите за стената го бяха пропуснали със сантиметри.

— Предполагам, че е стар кладенец или резервоар. Може би някакъв отдушник.

— Какво ви трябва, за да пробиете бетона? — обърна се Сакс към Ю.

— Моето разрешение — заяви собственикът. — Което няма да получите. Няма да позволя да ми дупчите пода.

— Господине — търпеливо се опита да му обясни Сакс, — това е полицейско разследване.

— Каквото и да е това нещо, то е мое.

— Тук собствеността не е от значение. Това може да се окаже важна улика за разследването.

— Тогава вземете съдебна заповед. Аз съм юрист. Не позволявам да ми дупчите пода.

— Много е важно да разберем какво има долу.

— Важно ли? Защо?

— Свързано е с едно престъпление отпреди няколко години.

— Няколко години ли? — собственикът веднага се хвана за думата. — Колко е това „няколко“?

Явно беше добър адвокат.

„Всяка лъжа се заплаща“ — помисли си Сакс.

— Сто и четирийсет. Приблизително.

— Това не е разследване — изсмя се собственикът. — Това е „Островът на съкровищата“. Не, никакво къртене.

— Няма ли да ни окажете малко съдействие, господине?

— Вземете съдебна заповед. Няма да ви сътруднича доброволно.

— Значи не искате доброволно, а? — тросна се тя и телефонира на Райм.

— Какво става? — попита криминалистът.

— Намерихме счупен сандък или сейф в кладенец под опожарената сграда. Няма по-добро скривалище.

Райм поиска техниците да му изпратят файла от търсенето по електронната поща. След няколко минути каза:

— Получих го, Сакс. Засега не мога да определя какво е.

Сакс се оплака, че собственикът отказва съдействие.

— Ще се противопоставя с всички средства — заяви адвокатът, който дочу разговора. — Ще ви съдя. Познавам всички съдии. Лични приятели са ми.

— Момент. — Райм размени няколко думи със Селито, но личеше, че няма голяма надежда. — Лон ще се опита да вземе разрешително, но не е сигурен, че съдията ще уважи молбата ни в този случай.

— Как да убедя този инат? — измърмори Сакс под носа си и затвори; обърна се към собственика: — Ще ви поправим пода. Идеално ще стане.

— Имам наематели. Ще се оплачат от шума, а с тях аз ще трябва да се разправям. Не вие. Вие отдавна ще сте си тръгнали.

Сакс махна с отвращение; дори ѝ мина през ума да го арестува за… за каквото и да било и пак да пробият проклетия под. Колко време щеше да се бави разрешителното? Вероятно цяла вечност, предвид, че съдиите винаги искат „твърди“ основания, за да разрешат достъп на полицията до частен имот.

Телефонът отново иззвъня.

— Сакс — обади се Райм, — инженерът при теб ли е?

— Дейвид ли? Да. Тук е.

— Искам да го попитам нещо.

— Какво?

— Да каже чия собственост са уличките около сградата?

* * *

В този случай — макар не във всички — всички улички и проходи около къщата бяха собственост на общината. Адвокатът притежаваше само земята непосредствено под сградата.

— Пробийте триметрова дупка от външната страна и прокопайте тунел под сградата — предложи Райм. — Може ли да стане?

Без да ги чуе собственикът, Сакс зададе въпроса на Ю, който отвърна:

— Да, може. Няма опасност от повреда на сградата, стига дупката да е тясна.

„Тясна — помисли си страдащата от клаустрофобия полицайка. — Само това ми липсва…“ Прекъсна връзката с Райм и се обърна към инженера:

— Добре, искам… — Намръщи се. — Как се казват онези машини с големите лопати?

Познанията ѝ за превозни средства, развиващи по-малко от двайсет километра в час, бяха ограничени.

— Багер ли?

— Да. За колко време можете да ми осигурите?

— За половин час.

Тя го изгледа недоволно:

— Не може ли за десет минути?

— Ще се постарая.

След двайсет минути край сградата спря огромен багер. Вече нямаше как да запазят плана си в тайна. Собственикът се изпъчи пред машината и размаха ръце:

— Искате да проникнете отвън! Не можете. Всичко това е моя собственост, от небето до центъра на Земята. Така гласи законът.

— Под сградата ви преминава част от обществената канализация — обясни младият инженер. — Имаме право да копаем. Сигурен съм, че ви е известно.

— Ама шибаният канал е от другата страна.

— Не мисля така.

— Видя се на екрана — заяви собственикът и посочи изключения компютър.

— Виж ти — намеси се един от техниците. — Искате ли пак да погледнем?

Собственикът се намръщи и пак се обърна към Ю:

— Там, където ще копаете, няма канал.

Инженерът сви рамене:

— Както знаете, при спор за местоположението на обществените тръбопроводи собственикът трябва да вземе съдебна заповед, за да ни спре. Ако искате, обадете се на някого от приятелите си в съда. И знаете ли какво, господине? Действайте бързо, защото веднага започваме.

— Ама…

— Копайте! — изкрещя на хората си.

— Вярно ли е това за тръбопроводите? — прошепна Сакс.

— Не знам, но той май се върза.

— Благодаря.

Багерът започна да копае. Не отне много време. След десет минути под ръководството на техниците от отряда за наблюдение машината изкопа дупка с широчина един и дълбочина три метра. Основите на сградата свършваха на около два метра под повърхността и отдолу имаше само тъмна почва и сивкава глина. Сакс трябваше да се спусне на дъното на изкопа и да прокопае само петдесетина сантиметра, за да достигне кладенеца. Тя си сложи белия костюм и каска с челен фенер. Свърза се с Райм по радиостанцията, защото не беше сигурна, че мобилният телефон ще е в обхват.

— Готова съм.

Гейл Дейвис се приближи до дупката; Вегас се дърпаше и ровеше с лапи.

— Долу има нещо — обясни полицайката.

„Сякаш не ми стига теснотията“ — помисли си Сакс и погледна разтревоженото куче.

— Какъв е този шум, Сакс?

— Гейл е тук. На кучето нещо не му харесва. — Сакс се обърна към приятелката си. — Нещо по-конкретно?

— Не, просто е надушило нещо.

Вегас изръмжа и докосна с лапа Сакс по крака. Дейвис ѝ беше разказала, че друго умение на бриарите по време на битка било да познават кой ранен може да бъде спасен и кой — не. Сакс се почуди дали Вегас вече я е отписал.

— Стой наблизо — заръча на приятелката си, като се опита да се усмихне. — Може да се наложи да ме изкопавате.

Ю предложи той да слезе (каза, че обичал тунели и пещери, което изненада Сакс), но тя отказа. Все пак на това място бе извършено престъпление, дори да беше отреди сто и четирийсет години, и кръглият предмет и сандъкът бяха улики, които трябваше да се съхранят според правилата.

Работниците спуснаха стълба в шахтата и Сакс въздъхна.

— Наред ли е всичко? — попита Ю.

— 0, да — бодро отвърна тя и слезе.

Клаустрофобията в архивите на Санфордската фондация беше нищо в сравнение с това. На дъното тя започна да копае с лопатата и кирката, които ѝ беше дал Ю.

Потеше се и трепереше от страх, но не спираше; при всяка копка си представяше как пръстта се срива и я затрупва.

Къртеше камъни, забиваше кирката в уплътнената пръст.

„Завинаги погребана под пръст и глина…“

— Какво виждаш, Сакс? — попита Райм по радиостанцията.

— Пръст, пясък, червеи, няколко тенекиени кутии, камъни.

Тя изкопа трийсетина сантиметра под сградата, шейсет…

Лопатата удари в нещо и тя спря. Изстърга почвата и пред нея се показа закривена тухлена стена с неравна замазка.

— Намерих нещо. Това е стената на кладенеца.

От стените на дупката върху краката ѝ се посипа пръст. Това я уплаши повече, отколкото ако я беше полазил плъх. Веднага си представи как лежи притисната и пръстта бавно засипва гърдите ѝ, влиза в носа и устата ѝ. Да се удавиш в пръст…

„Стига толкова, момиче. Успокой се.“ Тя си пое въздух и пак започна да рови. Още пръст се посипа по краката ѝ.

— Тази дупка не трябва ли да се укрепи? — извика към Ю.

— Какво? — обади се Райм.

— Говоря с инженера.

— Вероятно ще издържи — отговори Ю. — Почвата е достатъчно влажна и плътна.

„Вероятно“.

— Ако искате, ще я укрепим — добави инженерът, — но ще отнеме няколко часа.

— Не, оставете — извика тя; пак заговори по микрофона:

— Линкълн?

Той мълчеше.

Изведнъж Сакс си даде сметка, че се е обърнала към него на малко име. Не бяха суеверни, но винаги спазваха това правило — никога на малко име. Носеше им лош късмет.

Беше нарушила правилото.

— Продължавай — каза накрая той.

По нея отново се посипаха чакъл и суха пръст. Върху твърдия плат на гащеризона шумът изглеждаше по-силен.

Тя подскочи, защото ѝ се стори, че стените се сриват. Изписка тихо.

— Сакс? Добре ли си?

Тя се огледа. Стените си стояха.

— Добре съм.

Продължи да смъква пръстта от закръглената стена.

С кирката разби мазилката.

— Дойде ли ти идея какво може да има вътре? — попита по радиостанцията.

Надяваше се отговорът му да ѝ вдъхне кураж.

„Сфера с опашка.“

— Никаква представа.

Удари силно с кирката. Една тухла се откърти, после друга. Паднаха върху краката ѝ.

„По дяволите, ужасно е.“

Още тухли, още пясък и камъчета. Сакс спря, за да поочисти краката си от пръстта и продължи да копае.

— Как се справяш? — попита Райм.

— Нормално.

Извади още няколко тухли. Около нея вече имаше десетина. Освети с фенерчето онова, което беше зад тях: черна пръст, пепел, овъглени парчета дърво.

Започна да копае сухата пръст в кладенеца. Изобщо не беше плътна, помисли си, като гледаше как се сипе пред лъча от фенера ѝ.

— Сакс! — изкрещя Райм. — Спри!

Тя застина.

— Какво?

— Пак прочетох статията за пожара. В мазето на кръчмата имало взрив. Тогава гранатите били кръгли и имали фитили. Чарлз може би е взел две. Това е сферата! Втората бомба не е избухнала. Експлозивът може да е нестабилен като нитроглицерин. Това е подушило кучето! Експлозивът! Бързо се махай оттам.

Тя се хвана за ръба на дупката в кладенеца и се изправи.

Тухлите, за които се държеше обаче, изведнъж се откъртиха и тя падна. От дупката в стената на кладенеца се изсипа лавина от суха пръст. Шахтата бързо се напълни с камъни и чакъл, които затиснаха краката ѝ и се посипаха по гърдите и лицето ѝ. Тя изпищя и отчаяно се опита да се изправи, но не успя, пръстта затисна ръцете ѝ.

— Са… — чу гласа на Райм от слушалките, но камъните прекъснаха кабела и звукът секна.

Още пръст се посипа по тялото ѝ, което вече не можеше да помръдне под смазващата тежест.

Повлечена с потока от суха пръст, сферата се изтърколи през дупката в тухлената стена и спря върху обездвиженото ѝ тяло. Сакс изпищя от ужас.

* * *

Джакс бе в непознати води.

Беше оставил Харлем зад себе си — не само квартала, а и начина на мислене, свързан с него. Тук нямаше пусти парцели, пълни с празни бутилки; нямаше ги избелелите рекламни плакати за „Ред девил“ — гела, с който по времето на Малкълм Екс чернокожите са изправяли косата си; нямаше тийнейджъри, мечтаещи да станат рапзвезди; нямаше ги импровизираните оркестри с ударни инструменти, които вдигаха олелия в парка „Маркъс Гарви“; нямаше ги сергиите за играчки, сандали и парцалки. Нямаше пустеещи сгради, нуждаещи се от реконструкция, нито автобуси с туристи.

Това бе едно от малкото места, където не беше изписал нито едно „Джакс 157“ и не беше изрисувал нито една стена. Луксозната част на Западен Сентрал парк.

Стоеше край къщата, в която бяха довели Джинива Сетъл.

След случката близо до дома ѝ на Сто и осемнайсета улица — с Джинива и мъжа със сивата кола — Джакс скочи в едно такси и проследи полицейските коли дотук. Не знаеше какво да мисли за тази сграда: отпред бяха спрели две патрулни коли, а пред главния вход имаше рампа като за инвалидна количка.

Джакс стоеше в парка отсреща и наблюдаваше къщата. Какво ли правеше момичето тук? Опита се да надникне вътре, но щорите бяха спуснати.

Друга кола — „Краун Виктория“, един от любимите модели на полицията — спря отпред и двама полицаи слязоха. Свалиха евтин куфар и няколко кашона. Вероятно с вещите на Джинива. Значи се пренасяше тук.

Затягат мерките за сигурност, помисли си той и това го отчая.

Излезе на открито, за да надникне вътре, когато входната врата се отвори, но в този момент се появи друга патрулна кола. Движеше се бавно, полицаят оглеждаше парка и улицата. Джакс запомни номера на сградата и бързо се отдалечи през парка. Тръгна към Харлем.

Пистолетът в чорапа му убиваше и той се замисли за надзорника си, на триста километра по на север, който може би вече се питаше дали да не направи изненадващо посещение в апартамента му в Бъфало. Джакс си спомни въпроса на Ралф, египетския принц: струва ли си риска?

Замисли се над този въпрос.

Преди двайсет години струваше ли си риска да виси от десетсантиметровия перваз на надлеза над магистралата само за да изпише „Джакс 157“ десет метра над фучащите със сто километра в час автомобили?

Преди шест години струваше ли си да заплашва с пушка облечения с бронежителка шофьор на камион за някакви си 50-60 хиляди долара? Достатъчно, за да вкара живота си в релси?

По дяволите, въпросът на фараона Ралф беше безсмислен, защото допускаше, че има избор. И преди, и сега за Алонсо Джаксън нямаше значение дали е прав или греши. Той винаги довеждаше нещата до край. Ако планът му успееше, той щеше да си върне стария живот в Харлем, дома си, полагащото му се място, което за добро или лошо го бе направило такъв, какъвто беше — мястото, което си бе отвоювал с хиляди флакона цветен спрей. Той просто правеше, каквото трябваше да направи.

* * *

Полека.

В тайната си квартира в Куинс Томсън Бойд — с противогаз и дебели ръкавици — бавно разреждаше киселината с вода и проверяваше концентрацията.

Полека…

Това беше най-тънката част. Цианкалият наистина бе опасен и тук имаше количество, достатъчно да убие трийсет-четирийсет души, но прахът беше сух и сравнително стабилен. Също като при устройството, което бе заредил в полицейската кола, прахообразното вещество трябваше да смеси със сярна киселина, за да се получи смъртоносният циановодород (използван от нацистите под името „Циклон-Б“ в концентрационните лагери).

Тънкостта е в сярната киселина. Ако е твърде слаба, газът ще се отдели твърде бавно; така жертвата ще има възможност да го подуши и да избяга. Ако пък е твърде силна — с концентрация над 20 процента — цианкалият ще избухне и пак няма да се получи желаният смъртоносен ефект.

Томсън се стараеше да нагласи концентрацията около 20%. Причината беше проста: мястото, където смяташе да заложи устройството — онази къща в Западен Сентрал парк, където пазеха Джинива — не беше херметично. След като научи къде е момичето, Томсън отиде да огледа и забеляза, че прозорците не прилягат плътно и вентилационната система е твърде стара. Истинско предизвикателство бе да превърне такава голяма сграда в камера на смъртта.

„… искам да ме разберете. Същото е в живота. Нищо не е абсолютно сигурно. Нищо не става точно както ни се иска…“

Вчера обеща на клиента си, че следващият опит за убийство ще е успешен. Сега обаче не беше толкова убеден. Детективите бяха твърде способни и си разбираха от работа повече, отколкото бе предполагал.

„Направи нов план и действай. Не можем да си позволим емоции.“

Не ставаше дума за емоции. Но се налагаше да вземе драстични мерки — да действа на няколко фронта. Ако отровният газ убиеше Джинива в къщата, чудесно. Не това обаче бе главната му цел. Трябваше да убие още няколко души — детективите, които издирваха него и клиента му. Да ги убие, да изпаднат в кома, да повреди мозъците им — нямаше значение. Само трябваше да ги извади от строя.

Томсън пак провери концентрацията и я донагласи, за да компенсира ефекта на въздуха върху киселинността. Ръцете му леко затрепериха и той се отдръпна, докато се успокоят.

Пссст…

Смени мелодията, която си подсвиркваше, със „Стълба към небето“.

Облегна се назад и се замисли как да вкара газовата бомба в къщата. Хрумнаха му няколко идеи, от които една-две със сигурност щяха да проработят. Пак провери концентрацията, като разсеяно си подсвиркваше през дихателя на противогаза. Уредът показа 19,99%.

Чудесно.

Пссст…

Новата мелодия бе „Ода на радостта“ от Деветата симфония на Бетовен.

* * *

Амелия Сакс не се задуши под тонове пръст, нито хвръкна във въздуха заради стара граната.

Беше се изкъпала и преоблякла, стоеше в лабораторията на Райм и гледаше предмета, който преди няколко часа бе паднал в скута ѝ.

Не беше бомба, но без съмнение бе хвърлен в кладенеца на 15 юли 1968 година от Чарлз Сингълтън.

Райм седеше в количката си до Сакс и надничаше в картонената кутия. Купър си слагаше гумени ръкавици.

— Трябва да кажем на Джинива отбеляза Райм.

— Наистина ли се налага? — измърмори Сакс. — Никак не ми се иска.

— Какво да ми кажете?

Сакс се обърна рязко. Райм се дръпна назад с количката и неохотно се завъртя към вратата. „По дяволите — помисли си. — Трябваше да внимавам.“

Джинива Сетъл стоеше на прага.

— Намерили сте нещо за Чарлз Сингълтън в мазето на кръчмата, нали? Открили сте, че наистина е извършил кражбата. Това ли е тайната му?

Райм се спогледа със Сакс и отговори:

— Не, Джинива. Не. Намерихме нещо друго. — Кимна към кутията. — Ела да видиш.

Момичето се приближи. Спря и примигна удивено — пред нея имаше покафенял човешки череп. Него бяха открили с радара; той се беше изтърколил в скута на Сакс. С помощта на Вегас детективката изрови и останалите кости. Тях беше надушило кучето. Костите — които Сакс първоначално бе помислила за летви от сандък — бяха от мъж. Трупът бил хвърлен в кладенеца малко преди Чарлз да подпали кръчмата. С помощта на ултразвуковия детектор полицаите бяха видели черепа и едно от намиращите се под него ребра — затова им беше заприличал на бомба с фитил.

Костите бяха в друг кашон върху работната маса.

— Почти сме сигурни, че Чарлз го е убил.

— Не!

— След това е подпалил кръчмата, за да прикрие престъплението си.

— Не можете да сте сигурни!

— Не, не сме сигурни, но това е логична версия — обясни Райм. — В писмото си споменава, че отива в „Потърс Фийлд“ въоръжен с револвер „Колт“. Оръжието му от Гражданската война. Тогавашните револвери не били като сегашните, които се зареждат от задната страна на барабана. Във всяка камера поотделно трябвало да се слага барут и куршум.

Джинива кимна, без да отмества очи от потъмнелите кости.

— Намерихме информация за тези оръжия. Револверите били трийсет и шести калибър, но повечето войници използвали куршуми с калибър трийсет и девет. Те са малко по-големи и прилягали по-плътно в цевта. Това увеличавало точността на стрелбата.

Сакс вдигна малко найлоново пликче и обясни:

— Това беше в черепната кухина. — Вътре имаше малко оловно топче. — Трийсет и девет калибров куршум, изстрелян от трийсет и шест калибров револвер.

— Това нищо не доказва.

Джинива се втренчи в дупката в челото на черепа.

— Не — тихо отвърна Райм. — Само дава основания. Дава убедителни основания да считаме, че Чарлз е убил този човек.

— Кой е той? — попита Джинива.

— Нямаме представа. Дори да е имал документи, те са изгорели или са се разпаднали, както и дрехите му. Намерихме куршума, малък револвер, с който вероятно е бил въоръжен, златни монети и пръстен с гравиран надпис… какъв беше надписът, Мел?

— „Уинскински“

Купър вдигна пликчето със златния пръстен. Над надписа бе гравирано лице с индиански черти.

Купър бързо откри, че на езика на делауерските индианци думата означава „вратар“ или „пазач“. Може би така се е казвал убитият, макар че по черепа му личеше, че не е индианец. Според Райм думата по-скоро бе свързана с някакво братство или задруга и Купър веднага изпрати писма по електронната поща на неколцина антрополози и историци с молба за повече информация.

— Чарлз не би извършил такова нещо — упорито заяви наследницата му. — Той не е бил способен на убийство.

— Куршумът е изстрелян срещу жертвата, не в гръб — обясни Райм. — Дерингерът, револверът, който Сакс намери, явно е бил на убития. Следователно може да е било самозащита.

При все това Чарлз бе отишъл в кръчмата въоръжен, с намерение да търси възмездие. Бил е склонен към насилие.

— Изобщо не трябваше да се задълбавам в това — измърмори Джинива. — Каква съм глупачка. Дори не обичам да се ровя в миналото. Толкова е безсмислено. Мразя го!

Обърна се и избяга на горния етаж.

Сакс я последва. Върна се след няколко минути и обяви:

— Взе да чете. Каза, че иска да остане сама. Мисля, че ще го преживее.

При все това не звучеше особено убедена.

Райм погледна информацията от най-старото престъпление, което бе разследвал — отпреди сто и четирийсет години. Смисълът на усилията им беше да ги наведе на нещо, което да им подскаже кой е наел Извършител 109. Но досега само бяха изложили Сакс на риск и разочароваха Джинива с новината, че прадядо ѝ вероятно е убиец.

Той погледна копието на картата с обесения, който сякаш му се надсмиваше от дъската с уликите.

— Я, открих нещо — извика Купър, като се взираше в монитора.

— За „Уинскински“ ли?

— Не, слушайте. Резултати от анализа на тайнственото вещество, което Амелия намери в квартирата на „Елизабет“ и край дома на лелята.

— Крайно време беше. Какво е, по дяволите? Някаква отрова?

— Нашият човек има възпаление на очите.

— Какво?

— Течността е „Мурин“.

— Капки за очи?

— Да. Съставът е същият.

— Добре, запиши го, Том. Може да е временно възпаление, заради киселината. Но може и да е хронично; намерихме го на две различни места. Това е полезна информация.

Криминалистите обожават хроничните заболявания на престъпниците. В книгата на Райм имаше цяла глава за откриване на заподозрени по лекарства със и без рецепта, игли от спринцовки, очила, особено износване на подметките заради ортопедични проблеми и други.

В този момент телефонът иззвъня. Сакс се обади, заслуша се за миг, след това каза:

— Добре. Идвам след петнайсет минути. — Затвори и по-гледна Райм. — Ето нещо интересно.

28.

Когато влезе в интензивното отделение на Колумбийската презвитерианска болница, Амелия Сакс видя двама Пуласки.

Единият лежеше, бинтован и със зловещо стърчащи от тялото пластмасови тръбички. Очите му бяха мътни, устните — отпуснати.

Другият седеше до леглото на неудобен пластмасов стол. Той също беше русокос и носеше същата изрядна полицейска униформа като Рей Пуласки, когато Сакс го срещна за пръв път пред Афро-американския музей и му нареди да симулира интерес към купчината боклук.

„Колко захар?“

Тя примигна удивено.

— Аз съм Антъни. Братът на Рей. Сигурно вече сте се досетили.

— Здравейте… детектив — изхриптя задавено Рей.

— Как си?

— Как е… Джинива?

— Добре е. Успяхме да я измъкнем, но убиецът избяга.

Боли ли? Сигурно.

Той кимна към системата:

— Успокоителни… Нищо не усещам.

— Ще се оправи.

— Ще се оправя — повтори Рей думите на брат си, пое си дълбоко въздух и примигна.

— За около месец — обясни Тони. — Ще го лекуват. После ще се върне на работа. Има няколко счупвания, но без сериозни вътрешни наранявания. Дебела глава. Татко винаги го е казвал.

— Дебела… — усмихна се Рей.

— Заедно ли бяхте в академията? — попита Сакс и седна на един стол.

— Да.

— Вие в кой участък сте?

— Шести — отвърна Тони.

Шести участък беше в Гринич Вилидж. Спокоен квартал без много побои, кражби на коли или наркотици. Главно обири на апартаменти, домашни скандали между хомосексуалисти и предозиране на лекарства от чалнати художници и писатели. В Шести беше и главната квартира на сапьорния отряд.

Тони бе разтревожен, но и ядосан:

— Онзи негодник е продължил да го удря и след като е изпаднал в безсъзнание. Било е излишно.

— Но така може би… — заеквайки, се намеси Рей — се е забавил с мен… и не е имал достатъчно време за Джинива.

Сакс се усмихна:

— Такива оптимисти обичам.

Спести му подробността, че убиецът го беше пребил само за да може за отвличане на вниманието да използва куршум от пистолета му.

— Такъв съм си. Благодарете на Джинива… за книгата.

Той не можеше да движи главата си, но завъртя очи към масичката и поставената отгоре „Да убиеш присмехулник“.

— Тони ще ми чете… Да се чудиш как се е… научил.

Брат му се засмя:

— Голям си умник.

— Искам да ти задам няколко въпроса, Рей. Този човек е хитър и още е на свобода. Какво можеш да ми кажеш за него?

— Не знам, госп… Не знам, детективе. Обикалях между сградите. Удари ме, когато вярвах… вървях към улицата. Нападна ме в гръб… Не го очаквах. Беше се скрил във входа… Стигнах до ъгъла. И после… фрас. С палка или бухалка. Беше много неочаквано. Не видях почти нищо. Зашемети ме. Така ми се пада. — Той затвори очи. — Невнимателен. Бях твърде близо до стената. Вече ще знам.

„Да, вече ще знаеш…“

— Чу… ух…

— Добре ли си? — загрижи се брат му.

— Да.

— Какво чу? — подкани го Сакс и се наведе към него.

— Свистене.

— Свистене ли?

— Да, госпожо… Тоест, детективе…

— Не се притеснявай, Рей, наричай ме както искаш. Видя ли нещо? Каквото и да е?

— Ами, онова нещо. Като бухал… Не „бухал“. Ха-ха. Бухалка за бейзбол… Точно пред лицето ми. О, това вече го казах. И паднах…

— Какво стана после?

— Не знам. Спомням си, че се проснах на земята. Мислех си… помислих си да извадя пистолета. Опитах се да го стисна… Така пише в наръчника. „Никога не изпускай оръжието.“ Ама не успях. Той го измъкна. Тогава си помислих… помислих си, че съм мъртъв.

— Видя ли нещо друго? — тихо настоя Сакс.

— Тръгник.

— Какво?

Той се засмя:

— Искам да кажа триъгълник. Картон. На земята. Не можех да се движа. Само това видях.

— Този картон, на престъпника ли беше?

— Тригъника ли? Така де, триъгълникът. Не, беше някакъв боклук. Само него виждах. Опитах се да пропълзя. Но май не съм успял.

Сакс въздъхна. Освен Джинива, когато убиецът бе носил маска, Пуласки бе единственият човек, който го беше видял отблизо. Нуждаеха се от някаква следа.

— Когато са те открили, си лежал по гръб, Рей.

— Какво? По гръб?

— Пак си помисли. Не видя ли поне небето?

Той присви очи.

Сърцето на Сакс затуптя по-силно. Дали все пак беше видял нещо?

— Къф.

— Какво?

— Къф в очите.

— Кръв ли? — намеси се брат му.

— Да. Имах кръв в очите. Не виждах. Нито картони, нито къщи. Той ми взе пистолета. Постоя наблизо. После не помня нищо.

— Стоял е наблизо? Колко близо?

— Не знам. Не много. Не виждах. Много къф.

Сакс кимна. Горкият младеж изглеждаше изтощен. Дишаше тежко, погледът му бе по-разсеян, отколкото когато беше дошла. Сакс стана.

— Ще те оставя да си почиваш. Чувал ли си за Тери Добинс?

— Но. Той… Кой? — Раненият се намръщи. — Кой е той?

— Психолог. — Тя се усмихна. — За известно време няма да си на себе си. Той ще ти помогне да преодолееш шока. Трябва да поговориш с него. Той е най-добрият специалист.

— Няма нужда…

— Полицай — строго го прекъсна тя.

Той вдигна вежди и примигна.

— Това е заповед.

— Слушам, госпожо, тоест… детектив.

— Ще се погрижа за това — обеща Тони.

— И благодарете… на Джинива от мен. За книгата.

— Непременно.

Сакс тръгна към вратата. Когато прекрачваше прага, изведнъж спря и се обърна.

— Рей?

— Какво?

Тя се върна при леглото и седна.

— Рей, каза, че престъпникът се е забавил за няколко минути около теб.

— Да.

— След като кръвта ти пречеше да виждаш, откъде знаеш, че е бил там?

Полицаят се намръщи:

— О… Да. Бях забравил.

* * *

— Нашият човек има навик, Райм.

Амелия Сакс отново беше в лабораторията.

— Какъв.

— Подсвирква.

— По жени ли?

— Мелодийки. Пуласки го е чул. След като го е зашеметил и е взел пистолета му, убиецът е останал няколко минути при него, докато сглоби бомбичката. През цялото време си е подсвирквал. Тихичко, но Рей е сигурен, че го е чул.

— Никой професионалист не би си подсвирквал, докато работи.

— Да, необичайно е, но аз също го чух. В квартирата на „Елизабет“. Мислех, че е от радиото, много е добър.

— Как е новобранецът? — попита Селито; напоследък не търкаше бузата си, но все още бе нервен.

— Според лекарите ще се оправи. След около месец. Казах му за Тери Добинс. Рей не беше много адекватен, но брат му беше там. Той ще се грижи за него. И той е полицай. Близнаци са.

Райм не се изненада. Полицейската професия обикновено е наследствена. Сигурно имаше такъв ген.

Селито поклати глава. Новината за близнака като че ѝ още повече го разстрои. Сякаш заради него страдаше цяло семейство.

Райм обаче нямаше време да утешава колегата си.

— Добре — заяви, — това е нова информация. Да я използваме.

— Как? — попита Купър.

— Убийството на Чарли Тъкър все още е най-добрата ни следа към господин Сто и девет. Да се обадим пак в Тексас.

— Добрият стар Запад — усмихна се Сакс и набра номера.

* * *

„ПОТЪРС ФИЙЛД“ (1968)

> кръчма в Галоус Хайтс, сега Горен Уестсайд; през 1860 — смесен квартал;

> вероятно седалище на Туийд „Боса“ и други корумпирани нюйоркски политици;

> Чарлз отива там на 15 юли 1868 година;

> Кръчмата изгаря до основи след взрив в мазето, вероятно причинен от Чарлз. Да скрие тайната?

> Труп в мазето, мъж, вероятно убит от Сингълтън:

— застрелян в челото с 39-калибров куршум от 36-калибров револвер „Колт“ (какъвто е имал Чарлз Сингълтън);

— златни монети;

— жертвата имала „Дерингер“;

— няма документи;

— пръстен с думата „Уинскински“;

— означава „вратар“ или „пазач“ на езика на делауерските индианци;

— търсят се други значения;

МЕСТОПРЕСТЪПЛЕНИЕ В ИЗТОЧЕН ХАРЛЕМ (ОКОЛО АПАРТАМЕНТА НА ЛЕЛЯТА НА ДЖИНИВА)

> използвал цигара и 9-мм патрон като бомбичка за отвличане на вниманието. Марка „Мерит“, източник — неустановим;

> отпечатъци — липсват; само от ръкавици;

> устройство с отровен газ:

— буркан, фолио, стъклен свещник; източник — неустановим;

— цианкалий и сярна киселина; без производствени маркери; източник — неустановим;

> прозрачна течност, подобна на откритата на улица „Елизабет“:

— капки за очи „Мурин“;

> люспици оранжева боя; вероятно строителен и пътен работник?

ТАЙНАТА КВАРТИРА ОТ УЛИЦА „ЕЛИЗАБЕТ“

> електрически капан;

> пръстови отпечатъци — няма, само от ръкавици;

> скрита камера и монитор; неустановим произход;

> колода карти таро, дванайсетата липсва; няма следи;

> карта със схема на музея, където е извършено нападението срещу Дж. Сетъл, и околните сгради;

> Микроследи:

— фалафел и кисело мляко;

— сярна киселина по повърхността на бюрото;

— прозрачна течност, не е експлозив. Изпратена на ФБР:

— капки за очи „Мурин“;

— още влакна от въже. Гарота?

— следи от чист въглерод върху картата;

> апартаментът е взет под наем, платен в брой, на име то на Били Тод Хамил. Наемателят отговаря на описанието на Извършител 109, но няма следи, водещи към някой Хамил.

МУЗЕЙ ЗА АФРО-АМЕРИКАНСКА ИСТОРИЯ

> найлонов плик:

— карта таро, дванайсетата по ред, „обесеният“, означава духовно търсене;

— плик с усмихнато лице; неустановим произход;

— нож за картон;

— презервативи „Троя“;

— тиксо;

— миризма на жасмин;

— неизвестен предмет за 5,95$; вероятно плетена шапка;

— касова бележка, която сочи, че магазинът е в Ню Йорк; вероятно евтина книжарница или дрогерия;

— покупката е направена в едно магазинче на улица „Мълбъри“; извършителят е разпознат от продавачката;

> отпечатъци:

— престъпникът е носил гумени ръкавици;

— отпечатъците по предметите в плика са от малки пръсти, без съвпадения в АСИПО. Установено е, че са на продавачката.

> микроследи:

— влакна от памучно въже със следи от човешка кръв; гарота?

— производител — неизвестен;

— изпратени в КОДИС за анализ; няма съвпадение с други ДНК-проби;

— пуканки и захарен памук със следи от кучешка урина;

— вероятна връзка с уличен панаир; направена е проверка за разрешителни за такива празненства; на място са изпратени екипи. Потвърдено — фестивал в Италианския квартал;

> оръжия:

— дървена палка или атрибут от бойните изкуства;

— револвер на „Норт американ армс“, калибър двайсет и втори, модел „Блек уидоу“ или „Минимастър“;

— самоделни куршуми, кухи, пълни с иглички; без съвпадения в ИБИС или „Дръгфайър“.

> мотив:

— неизвестен; изнасилването вероятно е инсценирано;

— истинският мотив вероятно е да се открадне микрофилмът с броя на „Илюстриран седмичник за цветнокожи“ от 23 юли 1868 година и да се убие Дж. Сетъл заради интереса ѝ към една статия; причините са неизвестни. Статията е на неин прадядо, Чарлз Сингълтън (виж приложението);

— приживе убитият библиотекар е споменал, че още някой се е интересувал от статията;

— записите от телефонните разговори на библиотекаря са изискани; няма следи;

— търси се копие от статията;

— от няколко източника има сведения, че някой е търсил статията; няма следи към самоличността му. Повечето броеве са унищожени. Един е намерен (виж приложението);

— извод: за живота на Дж. Сетъл все още има риск;

— мотивът вероятно е да се запазят в тайна доказателства, открити от Чарлз Сингълтън, че Четиринайсетата поправка на конституцията е невалидна; заплаха за движението за човешки права и либералното законодателство;

> информацията за случая е изпратена в Архива за особено тежки престъпления;

— убийство в Амарильо, Тексас, преди пет години. Подобен начин на действие — инсценировка (представено като ритуално убийство, но истинският мотив е неизвестен);

— жертвата е бивш надзирател в местния затвор;

— фоторобот на престъпника е изпратен на ръководството на затвора; не е разпознат;

— убийство в Охайо, преди три години. Подобен начин на действие — инсценировка (представено като престъпление по сексуални подбуди, но истинският мотив вероятно е поръчково убийство). Материалите по разследването липсват;

ПРОФИЛ НА ИЗВЪРШИТЕЛ 109

> бял мъж;

> 1,80 м, 95 кг;

> на средна възраст;

> нормален глас;

> използвал мобилен телефон, за да притъпи бдителността на жертвата;

> носи тригодишни половинки обувки „Бас“, размер 11, светлокафяви. Дясното ходило е леко изкривено навън;

> миризма на жасмин;

> тъмни панталони;

> плетена маска, тъмна;

> напада случайни минувачи, за да отклони вниманието;

> най-вероятно е наемен убиец;

> вероятно бивш затворник в Амарильо;

> южняшки акцент;

> къса светлокестенява коса, избръснат;

> безличен;

> носи тъмен шлифер;

> вероятно не е редовен пушач;

> използва капки за очи „Мурин“;

> подсвирква си;

ПРОФИЛ НА ПОРЪЧИТЕЛЯ, НАЕЛ ИЗВЪРШИТЕЛ 109

> все още няма информация.

ПРОФИЛ НА СЪУЧАСТНИКА НА ИЗВЪРШИТЕЛ 109

> чернокож мъж;

> около четирийсетте;

> височина 1,80 м;

> мускулест;

> зелено военно яке;

> бивш затворник;

> накуцва;

> въоръжен;

> избръснат;

> черна кърпа за глава;

> очаква се информация от свидетели и записи от системата за охрана;

> стари работни обувки;

ПРОФИЛ НА ЧАРЛЗ СИНГЪЛТЪН

> бивш роб, прадядо на Дж. Сетъл. Женен, един син. Получил от господаря си овощна градина (ферма) в щата Ню Йорк. Работел и като учител. Замесен в ранното движение за граждански права;

> обвинен в кражба през 1868 година, за което се разказва в статията;

> в писмата си споделя, че пази някаква тайна, която би довела до трагедия, ако се разкрие;

> посещавал събрания в Галоус Хайтс;

— замесен в някаква рискована дейност?

> престъплението според „Илюстрован седмичник за цветнокожи“:

— Чарлз е бил арестуван от детектив Уилям Симс за кражба на голяма сума от фонда за обучение на бивши роби в Ню Йорк. Разбил сейфа на фонда и бил видян от свидетел. Инструментите му са намерени наблизо. Повечето пари са върнати. Осъден на пет години затвор. Няма информация за него след излежаване на присъдата. Подозира се, че е използвал връзките си с лидерите на движението за граждански права, за да получи достъп до фонда.

> кореспонденцията на Чарлз:

— писмо 1, до жена му: войнишките бунтове от 1863 година, насилие срещу чернокожите в щата Ню Йорк, линчуване, палежи; риск за собствеността на чернокожите;

— писмо 2, до жена му: Чарлз участва в битката при Апоматокс в края на Гражданската война.

— писмо 3, до жена му: участва в движението за граждански права; получава заплахи за това; тайната го измъчва.

— писмо 4, до жена му: отива в „Потърс Фийлд“ с револвера си, за да търси „възмездие“. Резултатът е трагичен. Истината е погребана в „Потърс Фийлд“. Причината за всичките му беди е тайната, която крие.

* * *

— Ало?

— Ало, Джей Ти. Линкълн от Ню Йорк.

Да говориш с някого, който използва само инициалите си и живее в Щата на самотната звезда — да не говорим за провлачения акцент — направо те подтиква да изпускаш думи като „здравейте“ и „на телефона“.

— Аха, как я карате? Слушайте, четох за вас. Не знаех, че сте знаменитост.

— 0, просто служех на обществото. — Скромността на Райм прозвуча пресилено. — Нищо повече. Да има някакво развитие с рисунката, която ви изпратих?

— Съжалявам, детектив Райм. Честно да ви кажа, половината бели, които се „дипломират“ при нас, приличат на вашия човек. Освен това имаме голямо текучество, като повечето затвори. Няма много служители от времето на Чарли Тъкър.

— Имаме още малко информация. Може да помогне за стесняване на търсенето. Имате ли минутка?

— Казвайте.

— Вероятно има проблем с очите. Редовно използва „Мурин“. Проблемът му може да е отскоро, но не е изключено да го е имал и в затвора. Освен това има навик да си подсвирква.

— Да подсвирква ли? На хубави жени?

— Не, свири си разни мелодии. Пес™.

— Аха, ясно. Задръжте така. — След пет безкрайни минути директорът на затвора отново се обади: — Съжалявам, никой не си спомня някого с навик да си подсвирква или с болни очи. Но ще продължаваме да търсим.

Райм му благодари и прекъсна връзката. В началото на двайсети век най-великият криминалист на всички времена, французинът Едмон Локар, формулирал принципа на обмена, според който на местопрестъплението винаги се извършвал, макар и за миг, обмен на улики между престъпника и жертвата. Целта на криминалиста била да открие тези следи. Правилото на Локар за съжаление не гарантираше, че тези улики ще доведат до установяване самоличността на извършителя.

Райм въздъхна. Е, знаеше, че няма голяма вероятност да улучи от първия път. Какво имаха? Компютърна рисунка, проблем с очите, навик, стара вражда с някой надзирател.

Какво друго…

Райм се намръщи. Втренчи се в дванайсетата карта от колодата за таро.

„Обесеният не означава наказание…“

Добре, но все пак изобразяваше човек, висящ от бесилка.

Нещо му прищрака. Отново погледна таблицата. Нещо: палката, електрическата клопка, отровният газ, точните попадения в сърцето на жертвата, линчуването на Чарли Тъкър, влакната от въже със следи от кръв.

— Мамка му! — изруга Райм.

— Какво има, Линкълн? — сепна се Купър и го погледна загрижено.

— Команда, повторно набиране!

На компютъра се изписа съобщение: „Непозната команда. Какво желаете?“

— Набери последния номер.

„Непозната команда.“

— Мамка му! Мел, Сакс… някой да набере последния номер!

Купър го направи и след няколко минути криминалистът пак говореше с директора на затвора в Амарильо.

— Джей Ти, пак е Линкълн.

— Да?

— Да не се занимаваме със затворниците. Искам да знам за надзирателите.

— Надзирателите ли?

— Някой, който е работил в затвора. Имал е проблем с очите. Имал е навик да си подсвирква. И преди убийството на Тъкър е работил в крилото с осъдените на смърт.

— Не се бяхме сетили за служителите. Пък и повечето надзиратели са от по-малко от пет-шест години. Но нека да поразпитам.

Образът на обесения сякаш се беше запечатал в главата на Райм. Той се замисли за оръжията и методите, които използваше Извършител 109. Все бяха свързани с екзекуция: отровен газ, електричество, обесване, куршум в сърцето като при разстрел. Освен това зашеметяваше жертвите си с палка, както би направил надзирател в затвор.

След малко от микрофона се чу:

— Ало, детектив Райм?

— Казвайте, Джей Ти.

— Един бивш надзирател се сети нещо. Преди да се пенсионира, е работил с осъдените на смърт. Казва се Пепър. Съгласи се да дойде да поговори с вас. Живее наблизо. Ще е тук след няколко минути. Тогава ще ви се обадим.

Райм пак погледна картата таро.

„Промяна на посоката…“

След няколко минути, които му се сториха цяла вечност, телефонът отново иззвъня.

Представиха се набързо. Бившият надзирател Халбърт Пепър говореше с провлачен акцент, в сравнение с който Джей Ти Бошан звучеше като чист англичанин.

— Май ще мога да ви помогна.

— Кажете.

— Ами преди пет години имахме един колега при осъдените на смърт, дето отговаря на описанието. Имаше болни очи и свиреше като фурия. По онова време тъкмо се пенсионирах, ама поработихме няколко месеца заедно.

— Как се казва?

— Томсън Бойд.

Четвърта част

Живият мъртвец

29.

Пепър обясни:

— Бойд е нашенско момче. Баща му беше сондьор…

— На нефтените кладенци?

— Да. Майка му не работеше. Нямаха други деца. Бойд е имал нормално детство, доколкото знам. Все говореше за родителите си, обичаше ги. Много се грижеше за майка си, на която след едно торнадо ѝ ампутирали ръката, крака или нещо такова. Много я обичаше. Разправяха, че веднъж едно хлапе ѝ се подигравало. Бойд го заплашил, че ще му пъхне змия в леглото, ако не се извини. Така и направил.

След училище и две години в колеж работил известно време във фирмата на баща си, но направили големи съкращения и го уволнили. Баща му също. Времената бяха лоши, не можел да си намери работа тук и се преместил в друг щат. Не знам къде. Постъпил като надзирател в затвор. Станал някакъв проблем, екзекуторът им се разболял или нещо такова. Както и да е, Бойд трябвало да го замести. Опичането минало толкова добре…

— Извинете. Екзекуцията на електрическия стол минала толкова добре, че го назначили за постоянно. Задържал се известно време, но започнал да се мести от щат в щат, защото го търсели. Станал специалист. Толкова добре познавал стола…

— Електрическия стол ли?

— Да, като стария Спарки при нас. Станал известен. Бил специалист и по отровния газ, зареждал безупречно камерата. Умеел да връзва и примка за обесване, а в САЩ малко хора имат разрешително за тоя занаят, вярвайте ми. Тук се отвори място за екзекутор и той веднага се премести. Преминахме на смъртоносни инжекции, като на много други места, и той се ошлайфа и в тая област. Четеше литература, за да отговаря на противниците на тоя метод. Някои твърдят, че от химикалите боли. Аз лично мисля, че това са разни плачльовци демократи, дето нищо не разбират. Помия. Така де, тука…

— Да говорим за Бойд — нетърпеливо го прекъсна Райм.

— Да, пардон. Та значи, той се връща и всичко тръгва по мед и масло. Никой не му обръщаше внимание. Дори не го забелязвахме. Викаха му „Безличния Джо“. После обаче нещо стана. Нещо се промени. След известно време започнаха да стават странни неща.

— Какви?

— След всяка екзекуция ставаше все по-странен. Все по-разсеян и по-разсеян. Чаткате ли? Сякаш умът му беше другаде. Ето един пример; нали ви казах, че много обичаше родителите си, идеално се разбираха. Един ден баща му, майка му и леля му загинаха в катастрофа, а на Бойд дори не му мигна окото. Мамка му, дори не отиде на погребението! Човек би си помислил, че е било от шока, ама не. Той си дойде на работа както обикновено. Всички се чудеха какво прави тук. До следващата екзекуция имаше два дни. Можеше да си вземе отпуск. Ама той не искаше. Каза, че щял да отиде на гроба им друг път. Не съм убеден, че изобщо е стъпил там.

Все повече се сближаваше със затворниците, даже прекадено. Аз се въздържам. Не е полезно. Престана да общува с колегите си и все се мотаеше около осъдените. Наричаше ги „моите хора“. Понякога пренощуваше в стаята за екзекуции. Говорят дори, че веднъж седнал на стария електрически стол, който се пази тук в нещо като музей. Само за да види какво е усещането. Заспал. Представете си, да заспиш на стола.

Някой го попитал какво е усещането. Той отговорил, че не било никакво. Чувствал се „малко изтръпнал“. През последните години много го повтаряше. Че се чувствал изтръпнал.

— Казахте, че родителите му загинали? Той в тяхната ли къща живееше?

— Май да.

— Сега някой живее ли там?

Телефонът на тексасците също бе свързан с високоговорител и Джей Ти Бошан се намеси:

Сега ще проверим. — Размени няколко думи с някого и пак се обади: — След няколко минути ще ви кажем, господин Райм.

— Можете ли да проверите дали има роднини в района?

— Разбира се.

— Казахте, че много си подсвирквал, нали, господин Пепър? — попита Сакс.

— Да, и беше добър. Понякога изсвирваше по нещо на осъдените, преди да ги екзекутира.

— Ами проблемът с очите?

— Да, имаше. Постоянно бяха възпалени. След една екзекуция със стола, когато нещо се прецакало. Случва се понякога. Запалило се…

— Екзекутираният ли? — попита Сакс и присви очи.

— Да, госпожо. Запалил се. Може да е бил вече мъртъв или в безсъзнание, не се знае. Гърчел се, но това е нормално. Томсън извадил пистолета си да го застреля, да спре мъките му. Това е забранено. Ако застреляш осъдения, преди да умре от уреда за екзекуция, се смята за убийство. Бойд обаче щял да го направи. Не можел да допусне някой от „неговите хора“ да умре така. Пожарът обаче се разраснал. Някаква изолация или пластмасови части пламнали и Бойд изпаднал в безсъзнание от пушека. Един-два дни не виждал нищо.

— Ами осъденият?

— Не било нужно да го застрелва. Токът го убил.

— Преди пет години е напуснал, така ли? — попита Райм.

— Горе-долу. По собствено желание. Струва ми се, че се премести някъде в Средния запад, в друг затвор. Оттогава нямам вести за него.

В Средния запад… може би в Охайо? Където бе извършено другото сходно убийство.

— Свържи се с някого от затворите в Охайо — прошепна Райм на Купър, който кимна и вдигна друг телефон.

— Кажете нещо за Чарли Тъкър, убития надзирател. Бойд е напуснал приблизително по същото време.

— Да, така е.

— Имаха ли някаква вражда?

— Чарли беше подчинен на Томсън — обясни Пепър. — Той, както казваме тук, ядеше Библията с кориците, беше баптист фанатик. Обичаше да чете пасажи на затворниците, да им обяснява, че ще отидат в ада, и така нататък. Това не се харесваше на Томсън.

— Може би Бойд го е убил като отмъщение за тормоза над затворниците.

„Моите хора…“

— Не е изключено.

— Кажете за рисунката, която ви изпратихме. Това ли е Бойд?

— Джей Ти ми я показа. Да, възможно е. Макар че навремето беше по-едър. Освен това си бръснеше главата и носеше козя брадичка. Ние гледаме да не правим така, да не приличаме на затворниците.

— Освен това — намеси се директорът на затвора — преди търсехме сред затворниците, не сред надзирателите.

„По моя вина“ — гневно си помисли Райм.

— Мамка му — чу се гласът на директора.

— Какво има, Джей Ти?

— Моето момиче отиде за досието на Бойд, но…

— Изчезнало е.

— Да.

— Откраднал е досието си, за да заличи всичко, което може да го свърже с убийството на Чарли Тъкър — отбеляза Селито.

— Предполагам — съгласи се Джей Ти Бошан.

Райм поклати глава:

— Също заради отпечатъците, понеже е бил щатски служител и те трябва да са в досието.

— Чакайте — избуча директорът. Чу се тих женски глас. След малко той пак се обади:

— Свързахме се с общинския архив. Бойд е продал къщата си преди пет години. Не е купувал друг имот в щата. Поне не на свое име. Сигурно е взел мангизите и е офейкал… И никой не знае да има други роднини тук.

— Какво е пълното му име? — попита Райм.

— Мисля, че средният му инициал е Дж., ама не знам какво означава. Едно мога да кажа за него. Бойд знаеше какво върши. Можеше да рецитира ЕП отзад напред.

— Какво е ЕП?

— Екзекуционният протокол. Дебела книга, в която е описано подробно как се екзекутират хора. Томсън караше подчинените си да го учат наизуст, а също да обикалят в кръг и да повтарят: „Всичко трябва да е по правилата, всичко трябва да е по правилата.“ Обичаше да казва, че в този занаят няма място за импровизация.

* * *

Мел Купър затвори телефона.

— Говори ли с Охайо? — попита Райм.

Техникът кимна:

— Със затвора със строг режим в Кийган Фолс. Бойд е работил там само за около година, но директорът го помни заради болните очи и свирукането. Бойд им създавал проблеми от самото начало. Карал се с надзирателите заради отношението им към осъдените и общувал много със затворниците. Това е против правилата. Директорът подозира, че си е създавал контакти, които по-късно да използва.

— Вероятно така се е свързал с поръчителя за убийството на онзи свидетел.

— Възможно е.

— Ами тамошното му досие? И то ли е откраднато?

— Да, няма го. Никой не знае къде е живял, нищо. Не са го забелязвали.

Безличния Джо…

— Е, сега проблемът не е на Тексас или Охайо. Проблемът е наш. Направи пълно търсене.

— Веднага.

Купър проведе стандартно търсене: нотариални актове, автомобилни регистрации, глоби за неправилно шофиране, данъци… След петнайсет минути имаше всички резултати. Откри няколко на името Томсън Дж. Бойд и Т. Дж. Бойд, но възрастта и данните им не отговаряха на престъпника. Техникът пробва различни варианти на изписване на имената, но пак не откри нищо.

— Псевдоними — предложи Райм.

Повечето професионални престъпници, особено наемните убийци, използват псевдоними. Избират имена като паролите за компютрите и банкоматите — различни комбинации от букви, означаващи нещо за престъпника. Обикновено са доста прости. Но на практика е невъзможно да се налучкат. При все това те пробваха: различни комбинации от буквите в имената му. Купър дори използва програма за създаване на анаграми, за да пренареди буквите в „Томсън Бойд“, но не откри нищо.

„Нищо — отчая се Райм. — Знаем името му, знаем как изглежда, знаем, че е в града… Но не можем да го намерим.“

Сакс се взираше в таблицата. Изведнъж тръсна глава:

— Били Тод Хамил.

— Кой?

— Името, под което е наел тайната квартира на улица „Елизабет“.

— Какво за него?

Тя прелисти няколко документа.

— Умрял е преди шест години.

— Пише ли къде?

— Не, но се обзалагам, че в Тексас.

Сакс пак се свърза със затвора и попита за Хамил. След няколко минути затвори и обяви:

— Точно така. Преди дванайсет години е убил продавач в местен магазин. Бойд изпълнил смъртната присъда. Изглежда е чувствал някаква странна връзка с хората, които е убивал. Сегашните му методи на действие идват от времето, което е работил като екзекутор. Защо не и самоличността му?

Райм не се интересуваше от „странни връзки“, но в предположението на Сакс имаше логика.

— Поискайте списък на всички, които е екзекутирал и проведете търсене. Първо осъдените в Тексас, после в другите щати.

Джей Ти Бошан изпрати списък на седемдесет и девет ДУШИ, екзекутирани от Томсън Бойд.

— Толкова много? — изненада се Сакс и се намръщи.

Макар че тя не се колебаеше да убие престъпник, за да спаси човешки живот, Райм знаеше, че не одобрява смъртното наказание, защото много често в съда се представяха некоректно събрани или дори умишлено подправени доказателства.

Райм се замисли за друго следствие от този голям брой екзекуции — това, че някъде между тези близо осемдесет смъртни присъди Томсън Бойд е престанал да прави разлика между живота и смъртта.

„… загинаха в катастрофа, а на Бойд окото му не мигна. Мамка му, дори не отиде на погребението…“

Купър проведе търсене за имената на екзекутираните мъже в нюйоркския МПС-регистър.

Нищо.

— Мамка му — изръмжа Райм. — Трябва да вземем списък на екзекутираните в други щати. Това ще отнеме цяла вечност. — Изведнъж му хрумна нещо. — Чакай. Жените.

— Какво? — не разбра Сакс.

— Пробвай с жените, които е екзекутирал. Различни комбинации от имената им.

Купър въведе и този, по-малък списък в компютъра.

— Ето, тук май излезе нещо. Преди осем години проститутката Ранди Рей Силинг е екзекутирана в Амарильо за убийство на двама свои клиенти. В Ню Йорк има автомобил, регистриран на това име, но с различен правопис. Тригодишен син буик „Сенчъри“. Адресът е в Куинс, Астория.

— Изпратете цивилни в квартала. Да покажат снимката на съседите.

Купър се свърза с местния участък — 114. Техният район включваше Астория, квартал, населен главно с гръцки емигранти. Купър обясни какъв е случаят и им изпрати рисунката на Бойд. Обещаха му дискретно да разпитат съседите на Ранди Силинг.

През следващия половин час на напрегнато чакане Купър, Сакс и Селито потърсиха информация за Бойд, Хамил и Силинг във всички обществени архиви в Тексас, Охайо и Ню Йорк.

Нищо.

Накрая инспекторът от 114-ти участък се обади:

— Ало, капитане?

Много полицаи още се обръщаха към Райм със старото му звание.

— Казвайте.

— Имаме две потвърждения, че вашият човек живее на този адрес. Смятате ли да предприемете следващи действия?

Началници, помисли си Райм и въздъхна. Мразеше бюрократичния език, затова отговори с не толкова завъртяното:

— Да, ще го арестуваме.

30.

Десетина полицаи от специалния отряд заеха позиции около шестетажната сграда, където се намираше апартаментът на Томсън Бойд, на Четиринайсета улица в Астория, Куинс.

Сакс, Селито и Бо Хауман стояха на набързо организирания команден пункт зад микробус без отличителни знаци.

— На мястото сме, Райм — прошепна Сакс по радиостанцията.

— Добре, но той там ли е? — раздразнено попита криминалистът.

— Имаме екип за наблюдение. Чакай. Сега ще докладват.

Един полицай от Отряда за откриване и наблюдение се приближи.

— Видяхте ли какво има вътре? — попита Хауман.

— Не можем, сър. Закрил е прозорците.

Полицаят обясни, че са се промъкнали колкото са могли до предните прозорци; отзад също имало екип.

— Чухме гласове, шуртене на вода. Предполагаме, че има деца.

— Деца, по дяволите! — измърмори Хауман.

— Може да е от телевизор или радио, не мога да определя.

Хауман кимна и заговори по радиостанцията:

— Команден пункт до Екип за наблюдение две. Докладвай.

— Екип две. Има малка пролука покрай щората. Не се вижда много. Изглежда в задната спалня няма никого. Видното поле обаче е много стеснено. Отпред свети. Чуват се гласове. Музика.

— Виждат ли се деца, играчки?

— Не, но имаме само десетградусова видимост към стаята.

— Движение?

— Не.

— Прието. Инфрачервени лъчи?

С помощта на ИЧ-детектора можеха да определят местоположението на хора, животни и други източници на топлина в апартамента. Трети техник от отряда за наблюдение бе насочил уреда към сградата и нагласяше настройките му.

— Има сигнали, но прекадено слаби, за да засечем източника — докладва той.

— Шумове?

— Скърцане и бръмчене. Вероятно от сградата, електроуреди, водопровода. Може да е от ходене или преместване на предмети. Приемаме, че е там, но не мога да определя къде. Всичко е замаскирано.

— Добре, продължавайте наблюдението. Край.

Сакс се обади по радиостанцията:

— Райм, чу ли?

— Как бих могъл? — нервно отвърна той.

— Мислят, че в апартамента има някого.

— Само престрелка ни липсваше — измърмори той; при насилствено нахлуване се унищожават най-много веществени доказателства. — Трябва да запазим колкото се може повече улики. Това може да се окаже единственият ни шанс да се доберем до поръчителя или съучастника му.

Хауман погледна към апартамента. Не изглеждаше доволен и Сакс — любителката на ударните акции — му влизаше в положението. Операцията щеше да е трудна, имаха нужда от много хора. Апартаментът имаше два предни прозореца и четири странични с изглед към тъмен двор. Бойд можеше да скочи от някой и да избяга. Съседната сграда беше близо — лесно можеше да се прехвърли на покрива ѝ. Имаше удобни укрития, от които можеше да стреля по всеки отдолу. От другата страна на улицата, срещу апартамента на убиеца, имаше други къщи. Ако се стигнеше до престрелка, имаше опасност някой рикошет да убие случаен минувач. Бойд можеше умишлено да обстрелва тези сгради, за да отвлече вниманието на полицията. Сакс си спомни, че той е готов да стреля по цивилни. Нямаше причина да не прибегне към това и сега. Преди акцията трябваше да евакуират жителите на околните къщи.

Хауман заговори по радиостанцията:

— Току-що ми докладваха от коридора. Няма камери като пред квартирата на „Елизабет“. Няма как да ни усети. — Добави мрачно: — Освен ако не е измислил друг начин. В такъв случай вече знае, че сме тук.

Сакс чу учестено дишане зад себе си и се обърна. Лон Селито наблюдаваше апартамента; беше навлечен с бронежилетка и разсеяно поглаждаше ръкохватката на револвера си. Той също изглеждаше загрижен. Сакс обаче знаеше, че не трудностите на акцията го тревожат. Изглеждаше нервен. Като старши детектив нямаше причини да го включват в ударния отряд. Всъщност, предвид размерите и лошите му умения на стрелец, имаше всички основания да не го включват.

Това обаче нямаше нищо общо с причината да е тук. Той пак вдигна ръка към бузата си. Сакс си спомни инцидента с револвера му и убийството на библиотекаря и разбра. За Лон Селито бе настъпило юмручно време.

Това беше израз на баща ѝ, който бе извършил безброй смели постъпки, но най-храбро се държа при отчаяната си борба с рака, който сложи край на живота му, но не успя да сломи духа му. Дъщеря му вече бе постъпила в полицията и той често я съветваше. Веднъж ѝ беше казал, че има моменти, когато си изправен сам пред опасността и трябва да се справиш без чужда помощ.

„Наричам го «юмручно време», Ейми. Трябва да се биеш със зъби и нокти. Може да е срещу престъпник, може да е срещу твой колега. Може да е срещу цялото полицейско управление.

Най-трудно е, когато трябва да се бориш със себе си.“

Селито знаеше какво трябва да направи. Той трябваше да е първият, който ще нахълта в апартамента.

След случката пред музея обаче страхът го парализираше.

Юмручно време… Щеше ли да издържи?

Хауман раздели ударния отряд на три групи. Изпрати неколцина от хората си да спрат движението по улицата и да не пускат външни лица в сградата — а също да заловят Бойд, ако случайно излезе, без да подозира за акцията. Един полицай се качи на покрива. Други влязоха в съседния апартамент, в случай че и тук имаше таен проход.

Хауман погледна Сакс.

— Идваш ли с нас?

— Да, някой трябва да запази уликите. Още не знаем кой е наел този негодник.

— В кой отряд искаш да бъдеш?

— В предния.

— Значи с Дженкинс.

— Слушам.

Сакс обясни за отсрещните къщи и предупреди, че престъпникът може да стреля по цивилни. Хауман кимна:

— Някой трябва да евакуира хората или поне да ги предупреди да не стоят по прозорците и да не излизат.

Разбира се, нямаше доброволци за тази задача. Все едно да попиташ банда пирати кой иска да е корабен готвач.

— Мамка му — обади се Селито. — Подходяща задача за старец като мен.

Сакс го погледна. Детективът не издържа изпитанието. Огъна се. Той се опита да се засмее небрежно, но това бе най-тъжната усмивка, която беше виждала.

Командирът на специалния отряд заповяда по радиостанцията:

— Всички екипи да заемат позиции. Наблюдателите да сигнализират за всяка промяна на положението.

— Прието.

— Влизаме, Райм — обади се Сакс по своята радиостанция. — Ще се свържа пак, когато има резултат.

— Добре — напрегнато отвърна той.

Не каза друго, но тя знаеше, че не одобрява участието ѝ в ударни акции. Все пак я разбираше — как побесняваше, ако някой случаен минувач или дете пострада, колко важно бе за нея хора като Томсън Бойд да бъдат спрени. Това бе в природата ѝ, затова Райм не настояваше да стои настрана в моменти като сегашния.

Но не я и насърчаваше.

Заеха позиции и тя престана да мисли за Райм.

Сакс и Селито тръгнаха заедно: тя — към тайната квартира на престъпника, той — да предупреди хората от съседните къщи. Пресилената усмихна на лейтенанта бе изчезнала. Лицето му беше подпухнало и осеяно с капчици пот. Той ги избърса и пак потърка бузата си.

— Проклета жилетка — измърмори. — Ще се сваря.

— И аз ги мразя.

Продължиха с равномерни крачки в прохода зад сградата на Бойд. Другите членове на отряда вече се виждаха. Изведнъж тя хвана Селито за ръката и го дръпна встрани.

— Някой ни гледа…

Препъна се в един плик с боклук и падна, като удари коляното си. Присви болезнено очи и притисна крака си.

— Добре ли си?

— Добре съм. — Тя се изправи, като се намръщи от болка и вдигна радиостанцията си пред устата. — Пет осем осем пет. Видях движение на прозореца на втория етаж, зад сградата. Наблюдатели, потвърдете.

— Нищо подозрително. Това е един от нашите.

— Прието. Край.

Сакс тръгна с накуцване към сградата.

— Амелия, ранена си.

— Нищо ми няма.

— Кажи на Бо.

— Няма проблем.

Най-близките ѝ колеги — Райм, Купър, Селито — знаеха за артрита ѝ, но никой друг. Тя добре прикриваше болестта си, понеже се опасяваше да не я прехвърлят на чиновническа длъжност. Сега извади от джоба си шишенце с обезболяващи, отвори го и глътна няколко хапчета.

Гласът на Бо Хауман се чу от радиостанцията:

— Всички по местата.

Сакс тръгна към предния отряд, но куцаше още по-силно.

Селито я дръпна.

— Не можеш да отидеш.

— Няма да ми се наложи да тичам, Лон. Моята задача е само да запазя уликите.

Детективът погледна микробуса, с надеждата да обсъди проблема с някого, но всички вече бяха на позиции.

— Мина ми — увери го тя и пак закуцука.

Един от полицаите в челния отряд ѝ прошепна:

— Готова ли сте, детектив?

— Да.

— Не, не е готова — намеси се Селито. — Тя ще отиде да предупреди цивилните. Идвам на нейно място.

— Вие ли?

— Да, аз. Някакъв проблем?

— Не, сър.

— Лон — прошепна тя, — добре съм.

— Достатъчно разбирам от криминалистика, за да запазя местопрестъплението — сопна се дебелият детектив. — Райм от години ми промива мозъка със своите правила.

— Няма да се налага да тичам.

— Да, може би, но как ще залегнеш, ако открие огън?

— Все ще успея.

— Това е заповед, детектив.

Тя го изгледа мрачно. Но колкото и непокорна да беше, „Дъщерята на стражаря“ знаеше мястото си в полицейската йерархия.

— Добре… — съгласи се неохотно. — Само вземи това.

Подаде му глока си и един резервен пълнител и взе револвера му.

Селито погледна тежкия черен пистолет. Боравенето с него бе изключително деликатно. Една грешка като на улица „Елизабет“ и можеше да рани себе си или колега. Селито пак потърка бузата си, погледна апартамента и бързо закрачи към другите.

Сакс пресече улицата, хвърли бърз поглед назад и пак продължи към отсрещните къщи.

Вече не куцаше.

Всъщност нищо ѝ нямаше. Единственото, за което страдаше, бе, че не може да участва в акцията. Обаче трябваше да симулира. Заради Дон. Не се сещаше за друг начин да го спаси, освен да го принуди да участва в ударния отряд. Бе обмислила рисковете, но реши, че няма голяма опасност да пострада или да нарани някого — имаха достатъчно хора, всички носеха бронежилетки и престъпникът не подозираше, че са го открили. Селито също вече внимаваше — личеше по предпазливостта му, когато взе пистолета — и бдителния му поглед към апартамента на убиеца.

Трябваше да му помогне да преодолее страха. Беше добър полицай, но ако продължеше да се страхува, вече нямаше да е в състояние да се справя с работата си и с живота му щеше да е свършено. Съмненията обземаха душата като зараза. Сакс го знаеше добре; постоянно се бореше с тях. Ако Селито не поемеше риска сега, щеше да им се предаде.

Тя закрачи по-бързо; и тук работата ѝ беше важна — трябваше да изтегли цивилните, преди ударният отряд да влезе в апартамента. Започна да звъни по вратите и да предупреждава хората да не се показват на прозорците и да не излизат. Свърза се с Бо Хауман и докладва, че къщите непосредствено пред сградата са обезопасени; щеше да обиколи още няколко, но отрядът можеше вече да действа.

— Добре, влизаме — обяви Хауман и прекъсна връзката.

Сакс продължи по улицата. Не куцаше, но нервно човъркаше единия си палец. Каква ирония: Селито се боеше от престрелка, а Амелия Сакс нервничеше, когато не беше изложена на риск.

31.

Лон Селито стегна бронираната си жилетка и се качи на втория етаж с още четирима полицаи.

Задъха се от качването и спря да си поеме въздух. Колегите му заеха позиции пред вратата на апартамента и изчакаха Хауман да съобщи, че електричеството е прекъснато — не искаха повече токови удари.

Докато чакаха, дебелият детектив водеше вътрешен дебат.

„Готов ли си? Помисли си пак. Сега е моментът да решиш. Оставаш или пак ще се огънеш?“

Туп, туп, туп…

Спомни си кръвта, куршумите с иглички. Очите, които в един момент бяха изпълнени с живот, а в следващия помътняха. Паническият страх пред къщата на „Елизабет“, гърмежа на револвера, Амелия Сакс… която приклекна и зае позиция за стрелба, а куршумът я посипа с мазилка от близката стена.

Куршумът от собствения му проклет револвер!

„Какво ставаше?“ — запита се той. — „Нима изпускам нервите си?“

Подсмихна се при мисълта за нервите на Линкълн Райм, които наистина бяха изпуснати. „Райм дяволски добре се справя с положението. Защо да не мога и аз?“

Това беше основният въпрос сега, защото, ако пак се изложеше, можеха да загинат хора. Опасността беше голяма.

Ако се огънеше, с кариерата му беше свършено, но поне нямаше да застраши ничий живот.

„Ще се справя ли?“ — запита се той.

— Детективе, влизаме след трийсет секунди — съобщи командирът на екипа. — Ще разбием вратата, ще влезем и ще обезопасим апартамента. След това можете да се погрижите за уликите. Така устройва ли ви?

„Да или не? — питаше се лейтенантът. — Можеш да се откажеш. Това ще е краят. Можеш да върнеш значката си и да постъпиш като консултант в охраната на някоя фирма. Ще получаваш двойно по-висока заплата.

И вече няма да рискуваш живота си.“

Туп, туп, туп…

„Никога повече няма да виждаш как животът напуска нечии очи.“

Туп…

— Съгласен ли сте? — повтори другият полицай.

— Не — прошепна Селито. — Не.

Командирът на екипа се намръщи.

— Разбийте вратата, но аз ще вляза първи — нареди детективът.

— Ама…

— Нали чухте детектив Сакс — прекъсна го Селито. — Този убиец не действа сам. Трябва да се доберем до негодника, който го е наел. Знам какво да търся и мога да запазя уликите, ако той се опита да ги заличи.

— Изчакайте да се посъветвам с шефа — измърмори полицаят; в гласа му звучеше съмнение.

— Полицай, това е заповед. Аз съм най-старши тук.

Командирът погледна помощника си и двамата вдигнаха рамене.

— Това е ваше… решение.

Последната дума прозвуча по-скоро като „погребение“.

— Влизаме веднага щом спрат тока — обяви командирът на групата и сложи противогаза си.

Всички, включително Селито, последваха примера му. Той стисна пистолета на Сакс — държеше пръста си далеч от спусъка — и се приближи до вратата.

От слушалките се чу:

— Прекъсваме тока. Три… две… едно. Действай.

Командирът потупа по рамото полицая, който държеше тарана. Едрият мъжага го залюля и с трясък разби вратата.

Изпълнен с адреналин, с единствената мисъл за престъпника и уликите, Селито нахълта, следван от другите полицаи, които го прикриваха. Отваряше вратите по ред. Вторият екип влезе от кухнята.

От Бойд нямаше и следа. Малкият телевизор бе включен на някакъв сериал — оттам идваха детските гласове. Най-вероятно това беше източникът на топлината и шума в апартамента.

Най-вероятно…

А може би не.

Селито влезе в малкия хол и се огледа. След като не видя никого, се приближи до бюрото на Бойд, покрито с всякакви предмети: листа, боеприпаси, няколко плика, жици, часовниково устройство, буркани с течност и бял прах, транзистор, въже. Като използваше кърпичката си, внимателно отвори шкафа до бюрото, за да провери за клопки. Вътре имаше още буркани и кутии, още два револвера. Няколко пачки банкноти — около 100 000 долара според бързата му преценка.

— Тук е чисто — извика един полицай.

От друга стая се чу същото. Накрая командирът на групата се обади по радиостанцията:

— Екип А до Командния пункт. Всичко е чисто.

Селито се засмя с глас. Най-после бе преодолял терзанията си.

„Само не се самозабравяй“ — рече си и прибра глока на Сакс. — „Имаш задача, действай. Трябва да запазиш проклетите улики.“

Огледа се и си даде сметка, че нещо не е наред.

Какво?

Погледна кухнята, коридора, масата. Кое беше толкова странно? Имаше нещо подозрително.

Изведнъж се досети.

Транзисторът!

„Кой произвежда вече такива неща? Вече всички слушат дискове.“

По дяволите, бомба! До транзистора имаше голям буркан със стъклен похлупак като онези, в които се съхранява киселина; помнеше ги от уроците по химия в училище.

— Божичко!

Клопка…

„Как се задейства?“ — запита се той.

Понеже беше в задната част на бюрото, повечето улики можеха да се вземат, без да се бута устройството. Бойд вероятно бе заредил някакъв детектор за движение, но го беше свързал и с часовников механизъм. Колко време оставаше, преди да се взриви? Минута, две?

Селито грабна транзистора, изтича в банята и го сложи в мивката.

— Какво…? — понечи да попита един от полицаите.

— Има бомба! Всички навън!

Детективът свали противогаза си.

— Излизай! — изкрещя полицаят, но Селито не му обърна внимание.

Когато някой прави взривно устройство, обикновено не си дава труд да заличава отпечатъците си, защото при експлозията уликите се унищожават. Вече знаеха за Бойд, но можеше да има отпечатъци от поръчителя или съучастника.

— Извикайте сапьорите — предаде някой.

— Тихо! Не ме разсейвайте.

Транзисторчето имаше копче за изключване, но той не вярваше да се дезактивира от него. Детективът потрепери и обърна черната пластмасова кутия.

Колко още, колко още?

Колко време бе предвидил Бойд, за да влезе в апартамента си и да обезвреди устройството?

Трийсет секунди? Десет?

Селито отвори транзисторчето и видя пръчка динамит — не пластичен експлозив, но достатъчно да му откъсне ръката или да го ослепи. Нямаше екранче. Само на кино бомбите са свързани с електронни часовници, които отброяват оставащите секунди. Истинските взривни устройства се активират от микрочипове без показатели за времето. Селито придържаше динамита с нокътя си, за да не заличи отпечатъците. Започна да развива взривателя.

Почуди се какви допълнителни мерки е взел престъпникът (сериозните бомбаджии слагат и втори детонатор, в случаи че някой като Селито се опита да обезвреди устройството им).

Накрая той отдели взривателя от динамита.

Нямаше втори детонатор…

Взривът отекна в тясното помещение.

— Какво беше това? — извика Бо Хауман. — Изстрел ли беше? Стреля ли някой? Всички да докладват!

— Експлозия в банята на апартамента — обади се някой. — Извикайте бърза помощ!

— Спокойно, спокойно. Всичко е наред. — Селито пусна студена вода върху опарените си пръсти. — Дайте ми само лепенка.

— Вие ли сте, лейтенант?

— Да. Детонаторът се взриви. Бойд беше заредил бомба, за да заличи уликите. Успях да спася повечето… — Той притисна пръстите си под мишницата. — По дяволите, боли.

— Голяма ли е бомбата? — попита Хауман.

Селито погледна към бюрото в другата стая.

— Достатъчно голяма, за да пръсне един буркан с няколко литра сярна киселина. Има и бурканчета с бял прах, предполагам цианкалий. Щеше да унищожи повечето улики… и всеки, който се намира наблизо.

Неколцина спецполицаи го изгледаха с благодарност.

— Човече, искам лично да си поговоря с тоя негодник — измърмори един.

С типичното си спокойствие Хауман попита:

— Някакви следи от престъпника?

— Никакви. Инфрачервените детектори са засекли хладилника, телевизора и напечени от слънцето плоскости — докладва един полицай.

Селито огледа стаята и се обади:

— Хрумна ми нещо, Бо.

— Казвай.

— Бързо да поправим вратата. Ще остана вътре с двама от хората ти. Всички други да се скрият. Изглежда тъкмо е подготвял друга бомба. Скоро може да се върне. Тогава ще го пипнем.

— Разбрано, Лон. Да действаме. Кой разбира от дърводелство?

— Аз ще го направя — предложи услугите си Селито. — Това ми е хоби. Само ми намерете инструменти. И какъв е тоя ударен отряд, като няма една лепенка?

* * *

Амелия Сакс стоеше на улицата на няколко пресечки от апартамента на Извършител 109 и слушаше предаването по радиостанцията. Явно планът ѝ със Селито бе проработил — дори по-добре, отколкото очакваше. Не знаеше какво точно е станало, но беше ясно, че е постъпил храбро, и гласът му звучеше уверено.

Чу също какво е замислил — да се скрият и да издебнат престъпника в скривалището му. Тя се обади, че ще предупреди жителите на още няколко къщи и ще се върне при колегите си. Почука на една врата и каза на жената, която ѝ отвори, да не излиза от вкъщи, докато не съобщят, че полицейската акция е свършила.

— Опасно ли е? — тревожно попита жената.

Сакс издекламира стандартното обяснение, че няма от какво да се страхува, че просто вземат мерки за сигурност и така нататък. Едно от основните качества на полицая е умението да общува с цивилни. Понякога това е основното. Сакс отбеляза, че е видяла няколко играчки в двора и попита дали децата са си вкъщи.

В този момент някой излезе от една странична уличка. Вървеше бавно, с наведена глава към апартамента и носеше шапка и дълго палто. Не можеше да види лицето му.

Брюнетката говореше загрижено:

— Само с приятеля ми сме тук. Децата са на училище. Обикновено се прибират сами, но дали не е по-добре сега да отидем да ги вземем?

— Госпожо, какъв е онзи човек?

Жената излезе на прага и погледна.

— Онзи ли?

— Познавате ли го?

— Ами, да. Живее ей там.

— Как се казва?

— Дари Тан.

— О, китаец ли е?

— Май да. Или пък японец.

Сакс се успокои.

— Да не е направил нещо? — попита жената.

— Не. А за децата, може би ще е по-добре…

„Мили Боже…“

Амелия Сакс надникна зад жената през отворената врата на отсрещната стая, в която извършваха ремонт. На стената бе изрисуван анимационен герой. Тигър от филмчето „Мечо Пух“.

Беше със същия цвят като люспите, които бе намерила в Харлем пред дома на лелята на Джинива. Яркооранжев.

Сакс бързо огледа антрето. Върху стар вестник бяха оставени чифт кафяви обувки. Етикетът се виждаше: „Бас“, размер 11.

Амелия Сакс изведнъж си даде сметка, че споменатият приятел е самият Томсън Бойд и че апартаментът на няколко пресечки оттук не е жилището му, а друга тайна квартира.

В момента беше празен, защото престъпникът бе в истинската си къща.

32.

Амелия Сакс мислеше трескаво.

„Изведи жената. По погледа ѝ личи, че е невинна. Тя не знае нищо. Бойд вероятно е въоръжен, с онзи гаден револвер.“

Спомни си снимките на пораженията от куршумите с иглички.

„А аз току-що замених глока си с този проклет револвер, който има само шест куршума. Изведи жената! Бързо!“

Сакс посегна към хълбока си, където висеше малкият револвер на Селито.

— Още един въпрос, госпожо — спокойно добави тя. — На улицата видях микробус. Можете ли да ми кажете кой е собственикът?

Какъв беше този шум? Идваше от къщата. Тракане. Но не от оръжие, а по-слабо.

— Микробус ли?

— Да. Оттук не можете да го видите. Зад онова дърво е.

— Сакс се отдръпна и махна настрани. — Елате да погледнете. Много ще ни помогнете.

Жената не помръдна от прага. Погледна надясно.

— Мили? — Намръщи се. — Какво има?

Тракането. Сакс изведнъж си даде сметка, че е от щорите. Бойд бе чул разговора между двете жени и беше погледнал през прозореца. Бе видял полицаите или патрулна кола пред тайната си квартира.

— Много е важно — продължи Сакс. — Ако можете… Жената застина, очите ѝ се разшириха от ужас.

— Не! Том! Какво…

— Госпожо, елате тук! — изкрещя Сакс. — Бързо! В опасност сте!

— Какво правиш с това? Том!

Жената се отдръпна от Бойд, но остана в коридора; като заек в светлината от фарове.

— Не!

— Залегни! — хрипливо прошепна Сакс.

Приклекна и нахълта в къщата.

— Бойд, чуй ме — изкрещя. — Хвърли оръжието. Хвърли го на пода. Веднага! Обграден си!

Настъпи тишина, чуваше се само хлипането на жената. Сакс бързо се огледа. Надникна в коридорчето. Забеляза мъж с голям черен пистолет. Не беше двайсет и две калибровият револвер, но с този калибър и петнайсетте патрона в пълнителя беше опасно оръжие. Бойд се целеше по-високо и двата куршума, които изстреля, се забиха в стената и посипаха Сакс с мазилка и трески. Брюнетката запищя, затропа с крака, погледна Сакс, после — Бойд.

— Не, не, не!

— Хвърлѝ оръжието! — изкрещя Сакс.

— Том! Какво става?

— Скрийте се! — извика Сакс.

Последва тишина. Какво правеше Бойд? Двоумеше се?

Проехтя изстрел.

Полицайката потрепери, но куршумът не я улучи. Дори не се заби в стената, зад която се криеше.

Бойд не се целеше в нея. Все пак куршумът попадна в целта си.

Брюнетката падна на колене. Притисна бедрото си, от което бликна кръв.

— Том — прошепна. — Защо? О, Том.

Сви се, притисна краката си и застена от болка.

Също както пред музея Бойд простреля цивилен, за да отвлече вниманието на полицията, да спечели време. Този път обаче жертвата беше приятелката му.

Сакс чу трясък от счупено стъкло; Бойд бе изскочил през прозореца.

Жената шепнеше нещо, но Сакс не разбра какво. Свърза се с Хауман и му съобщи за ранената. Помисли си: „Докато дойде бърза помощ, ще минат десет минути. Трябва да я спася.“ Трябваше да спре кръвта. „Трябва да я спася.“

Но после: „Не. Той ще избяга.“ Надникна внимателно зад ъгъла. Бойд изскочи на двора.

Сакс се подвоуми, пак погледна жената. Беше припаднала, ръката ѝ лежеше отпусната на земята, а на бедрото ѝ зееше ужасна рана. Под нея се беше образувала голяма локва кръв.

„Боже мили…“

Сакс понечи да изтича при нея, но спря. „Не. Знаеш какво трябва да правиш.“

Тя изтича при един от страничните прозорци и надникна предпазливо, в случай че Бойд я дебне. Но не, той очакваше да окаже помощ на жената. Бягаше по улицата, без да се обръща.

Тя погледна надолу. Трябваше да скочи два метра. Преди двайсет минути пред Селито бе симулирала; но хроничните ѝ болки не бяха шега.

„Ох, майко…“

Тя се наведе над перваза, избута счупените стъкла и се залюля. Скочи със свити колене, за да омекоти падането. Когато се приземи обаче, левият ѝ крак се подгъна и тя изпищя от болка.

Пое си дълбоко въздух, изправи се и се затича след Бойд (вече наистина куцаше).

„Така им се пада на лъжците“ — помисли си.

Сакс изскочи между хилавите храсти в двора и изтича по тясната уличка между сградите. Огледа се. Нито следа от него.

На трийсетина метра напред се отвори врата. Бяха в типичен стар квартал на Ню Йорк — в тесните улички зад къщите имаше редици от едноетажни бетонни гаражи. Имаше логика Бойд да държи колата си в гараж; отрядът за наблюдение не я беше открил никъде наоколо. Сакс се затича с всички сили след престъпника, като съобщи местоположението си по радиостанцията.

— Прието, пет осем осем пет. Идваме.

Докато куцаше по паважа, отвори револвера на Селито и със съжаление установи, че той е взел всички предпазни мерки — гнездото пред ударника беше празно.

Пет куршума.

Срещу Бойд, който имаше три пъти по толкова и вероятно още един-два резервни пълнителя в джоба.

Чу се бръмчене на двигател и след секунди синият буик излезе на заден ход. Уличката беше твърде тясна, за да завие веднага; Бойд бе принуден да маневрира. Това даде възможност на Сакс да се приближи на петдесетина метра от гаража.

Бойд направи маневрата и даде газ; вратата на гаража остана като щит между него и полицайката.

Сакс залегна; единственото, което се виждаше под вратата бяха задните гуми на буика.

Сакс се прицели в дясната.

Едно от правилата при престрелка в градски условия беше да не стреляш, ако не можеш да прецениш траекторията на куршума, в случай че пропуснеш — или ако премине през целта и продължи. Докато колата на Бойд се отдалечаваше, Сакс за миг се сети за това изискване, сетне — делейки си за Джинива Сетъл — измисли ново правило: „Този мръсник не бива да се измъкне!“

Единственият начин да предвиди какво ще се случи бе, ако стреля по-ниско. Така, ако не улучеше, куршумът щеше да рикошира от настилката и да се забие в самата кола.

Сакс стреля два пъти, втория — малко по-високо.

Куршумите минаха под вратата на гаража и поне един от тях се заби в задната гума. Колата рязко се извъртя надясно и се блъсна в стената на близката сграда. Сакс се изправи, присви очи от болка, но се затича натам. При вратата на гаража спря за миг и надникна. Оказа се, че и двете десни гуми са спукани; значи бе улучила и предната. Бойд се опита пак да подкара автомобила, но предната джанта се беше сплескала. Той изскочи, заоглежда се и размаха пистолета.

— Бойд! Хвърли оръжието!

Той изстреля шест куршума към вратата. Сакс стреля веднъж и куршумът се заби в колата на сантиметри от него; тя се претърколи встрани и пак се изправи. Престъпникът побягна.

Сакс ясно виждаше целта си — на фона на тухлената стена отсреща — и пак стреля.

В този момент обаче Бойд рязко отскочи настрани, сякаш го очакваше. Куршумът прелетя на сантиметри от него. Убиецът отвърна на огъня и Сакс отново се хвърли на хлъзгавия паваж; радиостанцията ѝ издрънча. Той се скри зад близкия ъгъл.

Оставаше ѝ един куршум. „Трябваше да стрелям само веднъж по гумите“ — помисли си гневно, докато се изправяше. Спря преди ъгъла и бързо надникна в пресечката вляво. Видя гърба на Бойд, който бързо се отдалечаваше.

Сакс посегна към радиостанцията си. Не, беше паднала. По дяволите! Дали да се обади в полицията по мобилния? Не, прекалено дълго трябваше да обяснява. Някой от съседните сгради сигурно щеше да подаде сигнал за изстрелите. Тя отново се втурна след убиеца, задъхваше се, подметките ѝ шляпаха по паветата.

На следващата пресечка спря патрулна кола. Полицаите останаха вътре; не бяха чули изстрелите и не знаеха, че Сакс преследва убиеца. Бойд ги видя. Рязко спря и прескочи ниска ограда, след това изтича по стълбите към приземния етаж на близката сграда. Сакс чу как рита вратата на долния апартамент.

Тя размаха ръце към полицаите, но те гледаха напред и не я видяха.

В този момент от къщата срещу онази, в която се беше скрил Бойд, излезе млада двойка. Мъжът затвори вратата на апартамента и се закопча, жената го хвана под ръка. Заслизаха по стълбите.

Думкането спря.

О, не… Сакс осъзна какво ще се случи. Не виждаше Бойд, но знаеше какво ще направи. Сигурно вече се прицелваше в семейството. Щеше да простреля единия или и двамата, да грабне ключовете ши и да избяга в апартамента — с надежда полицията да се забави с ранените.

— Пазете се! — изкрещя Сакс.

Младежите бяха на трийсетина метра от нея и не я чуха.

Бойд вече се целеше в тях, чакаше ги да се приближат.

— Залегнѝ!

Сакс се изправи и закуцука към тях.

Двамата я забелязаха, но не чуваха какво казва. Спряха и се намръщиха.

— Залегнете! — повтори тя.

Мъжът постави ръка на ухото си и поклати глава.

Сакс спря, пое си дъх и изстреля последния куршум към металната кофа за боклук на няколко метра от хората.

Жената изпищя. Двамата се обърнаха, изтичаха по стълбите в апартамента си и затръшнаха вратата.

Поне успя да…

Над главата на Сакс изсвистя куршум, върху нея се посипа мазилка. След части от секундата чу гърмежа от пистолета на Бойд.

Той пак стреля, принуди я да се отдръпне, куршумите прелитаха на сантиметри от нея. Тя прескочи ниската телена ограда на близкото дворче, препъна се в някакви гипсови фигурки, еленчета и елфи. Един куршум я улучи в жилетката и ѝ изкара въздуха. Тя падна в една леха. Над нея изсвистяха още куршуми. Бойд се обърна и стреля по патрулната кола, спука гумите ѝ и принуди полицаите да се скрият. Сега поне щяха да извикат подкрепления.

Това означаваше, че Бойд има само един път за бягство към нея. Сакс се скри зад един храст. Бойд бе престанал да стреля, но тя чу стъпките му. Беше на шест-седем метра. Три. Във всеки момент щеше да види лицето му и дулото на пистолета. Това щеше да е краят.

Дум.

Дум.

Сакс надникна иззад храстите. Убиецът удряше по друга врата, която бавно започваше да поддава. Лицето му бе зловещо спокойно — като на обесения от картата таро, която е смятал да остави край трупа на Джинива Сетъл. Сигурно си мислеше, че е обезвредил Сакс, защото не поглеждаше към нея, а съсредоточено разбиваше вратата — единственият му път за бягство. На два пъти погледна към дъното на улицата, където двамата полицаи се промъкваха към него — но бавно, защото той от време на време стреляше срещу тях.

Патроните му скоро трябваше да свършат. Не изстреля ли…?

Бойд извади пълнителя и пъхна нов.

„Е, това беше…“

Сакс можеше да остане скрита и да се надява, че другите полицаи ще дойдат, преди Бойд да се измъкне.

Спомни си обаче брюнетката, просната в локва кръв — може би вече беше мъртва. Спомни си за полицая, който пострада от електрическата клопка, и за убития библиотекар. Спомни си младия новобранец Пуласки; разбитото му, окървавено лице. Замисли се за бедната Джинива Сетъл, чийто живот бе изложен на риск, докато Бойд се разхождаше на свобода.

Сакс стисна празния револвер и реши да действа.

* * *

Томсън Бойд изрита още веднъж вратата. Започваше да поддава. Щеше да се измъкне, щеше…

— Не мърдай, Бойд. Хвърли оръжието.

Томсън примигна с болните си очи и се обърна. Отпусна крака си, с който се готвеше да изрита вратата.

Виж ти.

Като държеше пистолета насочен към земята, той бавно извъртя главата си. Да, така си и мислеше; това бе жената от библиотеката. Червенокосата с белия гащеризон. Спомни си как се движеше напред-назад като змия. Тогава му беше приятно да я наблюдава, възхищаваше ѝ се. Имаше защо, помисли си.

Как беше още жива? Сигурен бе, че я улучи последния път.

— Бойд, ще стрелям. Хвърли оръжието и легни на земята.

Още няколко ритника и вратата щеше да се отвори. Щеше да избяга на съседната улица. А може би жителите на апартамента имаха кола. Щеше да вземе ключовете и да простреля когото види; да отвлече вниманието на полицията. Да избяга.

Преди това обаче трябваше да провери нещо: колко патрона ѝ оставаха?

— Чуваш ли, Бойд?

— Аха, ето те и теб. — Той присви очи: наскоро не си беше слагал капки. — Очаквах те.

Тя се намръщи. Не разбираше какво ѝ говори. Може би се чудеше къде може да я е видял, откъде я познава.

Бойд стоеше неподвижно. Беше изправен пред дилема. Да рискува ли? Ако помръднеше и все пак ѝ беше останал един куршум, тя щеше да го застреля. Не се съмняваше в това. Щеше да го направи без миг колебание.

„Убиват с целувка…“

Мозъкът му работеше трескаво. Револверът ѝ беше „Смит и Уесън“, трийсет и осем калибров, специален модел, с шест гнезда. Бе изстреляла пет куршума. Томсън Бойд винаги броеше изстрелите (знаеше, че му остават осем в този пълнител и четиринайсет в резервния в джоба).

Дали ѝ оставаше още един?

Някои полицаи държат празно гнездо пред ударника, в случай че случайно си изпуснат оръжието. Тя обаче не вглеждаше такъв човек. Беше твърде добър стрелец. Никога не би изпуснала оръжието си. Освен това, щом участваше в ударна акция, логично беше да зареди целия барабан. Не, определено не би оставила празно гнездо.

— Бойд. За последен път ти казвам!

От друга страна, револверът може би не беше неин. Вчера я бе видял с пистолет, „Глок“. На хълбока ѝ имаше кобур за глок. Дали револверът беше резервното ѝ оръжие? Навремето, когато всички полицаи бяха въоръжени с револвери, те много често носеха по един резервен в кобур на глезена. Сега обаче имаха пистолети с по двайсетина патрона и по един-два резервни пълнителя и не си даваха труда да носят резервно оръжие.

Не, тя или бе загубила пистолета си, или го беше разменила за револвера. Въпросът бе дали онзи, от когото го беше взела, оставяше празно гнездо. Нямаше откъде да знае, разбира се.

Въпросът се свеждаше до това, какъв човек е тя. Бойд си я спомни в музея, как сновеше из помещението като гърмяща змия. Замисли се как го последва през дупката в стената на тайната квартира. Как го подгони сега — оставяйки тежко ранената Джейни.

Той реши: полицайката блъфираше. Ако ѝ беше останал поне един куршум, вече да го е застреляла.

— Нямаш патрони — обяви Бойд и се прицели.

Тя се намръщи и отпусна ръката си. Беше отгатнал. Дали да я убие? Не, можеше само да я рани. Но къде ще е най-добре? Да е болезнено и опасно за живота? Писъците и кръвта щяха да отвлекат вниманието на преследвачите. Тя накуцваше с единия крак; най-добре да я простреля в коляното. После можеше да я рани в рамото. И да се чупи.

— Печелиш — каза тя. — Сега какво? Заложничка ли съм?

Не се беше сетил. Той се поколеба. Май имаше логика. Какво печелеше? Обикновено заложниците носят повече проблеми, отколкото полза.

Не, по-добре да я рани. Сложи пръст на спусъка и в този момент полицайката примирено хвърли револвера си на земята. Той погледна оръжието, но нещо не беше наред… Какво?

Тя хвърли револвера с лявата си ръка. Но кобурът беше на десния ѝ хълбок.

Томсън отново я погледна и видя проблясване на нож, летящ към лицето му. Беше го хвърлила с дясната ръка, докато той гледаше револвера.

Ножът не се заби в плътта му, дори не го поряза — дръжката го удари по бузата — но летеше право към болните му очи. Томсън инстинктивно приклекна и вдигна ръка да се прикрие. Преди да успее пак да се прицели, жената се нахвърли върху него с камъка, който бе взела от градината. Удари го по слепоочието и той извика от болка, зави му се свят.

Натисна спусъка, но не улучи и преди да успее пак да стреля, камъкът го удари по ръката. Пистолетът падна. Бойд изкрещя и притисна раната си.

Очакваше полицайката да се хвърли към пистолета и се опита да ѝ препречи пътя с тялото си, но тя вече имаше оръжие. Пак го удари в лицето.

— Не, не…

Той се опита да се отбранява, но полицайката беше едра и яка. Следващият удар го повали на колене, той се сви, за да се предпази.

— Стига, стига…

Камъкът отново се стовари върху бузата му. Полицайката ръмжеше като освирепял звяр.

Убиват…

„Какво прави? — недоумяваше Томсън. Нали го хвана… Защо прави това? Как може? Не е по правилата!“

… с целувка.

Униформените дотичаха.

Единият сложи белезници на Бойд, а другият издърпа полицайката и изтръгна камъка от ръката ѝ. Главата на Томсън се пръскаше от болка, ушите му бучаха, но той чу как ченгето повтаря:

— Спокойно, спокойно, детектив, хванахме го. Спокойно, свърши вече. Не може да избяга, не може да избяга, не може да избяга…

33.

Дано, дано…

Амелия Сакс вървеше бързо към къщата на Бойд; сякаш не чуваше поздравленията на колегите си и се опитваше да не обръща внимание на болката в коляното си.

Запотена и задъхана, тя изтича при първия санитар, който видя, и попита:

— Как е жената в къщата?

— Там ли? — Той кимна към къщата.

— Да. Брюнетката, която живее там.

— О, имам лоши вести.

Дъхът на Сакс спря, тя се вцепени от ужас. Бе заловила Бойд, но жената, която можеше да спаси, беше мъртва. Тя заби жестоко нокът в кожичката на палеца си; заболя я и потече кръв. „Аз съм същата като Бойд — помисли си. — Жертвам живота на невинни хора заради работата си.“

— Беше простреляна — обясни санитарят.

— Знам — прошепна Сакс.

Сведе очи. О, това щеше да ѝ тежи на съвестта.

— Не се тревожете.

— Да не се тревожа ли?

— Ще се оправи.

Сакс се намръщи:

— Нали казахте, че има лоша новина?

— Ами, да, това, че е ранена.

— За бога, това го знаех. Бях там, когато се случи.

— Аха.

— Помислих си, че е умряла.

— Не. Раната беше тежка, но дойдохме навреме. Жената ще се оправи. Сега е в спешното на „Сейнт Люк“. Няма опасност.

„Лоша новина…“

С накуцване Сакс отиде при Селито и Хауман пред тайната квартира на престъпника.

— Арестувала си го с празно оръжие? — не повярва Хауман.

— Всъщност използвах камък.

Командирът на специалния отряд кимна и вдигна вежди — това бе равносилно на голяма похвала.

— Бойд каза ли нещо?

— Възползва се от правото си да мълчи.

Сакс върна револвера на Селито. Той го зареди. Полицайката провери пистолета си и го прибра в кобура.

— Какво е положението с къщата?

Хауман поглади късата си коса и отговори:

— Взета е под наем на името на приятелката му, Джейн Старки. Момичетата са нейни. Не на Бойд. Извикахме Службата за защита на децата. Тук… — кимна към апартамента — … е тайната му квартира. Пълно е с инструменти и други неща.

— Ще направя оглед — заяви Сакс.

— Всички улики са запазени. Благодарение на него. — Хауман и кимна към Селито. — Отивам да докладвам пред шефовете. Ще бъдеш ли тук? Сигурно ще искат изявление.

Сакс кимна. С дебелия детектив мълчаливо тръгнаха към апартамента. Селито погледна крака ѝ и каза:

— Пак си започнала да куцаш.

— Да куцам ли?

— Да. Когато обикаляше къщите да предупреждаваш обитателите им, погледнах през прозореца и видях, че вървиш нормално.

— Понякога се оправя от само себе си.

Селито сви рамене:

— Странни работи стават.

— Да. Странни.

Той знаеше какво е направила за него.

— Така — добави, — хванахме убиеца, но това е само половината работа. Трябва да намерим и кой негодник го е наел. Трябва да очакваме, че той ще преследва целта си по край. На работа, детектив.

Гласът му бе решителен като преди. Това беше най-голямата благодарност за нея — да ѝ покаже, че пак е един от тях.

* * *

Много често най-добрите улики остават за накрая.

Опитният криминалист веднага забелязва и събира най-нетрайните следи — които биха могли да се изпарят, отмият от дъжда, разнесат от вятъра и така нататък — и оставя най-стабилните, например револвер с пушещо дуло, за накрая.

Ако са взети всички мерки за запазване на местопрестъплението, добрите материали няма къде да отидат — обичаше да казва Райм.

В къщата и скривалището на Томсън Бойд Сакс събра отпечатъци, микроследи, течни проби от тоалетната за ДНК-анализ, стърготини от паркета и мебелите, отряза парченца от килимите и снима всички помещения. Едва след това насочи вниманието си към по-големите, набиващи се на очи неща. Погрижи се киселината и цианкалият да бъдат пренесени в лабораторията за изследване на опасни вещества в Бронкс и прибра самоделното взривно устройство.

Описа и сложи в пликчета оръжията и боеприпасите, парите, въжетата, инструментите. Десетки други предмети можеха да се окажат полезни.

Накрая намери малък бял плик на полица при вратата на тайната квартира.

Вътре имаше един-единствен лист хартия.

Тя го прочете и се изсмя. Пак го прочете. Обади се на Райм.

„Леле, колко сме били заблудени!“ — мислеше си.

* * *

— Така — каза Райм на Купър, докато двамата се взираха в монитора. — Обзалагам се, че ще намерим още чист въглерод като онзи от картата на улица „Елизабет“. Някой иска ли да заложи срещу мен? Има ли желаещи?

— Закъсня — отбеляза техникът, когато резултатите от анализа на микроследите се появиха на екрана. — Не че съм мислил да се обзалагам. — Намеси очилата си и добави: — Да, има въглерод. Сто процента.

Въглеродът можеше да е от сажди и някои други вещества.

Между тях беше диамантеният прах.

— Право в десетката — заяви Райм; доброто му настроение се беше възвърнало.

Изводът им, че Бойд е бил нает да убие Джинива Сетъл, беше правилен. Бяха сгрешили само за мотива. Цялата им теория за движението за граждански права, скалъпените обвинения срещу Чарлз Сингълтън, интригата около Четиринайсетата поправка… силно се разминаваха с истината.

Джинива Сетъл беше набелязана само защото бе станала свидетел на нещо, което не е трябвало да види: подготовка за кражба на скъпоценности.

Писмото, намерено от Амелия Сакс в тайната квартира на убиеца, съдържаше схема на няколко сгради, включително Афро-американския музей. Отдолу пишеше:

Млада негърка, на означения прозорец на петия етаж, 2 октомври, около 08:30 часа. Видя моя микробус на товари в уличка зад Борсата на бижута. Може да се досети за плановете ми. Убий я.

Прозорецът на библиотеката близо до апарата за микрофилми беше заграден с кръгче.

Освен граматическите грешки езикът на бележката беше необичаен, което е добре дошло за криминалиста. Райм накара Купър да изпрати копие до Паркър Кинкейд, бивш експерт по анализ на документи във ФБР, сега — на свободна практика. Също като Райм, Кинкейд работеше като консултант за полицията по случаи, свързани с документи и почерци. Той отговори, че веднага ще се заеме.

Амелия Сакс погледна писмото и гневно поклати глава. Спомни си случката с въоръжения охранител пред музея. Човекът ѝ беше казал за безценните бижута в хранилището за скъпоценности — пратки за милиони долари от Амстердам и Йерусалим.

— Трябваше да го спомена — измърмори тя.

Кой обаче би се досетил, че Томсън Бойд е бил нает да убие Джинива, защото е погледнала през прозореца в неподходящ момент?

— Защо все пак е откраднал микрофилма? — попита Смито.

— За да ни заблуди, разбира се. И успя — с въздишка отвърна Райм. — Прати ни за зелен хайвер. Измислихме какви ли не конституционни интриги. Бойд навярно дори не е имал представа какво е чела. — Обърна се към момичето. — Онзи, който е написал бележката, те е видял от улицата. От библиотекаря са научили коя си и кога ще се върнеш. Убили са доктор Бари, защото е можел да ги разпознае… Така, спомни си какво си правила миналата седмица. В 8:30 си погледнала през прозореца и си видяла микробус и някакъв човек на улицата. Можеш ли да си спомниш?

Момичето присви очи и сведе поглед.

— Не знам. Често поглеждах през прозореца. Когато се уморя, ставам да се разходя. Не си спомням нищо особено.

Сакс поговори с Джинива, опита се да опресни спомените ѝ, но без успех. Тя не помнеше някой микробус на оживената улица да ѝ е направил особено впечатление.

Райм телефонира на директора на Американската бижутерийна борса и му съобщи какво са открили. Попита го дали има представа кой би могъл да замисля кражбата и човекът отговори:

— Мамка му, нямам ни най-малка представа. Тук се случват много повече неща, отколкото може би подозирате.

— Открихме следи от чист въглерод. Предполагаме, че е диамантен прах.

— Аха, значи са оглеждали около товарната рампа. Диамантеният прах се получава при шлифоване на скъпоценни камъни. Има го в торбичките от прахосмукачките и всички отпадъци, които изхвърляме.

Директорът се изкиска; не звучеше особено разтревожен от вестта за подготвяния грабеж.

— Да знаете, тоя човек сигурно е голям авантюрист. Охранителната ни система е най-добрата в града. Всеки си я представя като във филмите. Има клиенти, които се оглеждат и питат къде са невидимите лъчи, които могат да се видят само със специални очила. Е, отговорът е, че няма никакви невидими лъчи. Защото, ако могат да се видят със специални очила, крадците просто ще си купят такива очила и ще влязат, нали така? Истинските алармени системи не действат по тоя начин. В хранилището ни, муха да пръдне, алармата ще се включи. Всъщност системата ни е толкова сигурна, че мухата не може да влезе в хранилището.

— Трябваше да се досетя — измърмори сърдито Райм, когато затвори. — Вижте таблицата! Вижте какво намерихме в тайната квартира.

Кимна към картата от квартирата на улица „Елизабет“. Там се виждаха само общите контури на музея, където бе нападната Джинива. Бижутерийната борса беше начертана с доста по-големи подробности, а също близките улички и товарните рампи — пътищата за достъп и бягство.

Двама детективи бяха разпитали Бойд, но той отказваше да издаде клиента си.

Селито провери в отдел „Кражби“ за подозрителна дейност в Бижутерийния район, но нямаше нищо особено. Фред Делрей прегледа документацията на ФБР за кражби на скъпоценности. Тъй като кражбите не бяха в компетенцията на федералните служби, в момента не се водеха много разследвания — бяха свързани главно с пране на пари. Делрей обеща да се обади веднага щом научи нещо интересно.

Детективите се заеха с уликите от тайната квартира и жилището на убиеца; надяваха се нещо да им подскаже самоличността на поръчителя. Анализираха оръжията, химикалите, инструментите и другите предмети, но не откриха много — само люспици оранжева боя, трохи от фалафел и следи от кисело мляко, любимата храна на Бойд. Провериха серийните номера на банкнотите, но пак не излезе нищо съществено; не откриха и отпечатъци. Изтеглянето на толкова много пари би било рисковано за поръчителя, защото по законите срещу прането на пари всички големи сделки се следят. Проверката за големи тегления обаче не даде резултат. Това беше странно, защото означаваше, че за да плати на Бойд, поръчителят вероятно е теглил на няколко пъти по-малки суми.

Убиецът бе сред малкото хора на земята, които не притежават мобилни телефони. А ако имаше, сметката му бе анонимна, или някак си се бе отървал от апарата при бягството. Разпечатката за телефонните разговори от дома на Джейн Старки не показваше нищо — имаше само шест обаждания до улични телефони в Манхатън, Куинс и Бруклин, но без явна връзка при местоположението им.

Геройството на Селито не остана невъзнаградено: върху динамита и във вътрешността на транзистора откриха пръстови отпечатъци. При проверката в картотеката на ФБР се установи, че са на Джон Ърл Уилсън, излежавал присъди в Охайо и Ню Джърси за различни престъпления, между които палеж, притежаване на взривни устройства и застрахователна измама. Напоследък следите му се губеха. Бил регистриран в Бруклин, но на посочения адрес имало празен парцел.

— Не ми трябва последният му известен адрес. Трябва ми настоящият. Кажи на федералните да го издирят.

— Веднага.

На външната врата се позвъни. Нервите на всички бяха опънати, понеже главният престъпник и съучастникът на убиеца бяха все още на свобода. Селито отиде да отвори. След малко в стаята влезе чернокожо момче, високо, със срязани под коленете панталони и развлечена фланела. Носеше голям плик. Видя Линкълн Райм и другите и примигна изненадано.

— Ей, ей, Джинива. Как е?

Тя го изгледа и се намръщи.

— Аз съм Руди — засмя се хлапакът. — Не ме ли помниш?

— А, да. Май си спомням. Ти си…

— Братът на Ронел.

— Това е една съученичка — обясни Джинива на Райм.

— Чухме, че си загазила. — Момчето се огледа. — Та, няколко мацки ти събраха разни джунджурии. Нали се сещаш, след като няма да идваш на училище, решиха, че ще искаш да четеш нещо. Аз им викам: „пратете на момичето електронна игра“, ама те: „не, тя обича книги“. Та ти пращат това.

— Наистина ли?

— Честно. Не са учебници. Само за забавление.

— Кой ги събра?

— Ронел и няколко нейни дружки. Дръж. Тежат цял тон.

— Благодаря.

Тя взе плика.

— Всички ти стискат палци.

Джинива пак му благодари и изпрати поздрави на съучениците си.

Момчето си тръгна. Джинива надникна в плика и извади една книга от Лора Ингалс Уайлдър.

— Какво ли си мислят за мен? — засмя се. — Тази съм я чела преди седем години. — Върна я в плика. — Е, много мило от тяхна страна.

— Все пак може да са ни от полза — намеси се Том; кимна към Райм. — Отдавна се мъча да го ограмотя. Много обича музика. Дори заплашва, че ще започне да композира. Но художествена литература? Още не сме стигнали дотам.

Джинива се засмя, вдигна тежкия плик и излезе.

— Благодаря, че се опита да разведриш обстановката, Том — измърмори Райм. — Макар че Джинива сигурно предпочита да чете стари книги, вместо да слуша натякванията ти. Колкото до развлеченията, покрай търсенето на убийци нямам много време за тях.

Той отново погледна таблицата.

ЖИЛИЩЕТО И ГЛАВНОТО СКРИВАЛИЩЕ НА ТОМСЪН БОЙД

> следи от фалафел, кисело мляко и оранжева боя;

> 100 000 долара (платени от поръчителя?) в нови банкноти. Източник — неустановим. Вероятно изтеглени неколкократно на малки суми;

> оръжия (огнестрелни, палка, въже), свързани с предишните огледи;

> киселина и цианкалий — както досега, без производствени маркери;

> няма мобилен телефон; записите от стационарния не са от полза;

> инструменти, свързани с предишните огледи;

> писмо, което разкрива, че Джинива Сетъл е станала свидетел на подготвяна кражба на скъпоценности. Следи от чист въглерод — диамантен прах,

— писмото е изпратено за експертиза на Паркър Кинкейд във Вашингтон;

> самоцелно взривно устройство. Отпечатъци на бившия затворник Джон Ърл Уилсън. В момента се издирва.

„ПОТЪРС ФИЙЛД“ (1968)

> кръчма в Галоус Хайтс, сега Горен Уестсайд; през 1860 — смесен квартал;

> вероятно седалище на Туийд „Боса“ и други корумпирани нюйоркски политици;

> Чарлз отива там на 15 юли 1868 година;

> кръчмата изгаря до основи след взрив в мазето, вероятно причинен от Чарлз. Да скрие тайната?

> труп в мазето, мъж, вероятно убит от Чарлз Сингълтън:

— застрелян в челото с 39-калибров куршум от 36-калибров револвер „Колт“ (какъвто е имал Чарлз Сингълтън);

— златни монети;

— жертвата имала „Дерингер“;

— няма документи;

— пръстен с думата „Уинскински“;

— означава „вратар“ или „пазач“ на езика на делауерските индианци;

— търсят се други значения;

МЕСТОПРЕСТЪПЛЕНИЕ В ИЗТОЧЕН ХАРЛЕМ (ОКОЛО АПАРТАМЕНТА НА ЛЕЛЯТА НА ДЖИНИВА)

> за отвличане на вниманието използвал бомбичка от цигара и 9 мм патрон. Марка „Мерит“, източник — неустановим;

> отпечатъци — липсват; само от ръкавици;

> устройство с отровен газ:

— буркан, фолио, стъклен свещник; източник — неустановим;

— цианкалий и сярна киселина; без производствени маркери; източник — неустановим;

> прозрачна течност, подобна на откритата на улица „Елизабет“:

— капки за очи „Мурин“;

> люспици оранжева боя; вероятно строителен или пътен работник?

ТАЙНАТА КВАРТИРА ОТ УЛИЦА „ЕЛИЗАБЕТ“

> електрически капан;

> пръстови отпечатъци — няма, само от ръкавици;

> скрита камера и монитор; неустановим произход;

> колода карти таро, дванайсетата липсва; няма следи;

> карта със схема на музея, където е извършено нападението срещу Дж. Сетъл, и околните сгради;

> микроследи:

— фалафел и кисело мляко;

— сярна киселина по повърхността на бюрото;

— прозрачна течност, не е експлозив. Изпратена на ФБР:

— капки за очи „Мурин“;

— още влакна от въже. Гарота?

— следи от чист въглерод върху картата;

— диамантен прах;

> апартаментът е взет под наем, платен в брой, на името на Били Тод Хамил. Наемателят отговаря на описанието на Извършител 109, но няма следи, водещи към някой Хамил.

МУЗЕЙ ЗА АФРО-АМЕРИКАНСКА ИСТОРИЯ

> найлонов плик:

— карта таро, дванайсетата по ред, „обесеният“, означава духовно търсене;

— плик с усмихнато лице; неустановим източник;

— нож за картон;

— презервативи „Троя“;

— тиксо;

— миризма на жасмин;

— неизвестен предмет за 5,95$; вероятно плетена шапка;

— касова бележка, която сочи, че магазинът е в Ню Йорк; вероятно евтина книжарница или дрогерия;

— покупката е направена в магазинче на улица „Мълбъри“; извършителят е разпознат от продавачката.

> отпечатъци:

— престъпникът е носил гумени ръкавици;

— отпечатъците по предметите в плика са от малки пръсти, без съвпадения в АСИПО. Установено е, че са на продавачката.

> микроследи:

— влакна от памучно въже със следи от човешка кръв; гарота?

— производител — неизвестен;

— изпратени в КОДИС за анализ; няма съвпадение с други ДНК-проби;

— пуканки и захарен памук със следи от кучешка урина;

— вероятна връзка с уличен панаир; направена е проверка за разрешителни за такива празненства; на място са изпратени екипи. Потвърдено — фестивал в Италианския квартал.

> оръжия:

— дървена палка или атрибут от бойните изкуства;

— револвер на „Норт американ армс“, калибър двайсет и втори, модел „Блек уидоу“ или „Минимастър“;

— самоцелни куршуми, кухи, пълни с иглички; без съвпадения в ИБИС или „Дръгфайър“.

> мотив:

— Дж. Сетъл е станала свидетел на подготовка на престъпление — кражба на скъпоценности от Американската бижутерийна борса срещу сградата на Афро-американския музей.

> информацията за случая е изпратена в Архива за особено тежки престъпления;

— убийство в Амарильо, Тексас, преди пет години. Подобен начин на действие — инсценировка (представено като ритуално убийство, но истинският мотив е неизвестен;

— жертвата е бивш надзирател в местния затвор;

— фоторобот на престъпника е изпратен на ръководството на затвора;

— убиецът е разпознат — Томсън Дж. Бойд, бивш екзекутор;

— убийство в Охайо, преди три години. Подобен начин на действие — инсценировка (представено като престъпление от сексуални подбуди, но истинският мотив вероятно е поръчково убийство). Материалите по разследването липсват.

ПРОФИЛ НА ИЗВЪРШИТЕЛ 109

> Томсън Дж. Бойд, бивш затворнически екзекутор от Амарильо, Тексас;

> арестуван.

ПРОФИЛ НА ПОРЪЧИТЕЛЯ, НАЕЛ ИЗВЪРШИТЕЛ 109

> все още няма информация.

ПРОФИЛ НА СЪУЧАСТНИКА НА ИЗВЪРШИТЕЛ 109

> чернокож мъж;

> около четирийсетте;

> височина 1,80 м;

> мускулест;

> зелено военно яке;

> бивш затворник;

> накуцва;

> въоръжен;

> избръснат;

> черна кърпа за глава;

> очаква се информация от свидетели и записи от системата за охрана;

> стари работни обувки.

ПРОФИЛ НА ЧАРЛЗ СИНГЪЛТЪН

> бивш роб, прадядо на Дж. Сетъл. Женен, един син. Получил от господаря си овощна градина (ферма) в щата Ню Йорк. Работил и като учител. Замесен в ранното движение за граждански права;

> обвинен в кражба през 1868 година, за което се разказва в статията;

> в писмата си споделя, че пази някаква тайна, която би довела до трагедия, ако се разкрие;

> посещавал събрания в Галоус Хайтс;

— замесен в някаква рискована дейност?

> работил с Фредерик Дъглас за приемането на Четиринайсетата поправка на конституцията;

> престъплението според „Илюстрован седмичник за цветнокожи“:

— Чарлз е бил арестуван от детектив Уилям Симс за кражба на голяма сума от фонда за обучение на бивши роби в Ню Йорк. Разбил сейфа на фонда и бил видян от свидетел. Инструментите му са намерени наблизо. Повечето пари са върнати. Осъден на пет години затвор. Няма информация за периода след излежаване на присъдата. Подозира се, че е използвал връзките си с лидерите на движението за граждански права, за да получи достъп до фонда.

> кореспонденцията на Чарлз:

— писмо 1, до жена му: войнишките бунтове от 1863 година, насилие срещу чернокожите в щата Ню Йорк, линчуване, палежи; риск за собствеността на чернокожите;

— писмо 2, до жена му: Чарлз участва в битката при Апоматокс в края на Гражданската война.

— писмо 3, до жена му: участва в движението за граждански права; получава заплахи за това; тайната го измъчва.

— писмо 4, до жена му: отива в „Потърс Фийлд“ с револвера си, за да търси „възмездие“. Резултатът е трагичен. Истината е погребана в „Потърс Фийлд“. Причината за всичките му беди е тайната, която крие.

34.

Джакс пак се правеше на бездомник, но без количка.

Играеше ролята на шизофреник. Краля на графитите се представяше за окаян бивш ветеран, останал без работа. На тротоара бе сложил окъсана шапка, в която имаше — представи си — трийсет и седем цента.

Стиснати копелета.

Беше хвърлил военното яке и носеше кирлива черна фланелка и окъсано бежово палто (намерено в един контейнер, както подобава на истински бездомник). Джакс седеше на една пейка срещу къщата в Сентрал Парк и държеше алуминиева кутия, увита в мръсна амбалажна хартия. Трябваше да е уиски, мрачно си мислеше той. Искаше му се да е уиски. В кутията обаче имаше аризонски студен чай. Джакс си мислеше за задачата си, но това не му пречеше да се наслаждава на прохладния есенен ден, докато отпиваше от течността с аромат на праскова. Запали цигара и издиша дима към ясното небе.

Хлапето от „Лангстън Хюс“ излезе от къщата и се приближи. На прозорците не се виждаше никой, но това не означаваше, че къщата е празна. Освен това отпред, пред рампата за инвалидни колички, бяха спрени две полицейски коли — една патрулка и една без отличителни знаци. Затова Джакс изчака на пейката, докато момчето занесе плика с книгите.

Хилавият хлапак се приближи.

— Ей, ей, пич.

— Защо казваш това „ей“? — подразни се Джакс. — И защо, по дяволите, трябва да го повтаряш по два пъти?

— Всички говорят така. Какъв ти е проблемът?

— Даде ли ѝ плика?

— Какво му е на оня, дето няма крака?

— Кой?

— Там има един, дето няма крака. Или може би има, ама не бачкат.

Джакс не разбра. Искаше му се да избере за задачата по-умен хлапак, но от всички около гимназията само тоя беше подходящ — сестра му познаваше Джинива. Джакс повтори въпроса си:

— Даде ли ѝ плика?

— Да.

— Какво каза?

— Не знам. Някакви простотии. Не помня.

— Повярва ли ти?

— Първо не ме позна, ама после се сети. Когато казах за сестра ми.

Джакс тикна няколко банкноти на хлапето.

— Супер… Ей, искаш ли да ти свърша още нещо? Аз съм пич, мога…

— Чупка.

Хлапето сви рамене и си тръгна.

— Чакай.

Момчето се обърна.

— Как е тя?

— Кучката ли? Как изглежда ли?

Не, не това го интересуваше. Джакс обаче не знаеше как да зададе въпроса си. Реши да не го прави. Тръсна глава.

— Хайде, махай се.

— Чао, пич.

Хлапето се отдалечи.

На Джакс му се искаше да остане, но това би било глупаво. По-добре да не се навърта наоколо. Скоро по един или друг начин щеше да разбере какво е станало, когато момичето е отворило плика.

* * *

Джинива седна на леглото, отпусна се по гръб и затвори очи; чудеше се защо ѝ е толкова хубаво.

Наистина, бяха заловили убиеца, но не би трябвало толкова да се радва, защото онзи, който го беше наел, все още бе на свобода. Освен това оставаше нападателят от училищния двор, чернокожият с военното яке и пистолета.

Джинива би трябвало да се страхува, да се чувства потисната.

При все това настроението ѝ бе приповдигнато.

Защо?

Бързо се досети: защото бе споделила тайната си. Защото беше изляла мъката си — за самотата, за родителите ѝ. И никой не се ужаси и не я намрази заради лъжата. Райм и Амелия я подкрепяха, Бел също. Не я бяха издали пред психоложката.

По дяволите, страхотно се чувстваше! Как само ѝ тежеше тази тайна — както тайната на Чарлз го бе измъчвала (каквато ѝ да беше). Ако бившият роб беше споделил с някого, може би щеше да избегне нещастието. По писмото му личеше, че го е осъзнал.

Джинива погледна плика с книгите от съученичките ѝ. Имаше достатъчно за учене, но любопитството надделя и тя реши да ги прегледа. Вдигна плика на леглото. Наистина тежаха цял тон.

Тя извади книгата от Лора Ингалс Уайлдър. Взе следващата и се изсмя. Тази беше още по-странен избор: романче от Нанси Дрю. Това подигравка ли беше? Погледна още няколко заглавия: книги от Джуди Блум, Доктор Зюс, Пат Макдоналд. Книги за деца и юноши. Прекрасни автори, всичките ѝ бяха познати, но вече ги беше чела. Какво означаваше това? Нима Ронел и другите деца не я познаваха? Напоследък четеше сериозни книги за възрастни: „До края на деня“ на Казуо Ишигуро и „Френската лейтенантка“ от Джон Фоулс. Последният път, когато чете „Зелени яйца и шунка“, бе преди десет години.

Може би на дъното имаше нещо по-интересно. Тя пак бръкна в плика.

Някой потропа и тя се сепна.

— Влез.

Том влезе с табличка с кутия пепси и бисквити.

— Здрасти.

— Здравей.

— Реших да ти донеса нещо да се подкрепиш.

Той отвори пепсито и понечи да налее в чашата.

Джинива поклати глава:

— Ще пия от кутията.

Пазеше всички празни опаковки, за да знае точно колко пари да върне на Райм.

— Донесох ти и малко… здравословна храна — обяви със смях той и ѝ подаде шоколадче „Кити-кат“.

— Може би по-късно.

Защо всички се опитваха да я угояват? Тя просто нямаше навик да яде много. Това е занимание за семейната трапеза, не когато седиш приведен над паянтова масичка в мазето и пишеш курсова работа за Хемингуей.

Джинива отпи глътка пепси, а Том започна да вади останалите книги от плика. Показваше ѝ ги една по една. Една от К. С. Люис. Следващата — „Тайната градина“.

Все юношески четива.

— На дъното има нещо дебело.

Той извади последната книга. Първата от поредицата за Хари Потър, която Джинива бе прочела още когато излезе.

— Искаш ли я? — попита Том.

Тя се подвоуми.

— Добре, дай я.

Болногледачът ѝ подаде тежката книга.

* * *

Някакъв човек около четирийсетте, тичащ за здраве, мина покрай Джакс — бездомния ветеран с раница, намерено в боклука палто, пистолет в чорапа и трийсет и седем цента в шапката за подаяния.

Изражението на минувача не се промени, но той леко се отклони от пътя си, за да заобиколи малко по-отдалеч едрия чернокож. За Джакс обаче този жест бе ясен, както ако човекът беше спрял и си бе плюл на петите в обратната посока.

Драйфаше му се от тези расистки предразсъдъци. Все едно и също. Тия хора щяха ли да се променят някога?

Кой, по дяволите, можеше да каже?

Джакс се наведе да нагласи пистолета, който му убиваше на глезена, и пак тръгна по улицата, като накуцваше.

— Дай дребни — разнесе се глас зад него.

Джакс се обърна и видя висок, прегърбен мъж с черна като катран кожа. Непознатият повтори:

— Ей, дай дребни, пич.

Джакс се направи, че не го чува. Странна работа — цял ден се правеше на просяк, а сега ето ти един истински.

— Ей, дребни.

— Нямам.

— Айде бе, всеки има дребни. И са неудобни. Не искаш ли да ги разкараш? Тежат и не можеш нищо да си купиш с тях. Правя ти услуга, брато. Айде.

— Чупи се.

— Гладен съм.

Джакс се обърна и се сопна:

— Как ли пък не? А откъде взе пари за тези скъпи парцалки? — Дрехите на просяка бяха мръсни, но здрави и доста прилични, тъмносин анцуг „Адидас“. — Намери си работа.

Джакс се обърна и продължи по пътя си.

— Така значи — изсъска прошлякът, — не даваш мангизи. Дай си тогава шибаните ръце!

— Кое…

Преди да се обърне, непознатият го ритна през краката и Джакс падна. Посегна към пистолета, но нападателят изви ръцете му зад гърба и притисна до слепоочието му голям пистолет.

— К’во правиш, бе, човек?

— Млък.

Нападателят го опипа и намери пистолета му. Стегна ръцете му с белезници и го изправи да седне. Завря пред носа му служебна карта на ФБР. Първото име беше Фредерик, второто — Делрей.

— Олеле — промълви Джакс, — само това ми липсваше.

— Много си загазил, приятел. Свиквай с тази мисъл.

Агентът се изправи и след малко Джакс чу:

— Тук Делрей. На улицата съм. Мисля, че спипах приятеля на Бойд. Видях го да дава пари на хлапето, което излезе от къщата на Линкълн. Черно, може би на тринайсет. Какво правеше там… Плик ли? Мамка му, това е бомба! Може би газова. Сигурно Бойд му я е дал. Всички да се евакуират, повикайте сапьорите… И някой да види Джинива, веднага!

* * *

Едрият чернокож седеше окован в лабораторията на Райм, заобиколен от паралитика, Делрей, Сакс и Селито. На масата бяха изсипани пистолетът, портфейлът, ножчето, ключовете, мобилният му телефон, цигари, пари.

През последния половин час в къщата цареше пълен хаос. Бел и Сакс буквално изнесоха Джинива през задния вход и я качиха в колата на детектива, който я подкара с бясна скорост. Всички други бяха евакуират на улицата. Сапьорите, пак с противохимични облекла, се качиха в спалнята и провериха книгите за опасни вещества. Нямаше експлозиви, нямаше отровен газ. Само книги. Райм предположи, че целта на престъпника е била пак да ги заблуди и да ги принуди да излязат. Планирал е да се промъкне в празната къща и там да изчака връщането на Джинива, за да я убие.

Значи това беше тайнственият съучастник, който за малко не уби момичето в училищния двор. Бе открил къде живее Джинива и я беше проследил до къщата на Райм, за да пробва ново нападение..

Райм се надяваше от него да научат кой е наел Бойд.

Криминалистът го огледа внимателно. Чернокожият бе едър и гледаше навъсено. Беше сменил военното яке с дрипаво тъмно палто; вероятно знаеше, че са го видели с предишното облекло.

Той примигна и сведе поглед; бе смутен от неочакваното арестуване, но не изглеждаше уплашен от полицаите. Накрая заговори:

— Слушайте какво, не можете…

— Шт! — заплашително го прекъсна Делрей и продължи да рови из съдържанието на портфейла му.

Ето какво бе станало: агентът тъкмо идвал да донесе материалите от няколко текущи разследвания във ФБР за пране на пари, когато видял някакво хлапе да излиза от къщата на Райм.

— Тоя негодник му даде пари, после се вдигна от пейката и тръгна. Външният вид и накуцването отговаряха на описанието, което ми бяхте дали. Видя ми се подозрителен, особено като видях подутия глезен…

Делрей кимна към малкия пистолет, трийсет и втори калибър. След това обясни, че съблякъл якето си, увил в него папките, които носел, и ги скрил в близките храсти. Оцапал анцуга си с пръст, за да се въплъти в любимата си роля на бездомник, с която бе известен в цял Ню Йорк от акциите си под прикритие. Така арестувал заподозрения.

— Чакайте да ви обясня — започна съучастникът на Бойд.

Делрей заплашително размаха пръст:

— Ако поискаме да говориш, ще ти кажем. Ясно ли е.

— Ама…

— Яссс-но ли е?

Арестантът кимна.

Агентът вдигна съдържанието на портфейла: пари, няколко семейни снимки и една по-избеляла и опърпана.

— Какво е това? — попита.

— Подписът ми.

Делрей показа снимката на Райм. Беше от влак на метрото. Върху единия вагон имаше цветен надпис: „Джакс 157“

— Художник на графити — отбеляза Сакс и вдигна вежди. — При това добър.

— Още ли се водиш Джакс? — попита Райм.

— Обикновено.

Делрей погледна личната му карта.

— За хорицата от транспортното може да си Джакс, но името ти е Алонсо Джаксън. Известен още с артистичния псевдоним Затворник двеста и двайсет деветстотин трийсет и четири от пандиза в красивото градче Алдън, щата Ню Йорк.

— Това Бъфало ли е? — осведоми се Райм.

Съучастникът на Бойд кимна.

— Затворническата връзка. Оттам ли се познавате?

— С кого?

— С Томсън Бойд.

— Не познавам никакъв Бойд.

— Кой тогава те нае? — изкрещя Делрей.

— Нищо не разбирам. Никой не ме е наемал. Кълна се. — Арестантът изглеждаше искрено озадачен. — И какви са тия приказки за газ и така нататък? Аз…

— Дошъл си заради Джинива Сетъл. Въоръжен си и вчера си се навъртал около училището — изтъкна Селито.

— Да, така е.

Той изглеждаше изненадан, че знаят толкова.

— А днес се навърташе тук — продължи Делрей. — Точно за това говорим. Кой те нае?

— Никой не ме е наел. Наистина не ви разбирам.

— Какви са тези книги? — попита Селито.

— Бяха любими на дъщеря ми, когато беше малка. Затова ѝ ги изпратих.

— И таз хубава — измърмори агентът. — Защо тогава плати на онуй хлапе да ги донесе?

Делрей се намръщи. Вече нищо не разбираше.

— Искате да кажете… — смаяно започна Райм.

— Да — с въздишка отвърна Джакс. — Аз съм бащата на Джинива.

35.

— Да започнем отначало — измърмори Райм.

— Опандизиха ме преди шест години. Лежах в „Уенди“.

Затворът със строг режим в Бъфало.

— За какво? — рязко попита Делрей. — За грабежа и убийството, за които знаем ли?

— За въоръжен грабеж, незаконно притежаване на оръжие и нападение.

— Ами опита за убийство?

— Не беше справедлив процес. Задоволиха се с нападение. Пък и не го бях извършил.

— Това е нещо ново — измърмори агентът.

— За грабежа обаче си виновен, нали? — уточни Селито.

— Да.

— Продължавай.

— Миналата година ме сложиха на облекчен режим. Започнах да работя. Ходех на учебни занятия в затвора. Освободиха ме условно преди шест седмици.

— Разкажи за грабежа.

— Ами, преди няколко години бях бояджия, работех в Харлем.

— Графити, а? — попита Райм и кимна към снимката от метрото.

Джакс се засмя:

— Боядисвах къщи. От графити не се печелят пари, освен ако не си Кийт Харинг или някой от хората му. Пък и те са самозванци. Както и да е, бях затънал в дългове. Винъс, майката на Джинива, имаше сериозни проблеми. Не можеше да се откачи от наркотиците. Трябваха ни пари за наема и за адвокати.

На лицето му се изписа искрено съжаление.

— Още когато я свалих, имаше признаци, че не е с всичкия си, ама нали знаете — любовта те заслепява. Заплашваха да ни изхвърлят от апартамента, нямахме пари за дрехи и учебници на Джинива, а понякога дори за храна. Трябваше да осигуря на детето свестен живот. Реших, че ако намеря отнякъде кинти, бих могъл да изпратя Винъс в клиника и да я оправят. А ако не се съвземеше, щях да отведа Джинива и да ѝ осигуря нормален дом.

Един познат, Джоуи Стоукс, ми каза, че планират грабеж в Бъфало. Набелязали една бронирана кола, която обикаляла търговските центрове всяка събота и събирала седмичния оборот. Пазачите били гола вода. Щяло да мине като по масло.

С Джоуи излязохме в събота сутринта. Очаквахме да гушнем петдесет-шейсет бона. — Джакс тъжно поклати глава. — Още не мога да повярвам, че се хванах на въдицата. Щом шофьорът ни даде парите, цялата работа се прецака. Имаше скрита аларма, за която не знаехме. Той я натисна и запищя сирена.

Побягнахме с колата, но стигнахме до железопътна линия, която не ни влизаше в плановете. Имаше спрял товарен влак. Наложи се да се върнем, залутахме се по някакви пътчета и тръгнахме направо през нивите. Спукахме две гуми и побягнахме пеша. След половин час ченгетата ни настигнаха. Джоуи предложи да се отбраняваме, но бях против и извиках, че се предаваме. Джоуи побесня и ме простреля в крака. Ченгетата си помислили, че стреляме по тях. Оттам са обвиненията в опит за убийство.

— Тръгнеш ли по престъпния път, не те чака нищо хубаво — поучително заяви Делрей, който се увличаше по философия и лингвистика.

— Държаха ни една седмица, преди да ми разрешат да телефонирам. Така или иначе не можех да се свържа с Винъс; телефонът ни беше спрян. Адвокатът ми бе някакъв сополанко, току-що завършил университета, и не си мръдна пръста. Обадих се на приятели, но никой не можеше да намери Винъс и Джинива. Бяха ги изхвърлили от апартамента.

Пишех писма от затвора, но все ми ги връщаха. Обадих се на всеки, за когото се сетих. Толкова исках да си върна детето! При първата бременност Винъс пометна. Когато ме пратиха в затвора, изгубих връзка и с Джинива. Исках да си върна семейството.

След като ме пуснаха, дойдох да я търся. Дори изхарчих последните си пари за стар компютър и пробвах да намеря информация в Интернет. Нямах късмет. В Харлем човек лесно може да изчезне. Той просто те поглъща. Вчера сутринта една позната, която работи в Манхатън, научила, че търся детето си. Чула по новините за суматохата около историческия музей — че нападнали някакво момиче, което било на шестнайсет и живеело в Харлем. Веднага се хванах за следата и проверих училищата. Научих, че учи в „Лангстън Хюс“, и отидох да я видя.

— Тогава са те забелязали — вметна Селито. — Край училището.

— Да. Бях там. Когато видях ченгетата, побягнах. След това обаче научих от едно момче къде живее. Отидох днес и смятах да ѝ оставя книгите, но видях как я качихте в една кола и я откарахте.

Джакс кимна към Бел. Детективът се намръщи:

— Вие ли бяхте с количката?

— Да, преструвах се на бездомник. Метнах се на такси и ви последвах.

— Въоръжен — изтъкна Бел.

— Някой иска да нарани детето ми! — сопна се Джакс. — Да, по дяволите, взех си пистолет. Не можех да допусна някой да ѝ направи нещо лошо.

— Използвали ли сте го? — попита Райм.

— Не.

— Ще проверим.

— Извадих го само да заплаша хлапака, който ми показа къде живее. Някой си Кевин, който говореше лоши неща за момичето ми. Не съм го наранил, само намокри гащите, като видя пистолета… Просеше си го. Това е всичко.

— Как се казва жената, която ви се е обадила вчера?

— Бети Карсън. Работи близо до музея. — Джакс кимна към телефона си. — Номерът ѝ е записан. Започва със седемстотин и осем, това е кодът на квартала.

Селито взе мобилния телефон и излезе в коридора.

— Ами семейството ви в Чикаго?

— Какво?

— Съпругата ви казала на Джинива, че сте се преместили в Чикаго и сте се оженили повторно — обясни Сакс.

Джакс ядосано затвори очи.

— Не, не… Това е лъжа. Никога не съм бил в Чикаго. Винъс е искала да настрои дъщеря ми срещу мен… Ужасна жена, как съм могъл да я обичам?

Райм се обърна към Купър:

— Обади се в Управлението на затворите.

— Не, не, моля ви. — По лицето на Джакс се изписа отчаяние. — Веднага ще ме тикнат в затвора. Не мога да се отдалечавам на повече от трийсет километра от Бъфало.

На два пъти исках разрешение да напусна района и ми отказаха. Въпреки това дойдох.

— Мога да го проверя в общата картотека на управлението — предложи Купър след кратко замисляне. — Рутинна проверка. Няма да се усъмнят.

Райм кимна. След малко на екрана се появиха снимката и досието на Алонсо Джаксън. Купър го прочете и обяви/

— Истина е. Условно освобождаване за добро поведение. Има свидетелство за завършен колеж. Като най-близък роднина е спомената Джинива Сетъл.

— Благодаря — облекчено промълви Джакс.

— Каква е историята с книгите?

— Не можех да се появя и да кажа, че съм ѝ баща. Щяхте веднага да ме върнете в пандиза. Купих няколко книги, които съм ѝ чел като малка. За да се увери, че бележката е от мен.

— Каква бележка?

— Написах ѝ бележка и я пъхнах в една от книгите.

Купър извади листчето от „Тайната градина“. На него с красив почерк бе написано: „Мила Джен, това е от баща ти. Моля те, обадѝ ми се.“

Номерът на мобилния му телефон беше написан отдолу.

Селито се върна в стаята и обяви:

— Говорих с госпожа Карсън. Всичко, което той каза, се потвърждава.

— Майката на Джинива ви е била само приятелка, не съпруга, нали? — уточни Райм. — Затова Джинива не е „Джаксън“.

— Да.

— Къде живеете? — поинтересува се Бел.

— Наел съм стая в Харлем. На Сто трийсет и шеста. Смятах да взема Джинива в Бъфало, докато получа разрешение да се върна в Ню Йорк. — Лицето му посърна и Райм видя искрена тъга в очите му. — Сега обаче се съмнявам, че ще стане.

— Защо? — попита Сакс.

Джакс се усмихна тъжно:

— Видях къде живее, в онази хубава къща в Морнингсайд. Радвам се за нея, наистина се радвам. Сигурно е осиновена от добри хора, може би има братче или сестриче, което винаги е искала. Едва ли ще поиска да дойде при мен. Има уреден живот, какъвто не мога да ѝ дам.

Райм погледна Сакс и вдигна вежди. Джакс не забеляза.

Историята му звучеше правдоподобно, но криминалистът бе свикнал да се съмнява във всичко.

— Искам да ви задам няколко въпроса.

— Казвайте.

— Коя е леля ѝ?

— Сестра на баща ми. Лили Хол. Тя му помагаше да ме отгледа. Два пъти е ставала вдовица. Тази година би трябвало да навърши деветдесет. През август. Ако още е жива.

Райм нямаше представа за възрастта или рождения ѝ ден, но името съвпадаше.

— Още е жива.

Джакс се усмихна:

— Радвам се. Тя също ми липсва. И нея не можах да издиря.

— Казали сте на Джинива нещо за думата „сър“ — намеси се Бел. — Спомняте ли си?

— Когато беше малка, я учех да гледа хората в очите, да ги уважава, но никого да не нарича „сър“, докато не си го заслужи.

Детективът от Северна Каролина кимна.

— Кой е Чарлз Сингълтън? — попита криминалистът.

Джакс премигна удивено:

— Откъде знаете за него?

— Тук ние задаваме въпросите — сряза го Делрей.

— Пада ми се пра-пра-прадядо или нещо такова.

— Нещо по-подробно? — подкани го Райм.

— Ами, бил е роб във Вирджиния. Господарят му го освободил заедно с жена му и им дал някаква ферма на север. Сражавал се в Гражданската война. След това се прибрал у дома, работил в стопанството и преподавал в местното училище. Препитавал се, като продавал сайдер на работниците в близките корабни работилници. През войната спечелил няколко медала. Веднъж дори се срещнал лично с Ейбрахам Линкълн в Ричмънд. Непосредствено след завземането му от войските на Съюза. Поне така твърдеше баща ми. — Джакс се засмя тъжно. — След това Ю арестували за кражба, на злато или пари, и лежал в затвора. Като мен.

— Знаете ли какво е станало с него след затвора?

— Не. Не знам. Вярвате ли ми, че съм баща на Джинива?

Делрей погледна Райм и вдигна вежди.

Криминалистът изгледа арестанта от глава до пети и каза:

— Почти. Само още една проверка. Отворете си устата.

* * *

— Ти си баща ми?

Джинива едва си поемаше дъх, виеше ѝ се свят, сърцето ѝ биеше лудо. Внимателно го огледа — лицето, раменете, ръцете му. Отначало не можеше да повярва, но нямаше съмнение — той беше. Още носеше пръстена с гранат, който майка ѝ му бе подарила за Коледа — когато все още празнуваха. Спомените за човека от детството ѝ обаче бяха смътни, като тъмен силует на фона на ярка светлина.

Въпреки шофьорската книжка, снимките на нея и майка ѝ и от надписа върху вагона от метрото тя бе склонна да се усъмни, ако не беше ДНК-тестът, който Купър направи. Нямаше съмнение, че са роднини.

Бяха сами на горния етаж — е, присъстваше и Бел, разбира се. Другите полицаи бяха в лабораторията и още се опитваха да разберат кой стои зад планирания обир на Бижутерийната борса.

Джинива обаче временно бе забравила всичко друго — детективите, убиеца и ужасните събития от изминалите дни. Занимаваше я само един въпрос: Как се е озовал тук баща ѝ? И защо е дошъл?

И най-важното: какво значение имаше това за нея?

Тя кимна към плика и взе книгата от Доктор Зюс.

— Вече не чета детски книжки. — Само това се сещаше да каже. — Преди два месеца навърших шестнайсет.

Искаше да му напомни колко от рождените ѝ дни е пропуснал.

— Купих ги, за да се сетиш, че са от мен. Знам, че вече си голяма за тях.

— Ами другото ти семейство?

Джакс поклати глава:

— Знам какво ти е казала Винъс, Джини.

Тя се подразни, че използва прякора, който ѝ бе измислил преди години: съкратено от „Джинива“ и „джиниъс“ („гений“).

— Измислила си го е, за да те настрои срещу мен. Не е вярно, Джини, никога не бих ви изоставил. Просто ме арестуваха.

— Арестували ли са те?

— Вярно е — намеси се Бел. — Видяхме досието му. Бил е арестуван в деня, когато ви е напуснал. Лежал е в затвора. Преди два месеца са го освободили.

Джакс разказа за грабежа, колко отчаяно се е нуждаел от пари, за да ѝ осигури по-добър живот и да помогне на майка ѝ.

Оправданията му бяха изтъркани. Толкова често ги беше слушала от други хора. От всеки наркопласьор, джебчия, измамник.

„Направих го за теб…“

Тя погледна книгата в ръцете си. Беше използвана. На кого ли е принадлежала, когато е била нова? Къде бяха майката и бащата, които са я купили за детето си? В затвора ли лежаха, или миеха чинии; а може би караха скъпа кола и бяха изтъкнати хирурзи?

Дали баща ѝ не я беше откраднал от някоя антикварна книжарница?

— Дойдох за теб, Джини. Толкова исках да те открия. Още повече се отчаях, когато Бети ми каза, че са те нападнали… Какво стана вчера? Кой те преследва? Нищо не ми казаха.

— Видях нещо — небрежно отвърна тя; не искаше да му дава информация. — Може би съм станала свидетел на престъпление.

Тази насока на разговора не я интересуваше. Тя го погледна и каза по-хладно, отколкото възнамеряваше:

— Мама почина.

Той кимна:

— Научих едва когато дойдох. Но това не ме изненада. Тя беше зле. Може би сега е по-щастлива.

Джинива не беше съгласна. Нищо на небето не може да компенсира нещастието, да умреш сам, със съсухрено тяло и лице, подуто като жълт балон.

Нито страданията от жалкото съществувание, когато се съвкупяваш с непознати за малко дрога, а дъщеря ти чака пред вратата.

Джинива премълча мислите си.

Баща ѝ се усмихна:

— На хубаво място си се уредила.

— Беше временно. Вече не съм там.

— Защо? Къде живееш?

— Още не знам.

Джинива съжали, че го каза. Така му даваше за какво да се хване и той, разбира се, се възползва:

— Пак ще помоля за разрешение да се преместя тук. Когато разберат, че имам семейство, може да позволят.

— Нямаш семейство.

— Знам, че си ми ядосана, скъпа, но ще се реванширам. Аз…

Тя хвърли книгата.

— Шест години нищо. Една думичка. Дори не се обади. Едно писмо не написа.

Очите ѝ се напълниха със сълзи и това още повече я вбеси. Тя ги изтри с трепереща ръка.

— Къде да изпратя това писмо? — прошепна той. — Къде да телефонирам? През цялото време се опитвах да се свържа с теб. Ще ти покажа купчината от писма, които съм ти писал. Връщаха ми ги в затвора. Сигурно има стотина. Опитвал съм всичко. Просто не можех да те открия.

— Добре поне, че дойде да се извиниш. Ако изобщо може да се смята за извинение. Сега можеш да си вървиш.

— Не, мила, чакай…

— Не съм ти „мила“, нито „Джини“ или „дъще“.

— Ще ти се реванширам — повтори той и избърса очи.

Тъгата му — или каквото беше — изобщо не я трогна. Тя изпитваше само гняв.

— Върви си!

— Чакай, мила…

— Не. Тръгвай си!

Детективът от Северна Каролина, експертът по охрана на свидетели, отново съвестно изпълни задълженията си. Стана и мълчаливо, но настоятелно изведе баща ѝ навън. Кимна на момичето, усмихна се окуражително и затвори вратата. Джинива остана сама със себе си.

36.

Докато Джинива разговаряше с баща си на горния етаж, Райм и сътрудниците му търсеха следи към евентуални обири на бижутерийни магазини.

Безуспешно.

Донесените от Делрей материали за пране на пари чрез търговия със скъпоценности бяха за дребни машинации и никоя от тях в Манхатън. В Интерпол и местните полицейски служби също нямаше нищо полезно за случая.

Криминалистът разочаровано поклати глава. В този момент телефонът иззвъня.

— Райм.

— Линкълн, Паркър се обажда.

Експертът по почерците бе анализирал бележката от тайната квартира на Бойд. С Райм размениха по няколко изречения за здравето и семействата си. Приятелката на Кинкейд, агентката от ФБР Маргарет Лукас, била добре, а също и децата им — нейната дъщеря и синът на Паркър, Роби.

Сакс също им предаде поздрави, след което пристъпиха към деловата част.

— Започнах анализа веднага щом получих сканирания текст — обясни Кинкейд. — Съставих профил на автора.

Сериозните анализатори на документи не се стараеха да отгатнат характера на хората по начина им на писане; почеркът бе важен само при установяване на автентичност.

За момента обаче Райм не се интересуваше от това. Паркър Кинкейд имаше предвид езиковите особености на писмото — „странностите“, които бяха забелязали още в началото. Това можеше да се окаже много полезно при търсенето на престъпника. Бруно Хауптман, например, похитителят на бебето на Линдберг, бе заловен благодарение на морфологичния и синтактичния анализ на искането за откуп.

Кинкейд продължи с типичния си ентусиазъм:

— Установих няколко интересни неща. Бележката пред вас ли е?

— Да, гледаме я в момента.

Млада негърка, на означения прозорец на петия етаж, 2 октомври, около 08:30 часа. Видя моя микробус на товари в уличка зад Борсата на бижута. Може да се досети за плановете ми. Убий я.

Кинкейд продължи:

— За начало, авторът очевидно е чужденец. Личи от неправилния словоред и грешките. Също от начина, по който изписва датата: слага деня преди месеца. Часът също е даден по двайсет и четири часовата схема, което е рядкост в Америка. Има още нещо. Той…

— Или тя — прекъсна го Райм.

— Смятам, че е по-скоро мъж — наблегна Кинкейд. — След малко ще ви кажа защо. Най-показателно за определяне на националността му е двучленната именна родителна конструкция.

— Какво?

— Родителната конструкция, начинът за изразяване на притежание. Вашият човек е написал „моя микробус на товари“.

— Ясно.

— Това ме навежда на мисълта, че авторът е арабин.

— Арабин ли?

— Вероятността е около деветдесет процента. Родителната конструкция в арабския се нарича изафет. Притежателните фрази обикновено се образуват по схемата „колата Джон“. Тоест „колата на Джон“. В случая притежателят стои винаги на второ място. Затова пише „микробус на товари“, а не „товарен микробус“. По същия начин „борса на бижута“, вместо „бижутерийна борса“. Това се потвърждава и от липсата на неопределителен член: „уличка“ вместо „една уличка“. Това е характерно за арабите, в чийто език има само определителен член. Е, същото важи и за уелския, но се съмнявам вашият човек да е от Кардиф.

— Браво, Паркър — похвали го Сакс. — Изненадваш ни с познанията си.

От високоговорителчето се чу тих смях:

— През последните години всички в моя бранш, щат — не щат, се ограмотиха по арабски.

— Защо смяташ, че е мъж?

— За колко престъпнички арабки си чувала?

— Не са много… Нещо друго?

— Намерете ми още текстове и ще ги сравня.

— Ще ти се обадим, ако намерим.

Райм поблагодари на Кинкейд и прекъсна връзката. Погледна таблицата, поклати глава и се изсмя мрачно.

— Какво си мислиш, Райм?

— Вече се досещате какви са плановете му, нали? — със зловещ тон попита криминалистът.

Сакс кимна:

— Не смята да ограби борсата. Иска да я взриви.

— Връзва се със сигналите за подготвяни терористични атаки срещу еврейски цѐли — съгласи се Делрей.

— Пазачът на хранилището ми каза, че всеки ден получават пратки от Йерусалим. Добре, да евакуираме и да претърсим борсата.

Сакс извади мобилния си телефон. Райм погледна таблицата и се обърна към Селито и Купър:

— Фалафел и кисело мляко… товарен микробус. Проучете всички ресторанти за арабска кухня около бижутерийната борса. И кой извършва доставките.

Делрей поклати глава:

— Половината град се храни с тия боклуци. На всеки ъгъл можеш да си купиш дюнер и фалафел. Тези… — агентът замълча и с Райм се спогледаха.

— Количките!

— Вчера около музея имаше пет-шест — отбеляза Селито.

— Идеални са за наблюдение — възкликна Райм. — И отлично прикритие. Той ги снабдява всеки ден и никой не обръща внимание. Искам да разбера кой доставя храната на уличните търговци. Действайте!

* * *

Според хигиенната инспекция само две фирми имаха право да снабдяват продавачите на арабска храна около бижутерийната борса. По ирония по-голямата от тях бе собственост на двама братя евреи с близки в Израел — едва ли можеха да бъдат заподозрени.

Другата фирма не притежаваше собствени сергии, но снабдяваше няколко десетки колички за бърза храна в Централен Манхатън. Продаваха дюнери, кебап и фалафели, а също безалкохолни и баналните, но винаги доходни хотдози. Фирмата имаше ресторантче на Броуд Стрийт и бе наела човек да извършва доставките из града.

Когато Делрей и още десетина полицаи се изсипаха в заведението, собствениците с готовност — почти през сълзи от уплаха — отговориха на всички въпроси. Снабдителят им се казваше Бани ад-Дахаб, саудитец с отдавна изтекла виза. Бил от Джида, а в Щатите работил за известно време като инженер. След изтичане на визата се принудил да приема всякакви предложения за работа — като готвач или снабдител на продавачите на ориенталска храна в Манхатън и Бруклин.

Бижутерийната борса бе евакуирана и претърсена, но бомба не се откри. Микробусът на ад-Дахаб бе обявен за издирване. Според собствениците можел да е навсякъде из града; човекът сам определял работния си график.

В такива моменти на Райм му се искаше да крачи нервно из стаята. Къде, по дяволите, беше този човек? Дали в момента микробусът му сновеше по улиците пълен с експлозиви? Може би се беше отказал от бижутерийната борса и бе избрал друга мишена: синагога или бюро на „Ел Ал“?

— Докарайте ми Бойд да го притиснем — извика той. — Искам да знам къде, по дяволите, е този човек!

В този момент телефонът на Мел Купър иззвъня. Последваха го телефоните на Селито и Сакс.

Накрая стационарният апарат в лабораторията зазвъня. Обаждаха се различни хора, но новината бе една и съща. Вече знаеха къде е бомбаджията.

* * *

Беше мъртъв.

Взривът станал на кръстовището на Девето авеню и Петдесет и четвърта улица и като по чудо нямаше жертви.

Ударната вълна била насочена главно нагоре, към покрива. Прозорците се пръснали и стъклата ранили леко неколцина минувачи. Микробусът се подпалил, занесъл и се блъснал в една улична лампа. Пожарникарите от централата на Осмо авеню бързо изгасили огъня и отцепили района. Колкото до шофьора, положението му беше безнадеждно. Двете половини на тялото му лежаха на няколко метра една от друга.

Сапьорите бяха оградили района и сега основната задача на полицаите бе да чакат съдебния лекар и криминалистите.

— На какво мирише? — попита един детектив от местния участък.

Беше прежълтял и му се гадеше от миризмата, за която предполагаше, че е от обгоряла плът. Най-шокиращото бе, че миришеше вкусно.

— На дюнер — през смях отговори негов колега от сапьорите.

— Дюни-какво? — попита пооплешивелият детектив. Мислеше, че е някакво съкращение, например ШИНЕО — шибана до неузнаваемост.

— Гледай. — Сапьорът вдигна парче месо с гумените си ръкавици и го подуши. — Вкусно.

Детективът се засмя нервно, стараеше се да не повърне.

— Агнешко.

— Агне…

— Микробусът е бил натоварен с храна. Извършвал е доставки. Имало е месо, фалафели и други подобни.

— Аха.

От това на детектива не му стана по-добре.

В този момент до тях със свистене на гуми спря червено „Камаро SS“, дяволска кола. Предната броня почти се допря до жълтата ограничителна лента. От автомобила слезе червенокоса красавица, огледа местопроизшествието и кимна на детектива:

— Привет.

Докато слагаше слушалките на радиостанцията си, тя подуши въздуха, като на няколко пъти вдиша дълбоко. Кимна и заговори на микрофона:

— Още не съм започнала огледа, Райм, но по миризмата личи, че е нашият човек.

В този момент високият, пооплешивял детектив си пое дълбоко въздух и каза:

— Извинете ме за момент.

Хукна към близкото кафене, като се молеше да стигне тоалетната навреме.

* * *

Придружена от детектив Бел, Джинива слезе в лабораторията на Райм. Баща ѝ също беше там и гледаше жално като гладно куче.

По дяволите. Тя извърна очи.

— Имам новини — обяви Райм. — Онзи, който е наел Бойд да те убие, е мъртъв.

— Мъртъв ли? Крадецът на бижута?

— Оказа се друго. Бяхме… аз бях на грешна следа. Мислехме, че иска да ограби бижутерийната борса. Оказа се, че е смятал да я взриви.

— Терористи?

Райм кимна към прозрачната папка в ръцете на Амелия Сакс. Съдържаше писмо до „Ню Йорк Таймс“. Пишеше, че взривяването на Бижутерийната борса е поредният удар на правоверните срещу ционистки Израел и неговите съюзници. Бележката до убиеца и картата на западна Петдесет и пета улица бяха на същата хартия.

— Кой е бил? — попита тя.

Опита се да си спомни дали е видяла микробус и арабин на улицата преди една седмица, но не можа.

— Нелегален емигрант от Саудитска Арабия — обясни детектив Селито. — Работил за едно ресторантче. Собствениците умряха от страх. Уплашиха се, че ги подозираме в съучастничество с „Ал-Кайда“… — изкиска се — … което не е изключено. Оказа се обаче, че са чисти. Живеят тук от доста време, дори имат двама синове в армията. Все пак преживяха доста голям шок.

Амелия разказа, че бомбаджията, Бани ад-Дахаб, не бил свързан с други терористи. Бившите му приятелки и колегите му не знаели да се е срещал с подозрителни лица, а джамията, която посещавал, водела умерена политика. Сакс претърсила апартамента му в Куинс и не открила улики, свързващи го с други престъпни групи. Все пак щели да проверят и записа от телефонните му разговори.

— Ще прегледаме още веднъж уликите — обяви Райм, — но сме почти сигурни, че е работил сам. Мислим, че вече си в безопасност.

Приближи се с количката до масата и погледна няколко парчета обгорял метал и пластмаса. Обърна се към Купър:

— Запиши го в таблицата, Мел. Взривното вещество е „Товекс“, има и парчета от приемника, обвивката и детонатора. Всичко е било в кутия, адресирана до бижутерийната борса.

— Защо е избухнало предварително? — попита бащата.

Райм обясни, че е много опасно да се използват дистанционно активируеми бомби в градски условия, защото има много радиосигнали — от детонатори при разрушаване на сгради, радиостанции и много други източници.

— Може да се е самоубил — добави Селито. — Примерно ако е чул, че Бойд е арестуван, а борсата се претърсва за взривове. Осъзнал е, че рано или късно ще го хванем…

Джинива се почувства неловко. Изведнъж хората около нея се превръщаха в непознати. Причината да бъдат заедно вече не съществуваше. Колкото до баща ѝ, той ѝ беше по-чужд и от полицаите. Искаше ѝ се да се върне в стаичката си в мазето при книгите и плановете си за бъдещето — за колежа, Англия, мечтите за Париж и Флоренция.

Амелия обаче я погледна изпитателно и попита:

— Какво смяташ да правиш сега?

Джинива погледна баща си. Какво щеше да стане? Бе намерила баща си, но той беше престъпник и дори нямаше право да бъде в града. Пак можеха да я пратят в сиропиталище.

Амелия погледна Линкълн Райм:

— Докато нещата не се изяснят, защо не се придържаме към досегашния план? Джинива може да остане тук известно време.

— Тук ли? — изненада се момичето.

— Баща ти ще се върне в Бъфало и ще се погрижи да уреди нещата там. Все още не знаят, че е тук.

„Изобщо не смятам да живея с него“ — помисли си Джинива, но замълча.

— Чудесна идея — възкликна Том. — Да, така ще направим — добави с глас, нетърпящ възражения. — Оставаш тук.

— Съгласна ли си? — попита Амелия.

Джинива не можеше да си обясни, защо я канят. Изглеждаше ѝ подозрително. Спомни си обаче, че подозренията я съпътстваха през целия ѝ самотен живот. Замисли се и за друга поговорка за случаи като нейния: човек не избира родителите си.

— Разбира се — отговори.

* * *

Двама полицаи въведоха окования Томсън Бойд. Джинива пак беше в стаята си; охраняваше я Барби Линч.

Криминалистът рядко се срещаше лично с престъпниците. Той беше учен и се интересуваше от самата игра, преследването, не от личността на заподозрените. Нямаше желание да се хвали пред заловените. Не се трогваше от молби и оправдания, не се впечатляваше от заплахи.

Сега искаше да се увери, че Джинива Сетъл е в пълна безопасност. За това трябваше лично да прецени убиеца.

Бойд огледа лабораторията, апаратите, таблицата на дъската. Лицето му бе насинено от боя със Сакс и превързано.

Погледна инвалидната количка.

По лицето му не личеше емоция, нито следа от изненада или интерес. Дори когато кимна на Сакс. Сякаш бе забравил, че почти беше разбила черепа му с камък.

„Някой попитал Бойд как се чувства на електрическия стол. Той отговорил, че не изпитва нищо. Чувствал се «малко изтръпнал». След това често го повтарял. Чувствал се изтръпнал.“

— Как ме открихте? — попита той.

— По две неща — отвърна Райм. — Първо, бяхте избрали неподходяща карта таро. Асоциирах я с екзекуция.

— Обесеният. Прав сте. Не се бях замислил. Просто ми се стори най-страховита.

— Открихме ви заради навика ви — продължи Райм.

— Какъв навик?

— Подсвиркването.

— Наистина си подсвирквам. Старая се да не го правя, когато работя. Понякога обаче не мога да се сдържа. Говорили сте…

— С неколцина души в Тексас.

Бойд кимна, присви очи и погледна криминалиста; очите му бяха кръвясали.

— Научили сте за Чарли Тъкър, този жалък червей. Вгорчаваше последните дни на моите хора. Разправяше им, че щели да горят в ада, врели-некипели за Исус и какво ли не.

„Моите хора…“

— Само поръчката на Бани ад-Дахаб ли изпълнявахте? — попита Сакс.

Бойд примигна удивено; това бе първата емоция, която се изписваше на лицето му.

— Как… — понечи да попита, но замълча.

— Бомбата е избухнала преждевременно. Или пък се е самоубил.

Убиецът поклати глава:

— Не, не беше камикадзе. Сигурно се е взривила предварително. Беше мърляч. Луда глава. Не правеше нещата по правилата. Сигурно я е заредил твърде рано.

— Как се запознахте?

— Той ми се обади. Научил името ми от някакъв затворник, във връзка с „Ислямска нация“.

Такава била работата. Райм се почуди как тексаският надзирател се е свързал с ислямски терористи.

— Тия араби са луди — добави Бойд. — Но плащат добре.

— Ами Джон Ърл Уилсън? Той ли ви правеше бомбите?

— Джони ли? Да. — Бойд поклати глава. — И за него ли разбрахте? Признавам, че сте добри.

— Къде е той?

— Не знам, наистина. Оставяхме си съобщения на гласова поща от улични телефони. Срещахме се в закусвални. Не сме разговаряли много.

— ФБР ще ви разпитва за ад-Дахаб и бомбите, но ние искаме да знаем за Джинива.

— Момичето, което го е видяло да подготвя атентата.

— Искаме да знаем дали животът ѝ още е в опасност.

Бойд поклати глава:

— Доколкото знам, ад-Дахаб работеше сам. Предполагам, че е разговарял с близки в родината си, но не и тук. Нямаше доверие на никого.

Ту заговаряше с тексаски акцент, ту го преодоляваше, сякаш се стараеше да не се издава.

— Ако лъжете и нещо ѝ се случи, ще се постараем да вгорчим остатъка от живота ви — предупреди Сакс.

— Как? — с искрено любопитство попита Бойд.

— Убихте библиотекаря доктор Бари. Нападнахте и се опитахте да убиете полицай. Чакат ви няколко доживотни присъди. Освен това разследваме смъртта на едно момиче вчера на Канал Стрийт. Някой я блъснал пред автобуса близо до мястото, откъдето се измъкнахте от „Елизабет“. Разпитваме очевидци. Ще гниете в затвора до края на живота си.

Той сви рамене:

— Едва ли има значение.

— Нима ви е все едно?

— Вие май не ме разбирате. Това не ме учудва. Разберете, не ми дреме, че ще ме тикнат в затвора. Все едно ми е. Нищо не можете да ми направите. Аз вече съм мъртъв. Не ми дреме дали ще убия някого, човешкият живот няма никакво значение за мен. — Бойд погледна Амелия Сакс. — Виждам как ме гледате. Сигурно се чудите какво е това чудовище, което стои пред вас. Истината е, че вие ме направихте такъв.

— Ние ли?

— О, да, госпожо… Нали знаете какво работех.

— Екзекутор — намеси се Райм.

— Точно така. Нека да ви кажа нещо за тази професия. Можете да намерите имената на всеки човек, екзекутиран законно в Съединените щати. Броят е голям. Можете да намерите имената на всички свещеници, които са чакали до полунощ, в случай че осъденият поиска да се причести. Можете да намерите имената на всички жертви на тези престъпници и на най-близките им хора. Знаете ли обаче кое име не можете да узнаете отникъде?

Той огледа полицаите в стаята:

— Нашите имена, на хората, които натискат копчето. На екзекуторите. Никой не се сеща за нас. Всички се тревожат как смъртното наказание се отразява на близките на осъдените. На обществото. На семействата на жертвите. Да не говорим за човека, когото убиват като куче. Никой обаче не се замисля за палача. Никой не се интересува какво става с нас.

С дни живеем сред нашите хора, осъдените на смърт. Опознаваме ги. Разговаряме с тях. За всичко под слънцето. Някой чернокож те пита защо бял, който е извършил същото престъпление като него, получава доживотна или дори полека присъда. Някой мексиканец се кълне, че не е извършил изнасилването и убийството, за които са го осъдили. Той просто си е купувал бира, когато полицията го е хванала, и дори не е разбрал как се е озовал на електрическия стол. След една година правят ДНК-тест и откриват, че са убили невинен човек. Сблъскваш се с това всеки ден. Уважаваш ги, защото те уважават. Опознаваш ги. И после… после ги убиваш. Сам-самичък. Със собствените си ръце натискаш копчето, завърташ ключа… Това те променя. Има един израз. „Жив мъртвец“. Имат предвид затворника. Но всъщност това сме ние. Палачите. Ние сме живите мъртъвци.

— Ами приятелката ви? — промълви Сакс. — Как можахте да я застреляте?

Бойд замълча. За първи път лицето му помръкна.

— Поколебах се за този изстрел. Надявах се да почувствам нещо, което няма да ми позволи да я прострелям. Да почувствам, че тя означава много за мен. Щях да я оставя и да се спасявам сам. Но… — Поклати глава. — Това не стана. Погледнах я и не почувствах нищо. Помислих си, че има смисъл да я прострелям.

— Ами ако децата бяха в там — потресено попита Сакс. — Щяхте ли да простреляте някое от тях, за да улесните бягството си?

Той се замисли за миг.

— Това може би щеше да подейства, нали? Щяхте да спрете, за да спасите детето и нямаше да ме подгоните. Както обичаше да казва баща ми, „всичко е въпрос на мащаб“.

Лицето му се проясни, сякаш най-после бе получил отговор на някакъв важен въпрос, дилема, която го е измъчвала дълго време.

„Обесеният… Картата често предсказва примирение, край на борбата, приемане на действителността.“

Бойд погледна Райм:

— Сега, ако нямате нищо против, бих искал да се връщам у дома.

— У дома?

Той ги изгледа странно.

— В затвора, разбира се.

Какво друго би могло да бъде?

* * *

Баща и дъщеря излязоха от метрото на Сто трийсет и пета улица и тръгнаха към гимназия „Лангстън Хюс“.

Джинива не искаше баща ѝ да идва, но той настоя да я пази и Райм и Бел го подкрепиха.

„Освен това — размишляваше тя, — утре трябва да съм в Бъфало, ще го изтърпя час-два.“

Той кимна към станцията на метрото:

— Обожавах да пиша върху вагоните. Боята хващаше добре. Много хора виждаха надписите ми. През седемдесет и шеста изрисувах цял вагон, от край до край. Тази година празнуваха двестагодишнината от независимостта. В залива имаше много кораби. На един от тях имаше мой надпис, показаха го пред Статуята на свободата. — Той се засмя. — Чух, че от пътното оставили надписа ми върху вагона цяла седмица, преди да го заличат. Може би не са имали време, но ми се иска да вярвам, че на някого му е харесало и затова са го оставили малко повече от обикновеното.

Джинива изръмжа. И тя имаше какво да му разкаже. Отсреща беше сградата, където бе работила, когато я уволниха. Как би реагирал баща ѝ, ако научи, че е чистила надписи от стените? Може би дори бе заличила някой от неговите. Изкушаваше се да му каже. Но замълча.

При първия уличен телефон на булевард „Фредерик Дъглас“ Джинива спря и бръкна в джоба си за монети. Баща ѝ ѝ подаде мобилния си.

— Оставѝ.

— Не, вземи го.

Тя отказа, пусна няколко монети и се обади на Лакиша. Баща ѝ прибра телефона си и се отдалечи; приличаше на малко дете пред магазин за бонбони.

Тя му обърна гръб, когато приятелката ѝ се обади.

— Ало?

— Киш, аз съм, Джен.

— Дявол го взел, момиче, къде се затри? Не съм спряла да зяпам телевизора, надявах се да те видя.

— Всичко свърши, Киш.

Тя обясни за бижутерийната борса и планирания атентат.

— Така значи? Мамка му. Терористи. Тръпки да те побият. Добре ли си?

— Всичко е точно. Наистина.

Джинива чу друг глас, мъжки; говореше нещо на приятелката ѝ, която за момент постави ръка на слушалката.

Спореха за нещо.

— Слушаш ли, Киш?

— Да.

— Кой е там?

— Никой. Къде си сега? Махна ли се от ония катакомби?

— Пренесох се у полицая с инвалидната количка и приятелката му.

— Там ли си сега?

— Не, в центъра. Отивам на училище.

— Сега ли?

— Искам да си видя домашните.

След кратка пауза Лакиша заяви:

— Слушай, ще дойда в училището. Искам да те видя, момиче. Кога ще си там?

Джинива погледна баща си, който стоеше наблизо с ръце в джобовете; все още оглеждаше улицата. Реши да не споменава за него пред Киш или когото и да било другиго, поне засега.

— Да го отложим за утре, Киш. Нямам време.

— Мамка му, момиче.

— Наистина. По-добре утре.

— Както кажеш.

Връзката прекъсна. Джинива остана още няколко секунди; не ѝ се искаше да се връща при баща си.

Накрая затвори и пак тръгнаха към училището.

— Знаеш ли какво е имало там, на три или четири пресечки? — попита той и посочи на север. — „Кварталът на копнежа“. Виждала ли си го?

— Не — измърмори тя.

— Някой ден ще те заведа. Преди сто години един предприемач, някой си Кинг, построил три големи блока и много къщи. Наел трима от най-добрите архитекти в страната и им казал да действат. Хубави къщи. Официалното название било Образцови жилища „Кинг“, но го прекръстили на „Квартал на копнежа“, защото били толкова хубави, че хората копнеели да живеят там. Уилям Ханди е живял там известно време. Знаеш ли го? Бащата на блуса. Най-великият композитор на всички времена. Тук веднъж направих една рисунка. Разправял ли съм ти? Отидоха ми десет спрея. Два дни си играх. Портрет на самия Ханди. Снимаха я за „Таймс“. — Той кимна на север. — Беше ей там…

Тя спря и сложи ръце на кръста си.

— Стига!

— Какво има, Джини?

— Просто млъкни. Не искам да те слушам.

— Ама…

— Тези глупости не ме интересуват.

— Знам, че ми се сърдиш, скъпа. Разбирам те. Виж, наистина сгреших. Но това е минало. Сега съм друг човек. Всичко ще се промени. Никога няма да те пренебрегвам пак, както направих заради майка ти. За теб трябваше да се грижа, не да ходя в Бъфало.

— Не! Ти нищо не разбираш! Не става дума за миналото. Просто не искам да съм част от скапания ти свят. Не ме интересува тоя квартал. Не ме е грижа за блуса и джаза. Нито за Харлемския ренесанс. Мразя Харлем. Тук има само стрелби, наркотици и изнасилвания, евтини курви и джебчии. Момичетата се интересуват само от парцалки и прически. Освен това…

— И на Уолстрийт има мошеници, и в Ню Джърси има мафия, и в Уестчестър има мизерия.

Тя продължи, сякаш не го чу:

— Момчетата само си мислят кое момиче да вкарат в леглото си. Пълно е с глупаци, които говорят като малоумни. И…

— Какво му е на афро-американския?

Тя се изненада:

— Откъде знаеш това?

Баща ѝ никога не беше говорил на негърски жаргон — бе получил добро образование (поне преди да започне „кариерата“ си в похабяването на обществена собственост). Повечето чернокожи обаче не знаеха официалното название на жаргона си — афро-американски английски.

— В затвора завърших гимназия и колеж.

Тя не коментира.

— Учих главно литература и филология. Няма да ми помогне да си намеря работа, но това ми беше интересно. Винаги съм обичал да чета книги, знаеш го. Учих литературен английски, но също и жаргон. Не виждам нищо лошо в него.

— Ти ли ми го казваш? Самият ти не го говориш.

— Не съм израснал с него. Както не съм говорил френски или мандинго.

— Писна ми от хора, които не могат да приказват правилно.

Баща ѝ сви рамене:

— Много от тези думи идват от староанглийски корени. Използвали са се и в кралското семейство. В преводи на Библията. Това не са негърски думи. Някои се срещат в произведенията на Шекспир.

Тя се изсмя:

— Опитай се да си намериш работа, ако говориш жаргон.

— Добре, ами ако си французин или руснак и кандидатстваш за същата работа? Дали шефът ще им даде шанс, ще се поинтересува дали са добри работници, дали са интелигентни, дори да говорят, по-различно английски? Може би проблемът е, че шефовете използват езика като повод да не наемат някого. — Той се засмя. — През следващите години на нюйоркчани ще им се налага да разбират испански и китайски. Защо не и негърски?

Логиката му я ядоса още повече.

— Аз обичам нашия език, Джини. Звучи ми съвсем естествено. Кара ме да се чувствам у дома. Виж, имаш право да ми се сърдиш за онова, което направих. Но не за това кой съм и откъде произхождам. Това е моят дом. И знаеш ли какво прави човек с дома си? Променя, което може, и се научава да се гордее с него.

Джинива затвори очи и закри лицето си с ръце. През всичките тези години бе мечтала да има поне един близък човек до себе си — не цели двама родители, но поне един човек, която да я чака вкъщи, да ѝ помага за домашните, да я буди сутрин. Когато видя, че това няма да стане, тя успя да уреди живота си и постепенно се опитваше да се измъкне оттук. Сега този човек от миналото идваше и се опитваше да я върне в блатото.

— Аз не искам това — прошепна тя. — Искам нещо повече от тази проклета свинщина.

Махна към улицата.

— О, Джинива, разбирам те. Само се надявам да изживеем заедно няколко щастливи години тук, преди да поемеш по широкия свят. Дай ми шанс да се реванширам за онова, което ти причинихме, аз и майка ти. Ти заслужаваш по-добро бъдеще… Но миличка, посочи ми поне едно място, което да е съвършено. — Той се засмя и премина на жаргон. — Казваш, че тук е свинщина. Да, така е, мамка му. Ама навсякъде има свинщина, скъпа. Къде няма?

Баща ѝ я прегърна през рамото. Джинива настръхна, но не се опита да го отблъсне. Заедно тръгнаха към училище.

* * *

Лакиша Скот седеше вече половин час на една пейка в парк „Маркъс Грейви“. Беше дошла направо от ресторанта, където работеше.

Запали още една „Мерит“ и се замисли: някои неща правим, защото искаме, а някои — защото трябва. За да оцелеем.

Сега тя правеше нещо, което трябваше да направи.

Защо, по дяволите, Джинива не си призна, че смята да се махне завинаги от града?

Сигурно заминаваше за Детройт или Алабама.

Можеше да каже поне: „Съжалявам, Киш, вече няма да се виждаме. Завинаги. Чао.“

Така нямаше да има проблем.

Защо, защо, защо?

Джен ѝ беше казала къде отива. Сега Киш нямаше начин да се размине с приятелката си. По телефона се постара да звучи нормално, та Джинива да не заподозре нещо. Сега обаче, в парка, тя изпита тъга.

„Леле, колко е гадно.

Ама няма как“

Някои неща се налага да направим…

„Стига, бе — рече си Киш. — Забрави. Стига си киснала ТУК. Действай…“

Смачка цигарата и излезе от парка. Тръгна по „Малкълм Екс“, покрай наредените една до друга църкви, бяха навсякъде. На Възнесението, на Витлеемското общество, Църква на ефеските адвентисти, баптистки — те бяха най-много. Имаше една-две джамии, синагога.

Имаше и много магазини: „Папая кинг“, билкова аптека, магазин за фракове под наем, бюро за осребряване на чекове. Мина покрай малък автосервиз; собственикът седеше отвън и държеше два залепени с тиксо микрофона на диспечерската радиостанция, чиито дълги кабели се скриваха в тъмното помещение отзад. Той ѝ се усмихна любезно. Лакиша им завиждаше: на свещениците в мрачните преддверия на храмовете под неонови кръстове, на безгрижните продавачи, които пъхаха топли кренвирши в меки питки, на дебелака с евтиния стол и прецакания микрофон.

Не предаваха никого.

Не бяха изменили на най-добрата си приятелка.

Лакиша направи голям балон с дъвката и стисна чантичката си с дебелите си пръсти с лакирани в черно и жълто нокти. Три доминиканчета се опитваха да я задяват.

— Ей, шшш.

Нарекоха я „сладурана“, нарекоха я „парче“.

— Ей, шшш.

Киш бръкна в чантичката си и стисна автоматичния нож. Изкушаваше се да им го покаже, само да ги сплаши, но се отказа. В училището я чакаха достатъчно неприятности.

— Ей, шшш.

С треперещи ръце отвори дъвките. Лапна две и се опита да се вбеси.

„Ядосай се, момиче. Помисли си за всичко, с което те дразни Джинива, всичко, което тя има, а ти никога няма да притежаваш.“ Тая кучка бе толкова умна, че това я обиждаше, идваше на училище всеки божи ден, поддържаше фигурата си на бяла кокона, без да изглежда като болна от СПИН, устояваше на момчетата и поучаваше другите момичета, сякаш им беше майка.

Сякаш бе нещо повече от тях.

Да, ама не беше. Джинива Сетъл бе обикновено дете с разбито семейство.

Беше една от тях.

Как само можеше да те погледне в очите и да каже: „Ти можеш, момиче, можеш да се измъкнеш оттук, светът е пред теб.“

„Не, кучко, понякога не можеш. Понякога не е по силите ти. Понякога някой трябва да ти помогне. Трябва ти някой с кинти, някой да те пази.“

За момент гневът ѝ срещу Джинива се разгоря и тя още по-силно стисна презрамката на чантичката си.

Но не можеше да го задържи. Гневът изчезна, разнесе се като бебешката пудра, която поръсваше върху дупенцата на братовчедчетата си.

Когато минаваше покрай „Линъкс терас“, на път към училището, Лакиша си даде сметка, че не може да разчита на гнева или на оправдания.

Можеше да разчита само на оцеляването. Понякога човек трябва да се погрижи сам за себе си и да поеме ръката на онзи, който предлага да му помогне.

Някои неща правим, защото трябва…

Това беше едно от тях.

37.

В училище Джинива взе домашните си. Да не повярваш — задачата ѝ по литература бе да напише доклад по „Завръщане в Харлем“ от Клод Макей, първата книга бестселър от чернокож автор, написана през 1928 година.

— Не може ли Е. Е. Къмингс или Джон Чийвър?

— Сега учим чернокожи автори, Джинива — изтъкна учителят.

— Тогава Франк Йърби или Октавия Бътлър.

— О, те са прекрасни писатели, Джен, но не са писали за Харлем. Това е темата за този срок. Давам ти Макей, защото мисля, че ще ти хареса. Той е сред най-противоречивите писатели от Ренесанса. Макей е бил критикуван много, защото отразява лошата страна на Харлем. Пише за примитивните аспекти на квартала. Това не се е харесвало на Дюбоа и други интелектуалци от онова време. Точно по твоята специалност.

„Баща ми сигурно може да ми превежда — вкисна се тя. — Нали толкова обича квартала и местния жаргон.“

— Пробвай. Сигурен съм, че ще ти хареса.

„О, не, няма“ — помисли си Джинива.

Баща ѝ я чакаше пред училището. Отидоха на близката автобусна спирка. Внезапно излезе вятър, вдигна прах и те затвориха очи. Бяха постигнали някакво примирие и тя се съгласи да я заведе на някакъв ямайкски ресторант, който толкова обичал навремето.

— Там ли е още? — хладно попита Джинива.

— Не знам, но можем да открием нещо друго. Ще експериментираме.

— Нямам много време — отбеляза тя и потрепери от студа.

— Кога ще дойде автобусът?

Джинива погледна към отсрещния тротоар и се намръщи. Само това ѝ липсваше. Видя Лакиша. Толкова типично за нея — не я беше послушала и бе дошла.

Киш ѝ помаха.

— Коя е тази? — попита баща ѝ.

— Една приятелка.

Лакиша погледна подозрително баща ѝ и ѝ махна да се приближи.

Нещо не беше наред. Киш се усмихваше, но личеше, че нещо я тревожи. Може би се питаше какво прави Джинива с този човек.

— Чакай тук — каза Джен на баща си.

Тръгна към Лакиша, която примигна и си пое дълбоко въздух. Бръкна в чантичката си.

„Какво означава това?“ — запита се Джинива. Приближи се до приятелката си. Киш се подвоуми, пристъпи към нея.

— Джен.

Джинива се намръщи:

— Момиче, какво има…

В този момент до тях спря кола. Джинива се сепна. Вътре беше училищната психоложка, госпожа Бартън.

— Здравей, Джинива. За малко да те изпусна.

— Здравейте — отвърна предпазливо момичето; не знаеше кои подробности за родителите ѝ са известни на жената.

— Помощничката на господин Райм ми каза, че са хванали нападателя. И че родителите ти най-после са се върнали.

— Баща ми. — Джинива посочи към другия тротоар. — Ето го там.

Психоложката изпитателно изгледа мъжа с избелялата фланелка и окъсаното палто.

— Всичко наред ли е?

Лакиша се отдръпна и се намръщи. Изглеждаше още по-разтревожена от преди. По телефона звучеше весело, но може би се бе преструвала. И с кого бе разговаряла?

„Никой…“

Тук имаше нещо.

— Джинива? — попита госпожа Бартън. — Добре ли си?

Тя погледна психоложката.

— Извинявайте. Да, добре съм.

Жената отново погледна баща ѝ, после се обърна към Джинива, която сведе очи.

— Има ли нещо нередно.

— Ами…

— Какво става тук?

— Аз…

Нямаше как да крие повече.

— Добре, вижте, госпожо Бартън. Съжалявам. Не бях съвсем честна с вас. Баща ми не е професор. Беше в затвора, но вече е на свобода.

— Къде си живяла досега?

— Сама.

— Ами майка ти?

— Почина.

Жената се намръщи:

— Съжалявам… Сега с баща си ли ще живееш?

— Още не сме го обсъждали. Преди това трябва да уреди някои неща в съда. — Каза го, за да печели време; почти бе измислила вариант, при който баща ѝ щеше да поеме попечителство върху нея, но тя пак щеше да живее сама. — Ще остана за няколко дни у господин Райм и Амелия.

Жената пак погледна баща ѝ, който се усмихна смутено.

— Странно.

— Не искам да отида в сиропиталище — заяви Джинива.

— Не мога да изгубя всичко, което съм постигнала. Ще избягам. Ще…

— По-спокойно, де — прекъсна я с усмивка жената. — Засега няма да повдигаме въпроса. Мисля, че достатъчно преживя. След няколко дни ще поговорим. Къде отивате сега?

— У господин Райм.

— Ще ви закарам.

Джинива махна на баща си да се приближи. Той дойде и момичето го представи на психоложката.

— Приятно ми е, госпожо. И благодаря, че се грижите за Джинива.

— Хайде, качвайте се.

Джинива погледна отсрещния тротоар. Киш още беше там.

— Трябва да тръгвам — извика. — Ще ти се обадя. Направи жест, сякаш говори по телефона.

Лакиша кимна смутено и извади ръката от чантичката си.

Джинива се качи отзад. Погледна през задното стъкло, Киш я гледаше мрачно.

Госпожа Бартън потегли, а баща ѝ отново заразправя някакви глупости как веднъж нарисувал нещо за братята Колиър. Хоумър и Лангли. Живеели на Сто двайсет и осма и Пето. Били саможивци и пълни откачалки. Живеели в постоянен страх от престъпници, били се барикадирали в апартамента си, залагали капани и не изхвърляли нищичко. Единият загинал, смачкан под планина от вестници, които бил събрал. След смъртта им в жилището намерили стотици тонове боклук.

— Чували ли сте за тях? — попита Джакс.

Психоложката каза, че имала някакви спомени.

— Не — отвърна Джинива и добави мислено: „И хич не ми дреме!“

* * *

Докато Мел Купър подреждаше уликите от взрива, Линкълн Райм преглеждаше някои от докладите, които бяха получили.

Екип от ФБР под ръководството на Делрей бе заловил Джон Ърл Уилсън, чиито отпечатъци бяха открити върху взривното устройство в тайната квартира на Бойд. Щяха да го доведат за разпит у Райм.

Телефонът на Бел иззвъня.

— Ало… Луис. Какво?

Детективът наклони главата си на една страна и се заслуша.

Луис…

Сигурно беше Мартинес, който следеше Джинива и баща ѝ пеша, след като тръгнаха от къщата на Райм към „Лангстън Хюс“.

Не се съмняваха, че Джакс, Алонсо Джаксън, е баща на момичето, че не представлява заплаха и че терористът е работил сам, но не биваше да оставят Джинива без надзор, поне още известно време.

Нещо беше станало. Личеше по погледа на Бел. Детективът каза на Мел Купър:

— Трябва да проверим регистрацията на една кола. Бързо.

Записа номера на листче и го подаде на техника, след като затвори телефона.

— Какво е станало? — попита Райм.

— Джинива и баща ѝ са чакали автобус пред училището. При тях спряла кола и те се качили. Луис не го очаквал и не успял да изтича достатъчно бързо, за да ги спре.

— Кола ли? Кой е карал?

— Дебела негърка. Ако съдя по описанието, май е онази психоложка, Бартън.

„Няма за какво да се тревожим“ — помисли си Райм. — „Може би просто ги е видяла и е предложила да ги закара.“ Информацията за автомобила се появи на монитора.

— Какво е положението, Мел?

Купър се втренчи в екрана. Въведе няколко команди. Накрая погледна Райм и измърмори:

— Имаме проблем.

* * *

Госпожа Бартън караше на юг през центъра на Харлем. Движението беше натоварено. Намали скоростта, когато минаваха покрай поредната стара къща в реконструкция.

Бащата на Джинива поклати глава:

— Гледайте. — Кимна към една реклама. — Предприемачи, банки, архитекти. — Засмя се мрачно. — Обзалагам се, че нито една от тези фирми не е на чернокожи.

„Колко си жалък — помисли си Джинива. — Няма ли да млъкнеш най-после?“

— Какво толкова плачеше за миналото?

Психоложката сви рамене:

— Напоследък много се работи.

Рязко зави в една уличка между стари изтърбушени сгради и някакъв изкоп.

Бащата на Джинива я погледна въпросително и госпожа Бартън обясни:

— За по-пряко.

— По-пряко ли?

— За да избегнем задръстванията.

Той се огледа и присви очи.

— Глупости.

— Татко! — извика Джинива.

— Познавам, този квартал. Улицата е затворена. Разрушават една стара фабрика.

— Не — спокойно възрази госпожа Бартън, — преди няколко дни минах оттук и…

Джакс обаче с все сила дръпна ръчката спирачка и завъртя волана наляво. Колата се блъсна с трясък в една сграда.

Джакс хвана ръката на психоложката и закрещя:

— Тя е от тях, слънчице. От убийците! Бягай!

— Не, татко, полудя ли? Не може…

В този момент жената извади револвер. Насочи го към гърдите на баща ѝ и стреля. Той се разтресе и притисна с ръце раната.

— Ох! Боже мили!

Джинива се отдръпна, но дебеланата се извъртя и насочи оръжието към нея. Точно когато дърпаше спусъка, Джакс я удари с юмрук в лицето и я зашемети. Върху Джинива се посипаха искри и барут, но куршумът не улучи. Задното стъкло се пръсна на хиляди парченца.

— Бягай, миличко! — изкрещя баща ѝ и се свлече върху таблото.

„Хванете я, смачкайте ѝ фасона, смачкайте кучката…“

Разплакана, Джинива се измъкна през разбитото стъкло, падна на земята, изправи се и побягна между мрачните порутени сгради.

38.

Алина Фрейзър — която се представяше за психоложката Патриша Бартън — не беше хладнокръвна като партньора си. Томсън Бойд имаше ледено спокойствие. Нищо не можеше да го впечатли. Алина обаче беше емоционална личност. С гневни ругатни тя се прехвърли през тялото на бащата на Джинива, измъкна се през вратата и се заоглежда за момичето.

Беше бясна, че Бойд е в затвора и че момичето се измъкна.

Задъхваше се. Пак огледа пустата улица. Къде се е скрила малката кучка?

Мярна нещо сиво в далечината. Джинива бе пропълзяла под един очукан син контейнер, за да се скрие в строежа. Алина се затича натам. Беше дебела, но и доста яка и чевръста. В затвора човек или се размеква, или става твърд като камък. Тя беше от вторите.

В началото на деветдесетте Фрейзър бе водачка на банда момичета, които крадяха от минувачите около „Таймс скуеър“ и в Горен Уестсайд. Кой би се усъмнил в група тийнейджърки с пликове от шикозни бутици. Ненадейно изваждаха ножовете и богатите кучки се разделяха с мангизите и бижутата си. Няколко години лежа за непредумишлено убийство — можеха да я тикнат за повече, но прокурорът беше някакъв келеш и се прецака. След като я пуснаха, тя се върна в Ню Йорк. Запозна се с Бойд покрай гаджето си. Когато я покани на кафе, тя си помисли, че е от ония шантави бели, дето си падат по черни момичета, но се оказа съвсем друго. Той я погледна с безжизнените си очи и ѝ предложи да му помага в работата.

Работа ли? Отначало си помисли за наркотици, търговия с оръжие или крадени вещи.

Той обаче шепнешком ѝ обясни с какво се занимава.

Алина не повярва на ушите си.

Томсън ѝ обеща петдесет бона за една няколкодневна задачка.

Как да не приемеш?

За Джинива щяха да получат пет пъти по толкова. Освен това Бойд ѝ обеща допълнителни петдесет хиляди, ако сама убие момичето. Цената се оказа оправдана, защото това бе най-трудното от всички убийства, по които работеха заедно. След неуспешния опит в музея Бойд ѝ се обади за помощ, Фрейзър, която бе по-умната в екипа, предложи да се представи за училищна психоложка и си извади фалшива карта. Започна да звъни по училищата в Харлем, като искаше да говори с някой учител на Джинива Сетъл. Получаваше различни варианти на „съжалявам, нямаме такава ученичка“, докато от „Лангстън Хюс“ ѝ отговориха, че Джинива учи там. Фрейзър облече евтин костюм, окачи си фалшивата служебна карта и влезе в гимназията, сякаш бе у дома си.

Там научи за тайнствените родители на момичето, за апартамента на Сто и осемнайсета улица и (от детектив Бел и колегите му) за къщата в Западен Сентрал Парк и кой я охранява. С тази информация помагаше на Бойд да планира ударите.

Бе наблюдавала апартамента на момичето — докато стана твърде напечено. (Една патрулна кола я спря за проверка, но се оказа, че не търсят нея.)

Фрейзър убеди един пазач в гимназията да ѝ даде записите от системата за охрана и използва това като повод да влезе в дома на инвалида, където получи още информация за момичето. Странно, но точно човекът, когато застреля сега — бащата! — ѝ осигури възможността да изиска и занесе видеокасетата.

След това обаче заловиха Бойд (той през цялото време ѝ повтаряше колко способни са тези детективи) и ако искаше останалите 125 000 долара, Алина Фрейзър трябваше да довърши работата.

Задъхана, дебеланата спря на десетина метра от рампата, водеща към дъното на изкопа. Присви очи срещу ниското слънце на запад и се заоглежда за момичето. „Кучко, покажи се.“

Пак нещо помръдна. Джинива се беше отдалечила в другия край на строежа, криеше се зад машини и купчини строителни материали. Изчезна зад един варел.

Фрейзър се дръпна на сянка, за да вижда по-добре, прицели се и стреля. Куршумът издрънча във варела.

Стори ѝ се, че отзад се вдигна пръст. Дали улучи момичето?

Не, Джинива побягна покрай натрупани като стеничка тухли, камъни, тръби, Фрейзър пак стреля.

Момичето падна от другата страна на стеничката и изпищя. Нещо се вдигна във въздуха. Прах или пръст? Или кръв?

Дали улучи? Фрейзър стреляше добре — с гаджето си, контрабандист на оръжие в Нюарк, често се упражняваха да стрелят по плъхове в покрайнините на града. Мислеше, че е улучила. Трябваше да побърза, някой сигурно бе чул изстрелите. Много хора не биха им обърнали внимание, щяха да си помислят, че на строежа още има работници — но поне двама съвестни граждани щяха да се обадят в полицията.

„Е, хайде, отиди да провериш…“

Тя бавно заслиза по рампата, като внимаваше да не се подхлъзне; беше много стръмно. Внезапно от улицата засвири клаксон. От нейната кола.

Мамка му, помисли си гневно. Бащата на момичето беше жив.

Фрейзър се подвоуми, но бързо взе решение. Трябваше час по-скоро да се маха. Да довърши бащата. Джинива най-вероятно бе улучена и нямаше да издържи дълго. Но дори да беше само ранена, Фрейзър щеше да я намери по-късно. Имаше много възможности.

Проклет клаксон… Звучеше по-силно от гърмежите и сигурно привличаше вниманието. По-лошо — от него нямаше да чуе звука от полицейски сирени, Фрейзър с мъка се изкачи по рампата. Колата обаче бе празна. Бащата на Джинива се беше измъкнал. Кървави следи водеха към близкия вход, където видя тялото му. Ето каква била работата: преди да изпълзи, беше затиснал бутона на клаксона с крика.

Разгневена, Фрейзър го освободи.

Пронизителният звук секна.

Тя хвърли крика на задната седалка и погледна тялото. Беше ли мъртъв? Дори да не беше, скоро щеше да бъде. Тя тръгна към него. Изведнъж спря и се намръщи. Ако е толкова тежко ранен, как е отворил багажника, извадил крика и затиснал волана?

Тя спря и се огледа.

Мярна рязко движение отдясно, чу свистене и нещо желязно я фрасна през ръката. Револверът отхвърча; болката прониза цялото ѝ тяло. Дебелината изпищя, падна на колене и посегна към оръжието с лявата си ръка. Точно когато го хвана, Джинива отново замахна с железния лост и я удари по рамото, Фрейзър падна и револверът отхвърча надалеч. Заслепена от болка, дебелината се извъртя и хвана момичето, преди да замахне за трети път. Джинива падна тежко, не можеше да се поеме въздух.

Дебеланата запълзя към револвера, но Джинива се хвърли напред и я захапа за счупената китка. Болката разтресе тялото ѝ като електрически ток. Фрейзър замахна със здравата си ръка и удари момичето в лицето. Джинива изпищя и падна по гръб. Фрейзър несигурно се изправи, държеше окървавената си, счупена китка, и изрита момичето в корема. Джинива повърна.

Фрейзър се олюля и се огледа за револвера, който беше на три метра от нея. Нямаше нужда и не искаше да го използва. Лостът щеше да свърши работа. Кипяща от гняв, Фрейзър вдигна желязото и се приближи до момичето. Изгледа го с омраза и вдигна лоста. Джинива се сви и закри лицето си с ръце.

Отзад някой изкрещя:

— Стой!

Фрейзър се обърна. Червенокосата полицайка от къщата на инвалида бавно се приближаваше към нея; с две ръце държеше голям пистолет.

Алина Фрейзър погледна лежащия наблизо револвер.

— Само ми дай повод — изсъска полицайката. — Това чакам.

Фрейзър сви рамене и захвърли лоста. Коленете ѝ омекнаха и тя седна на земята. Притисна счупената си ръка.

Полицайката се приближи и изрита револвера и лоста настрани. Джинива се изправи и с несигурна походка тръгна към двама приближаващи се тичешком санитари. Заведе ги при баща си.

— Имам нужда от лекар — жално промълви Фрейзър.

— Ще си изчакаш реда — измърмори полицайката и стегна китките ѝ с пластмасови белезници.

„И все пак внимателно въпреки обстоятелства“ — учуди се Фрейзър.

* * *

— Състоянието му е стабилно — обяви Селито, след като се свърза с Презвитерианската болница. — Не знам какво означава това, но така казват лекарите.

Райм кимна. Каквото и да означаваше „стабилно състояние“, Джакс Джаксън беше жив. Новината зарадва криминалиста — заради Джинива.

Момичето имаше само леки ожулвания и натъртвания и вече беше изписано.

На косъм успяха да я спасят от съучастничката на Бойд. Мел Купър провери номера на колата, в която се бяха качили Джинива и баща ѝ, и се оказа, че е регистрирана на някоя си Алина Фрейзър. От електронните картотеки на полицията научиха за едно дело за убийство в Охайо и две нападения с оръжие в Ню Йорк, а също че има досие като непълнолетна, но то беше секретно.

Селито обяви колата на Фрейзър за спешно издирване. Скоро един пътен полицай съобщи, че автомобил, отговарящ на описанието, е забелязан при един строеж в Харлем. Наблизо се чували изстрели. Амелия Сакс се метна на шевролета си и хвана престъпничката точно когато се канеше да пребие Джинива.

Разпитаха Фрейзър, но и тя като съучастника си не беше склонна да сътрудничи. Райм предполагаше, че никой не би предал с лека ръка Бойд — той имаше добри връзки вътре и извън затвора.

Беше ли Джинива най-после в безопасност? Най-вероятно да. Двамата убийци бяха зад решетките, а поръчителят — разкъсан на парчета. Сакс претърси апартамента на Алина Фрейзър, но откри само пари и оръжия — нищо, което да подсказва, че и други биха искали смъртта на Джинива. Скоро щяха да докарат Джон Ърл Уилсън — бившия затворник, изработил взривното устройство в апартамента на Бойд. Райм се надяваше той да потвърди заключението им. При все това с Бел решиха да назначат един униформен полицай за охрана на Джинива.

Компютърът изпиука и Мел Купър погледна екрана. Отвори току-що полученото електронно писмо.

— Аха, мистерията се разбулва.

— Коя мистерия? — измърмори Райм; към края на всяко разследване настроението му се влошаваше, защото отново го обхващаше скука.

— Уинскински.

Индианската дума от пръстена, който Сакс бе намерила сред развалините на кръчмата „Потърс Фийлд“.

— И какво?

— Получих електронно писмо от един професор в Мерилендския университет. Освен буквалното значение на езика на делауерските индианци „уинскински“ е било титла в кликата от „Тамани хол“.

— Титла ли?

— Нещо като сержант. Туийд „Боса“ е бил „големият сахем“, великият вожд. Нашият човек… — Купър кимна към черепа и костите, намерени от Сакс в кладенеца — е бил „уинскински“, вратарят.

— „Тамани хол“…

Райм бавно кимна. Замисли се за престъпния свят от деветнайсети век.

— Туийд е киснал в „Потърс Фийлд“. Сигурно той и хората му от „Тамани хол“ стоят зад скалъпените обвинения срещу Чарлз.

Райм накара Купър да запише последните открития в таблицата. Втренчи се в дъската. След малко възкликна:

— Удивително.

Селито сви рамене:

— Случаят приключи, Линк. Убиецът, тоест убийците са заловени. Терористът се гръмна. Какво толкова удивително има в нещо, което се е случило преди сто години?

— Преди сто и четирийсет, Лон. Нека да сме точни. — Раймс се намръщи, съсредоточено се вгледа в таблицата, в схемите, в спокойното лице на обесения. — Знаеш колко мразя да оставям неизяснени неща.

— Да, но кое не е изяснено?

— Онова, което забравихме в разгара на битката, ако мога да използвам от твоите любими клишета.

— Предавам се — изръмжа Селито.

— Тайната на Чарлз Сингълтън. Може да не е свързана с конституцията и терористите, но аз умирам да я науча. Мисля, че трябва да разнищим тази история.

ВЗРИВЕН МИКРОБУС

> регистриран на името на Бани ад-Дахаб (виж профила);

> снабдявал с храна ресторантчета и улични търговци;

> писмо, в което поема отговорност за планираното взривяване на бижутерийната борса; съвпада с намерените преди това;

> съставни части на бомбата: „Товекс“, жици, батерия, радиоприемник-детонатор, части от опаковката.

ЖИЛИЩЕТО И ГЛАВНОТО СКРИВАЛИЩЕ НА ТОМСЪН БОЙД

> следи от фалафел, кисело мляко и оранжева боя;

> 100 000 долара (платени от поръчителя?) в нови банкноти. Източник — неустановим. Вероятно изтеглени неколкократно на малки суми;

> оръжия (огнестрелни, палка, въже), свързани с предишните огледи;

> киселина и цианкалий — както досега, без производствени маркери;

> няма мобилен телефон; записите от стационарния не са от полза;

> инструменти, свързани с предишните огледи;

> писмо, което разкрива, че Джинива Сетъл е станала свидетел на подготвяна кражба на скъпоценности. Следи от чист въглерод — диамантен прах,

— писмото е изпратено за експертиза на Паркър Кинкейд във Вашингтон;

> самоделно взривно устройство. Отпечатъци на бившия затворник Джон Ърл Уилсън;

— заловен, ще бъде докаран за разпит.

ПРОФИЛ НА ИЗВЪРШИТЕЛ 109

> Томсън Дж. Бойд, бивш затворнически екзекутор от Амарильо, Тексас;

> арестуван.

ПРОФИЛ НА ПОРЪЧИТЕЛЯ, НАЕЛ ИЗВЪРШИТЕЛ 109

> Бани ад-Дахаб, саудитец, нелегално пребиваващ след изтичане на визата му;

> мъртъв;

> в апартамента му не са намерени улики, свързващи го с други терористи; телефонните му разговори се проверяват;

> води се разследване на работодателите му за връзки с терористични групи.

ПРОФИЛ НА СЪУЧАСТНИКА НА ИЗВЪРШИТЕЛ 109

> Алина Фрейзър, арестувана;

> в апартамента ѝ са намерени оръжия и пари, нищо съществено за случая.

„ПОТЪРС ФИЙЛД“ (1968)

> кръчма в Галоус Хайтс, сега Горен Уестсайд; през 1860 — смесен квартал;

> вероятно седалище на Туийд „Боса“ и други корумпирани нюйоркски политици;

> Чарлз отива там на 15 юли 1868 година;

> Кръчмата изгаря до основи след взрив в мазето, вероятно причинен от Чарлз. Да скрие тайната?

> Труп в мазето, мъж, вероятно убит от Чарлз Сингълтън:

— застрелян в челото с 39-калибров куршум от 36-калибров револвер „Колт“ (какъвто е имал Чарлз Сингълтън);

— златни монети;

— жертвата имала „Дерингер“;

— няма документи;

— пръстен с думата „Уинскински“;

— означава „вратар“ или „пазач“ на езика на делауерските индианци;

— било е титла в подмолната политическа организация „Тамани“ на Туийд Боса.

ПРОФИЛ НА ЧАРЛЗ СИНГЪЛТЪН

> бивш роб, прадядо на Дж. Сетъл. Женен, един син. Получил от господаря си овощна градина (ферма) в щата Ню Йорк. Работел и като учител. Замесен в ранното движение за граждански права;

> обвинен в кражба през 1868 година, за което се разказва в статията;

> в писмата си споделя, че пази някаква тайна, която би довела до трагедия, ако се разкрие;

> посещавал събрания в Галоус Хайтс;

— замесен в някаква рискована дейност?

> работил с Фредерик Дъглас за приемането на Четиринайсетата поправка на конституцията;

> престъплението според „Илюстрован седмичник за цветнокожи“:

— Чарлз е бил арестуван от детектив Уилям Симс за кражба на голяма сума от фонда за обучение на бивши роби в Ню Йорк. Разбил сейфа на фонда и бил видян от свидетел. Инструментите му са намерени наблизо. Повечето пари са върнати. Осъден на пет години затвор. Няма информация за него след излежаване на присъдата. Подозира се, че е използвал връзките си с лидерите на движението за граждански права, за да получи достъп до фонда.

> кореспонденцията на Чарлз:

— писмо 1, до жена му: войнишките бунтове от 1863 година, насилие срещу чернокожите в щата Ню Йорк, линчуване, палежи; риск за собствеността на чернокожите;

— писмо 2, до жена му: Чарлз участва в битката при Апоматокс в края на Гражданската война;

— писмо 3, до жена му: участва в движението за граждански права; получава заплахи за това; тайната го измъчва;

— писмо 4, до жена му: отива в „Потърс Фийлд“ с револвера си, за да търси „възмездие“. Резултатът е трагичен. Истината е погребана в „Потърс Фийлд“. Причината за всичките му беди е тайната, която крие.

Пета част

Тайната на роба

13 октомври, петък — 27 октомври, петък

39.

Петдесет и четири годишният бизнесмен, облечен със скъп костюм, седеше в единия от двата си кабинета в Манхатън и се двоумеше.

Да или не?

Въпросът беше важен, буквално на живот и смърт.

Стройният, стегнат Уилям Ашбъри Младши се облегна назад и се загледа към Ню Джърси на хоризонта. Този кабинет не беше елегантен и стилен като онзи в долен Манхатън, но му бе любим. Просторното помещение се намираше в историческата къща на Санфорд в Горен Уестсайд и беше собственост на банката, в която той заемаше висок пост.

Да? Или не?

Ашбъри бе финансист и предприемач от старата школа, затова не се беше прехласнал по Интернет и не се изненада, когато това ново чудо се обърна срещу създателите си. Само утешаваше клиентите, които не се бяха вслушали в съвета му. Благодарение на това, че не се поддаде на модата, и на солидните капиталовложения в стабилни компании и недвижимо имущество в Ню Йорк той и Санфорд ската банка натрупаха добро състояние.

Старата школа — да, но само до известна степен. Той водеше живот, какъвто подобава на банкер с доходи от един милион годишно, имаше няколко къщи, членуваше в реномирани клубове, бе осигурил най-доброто образование на красивите си дъщери и заедно с жена си участваше в много благотворителни мероприятия. Частният самолет за честите му пътувания в чужбина бе задължителна екстра.

Ашбъри обаче не беше типичен милионер. Дълбоко в себе си той оставаше същото жилаво хлапе от Южна Филаделфия, чийто баща се спукваше от бачкане във фабриката, а дядо му въртеше далавери и изпълняваше мокри поръчки за Анджело Бруно „Хрисимия дон“, а по-късно за Фил Теста „Пилето“. Ашбъри също се бе замесил с подземния свят, изкарваше пари с груба сила и хитрост и беше сторил неща, които биха могли да го преследват до края на живота му, ако не бяха погребани дълбоко в миналото. Рано осъзна, че като бияч и рекетьор по улиците на Филаделфия цял живот ще получава само огризки и най-вероятно ще завърши зад решетките. За горе-долу същата работа в света на бизнеса в Манхатън можеше да стане дяволски богат и да си спечели добри позиции за престижен пост в Олбани или Вашингтон. Можеше да се пробва за стола на Франк Ризо. Защо не?

Така завърши право, получи лиценз за брокер на недвижими имоти и накрая постъпи в Санфордската банка — първо като касиер, но бързо се издигна в йерархията. Парите наистина потекоха, отначало бавно, после — като буйна река. Той бързо се издигна до директор на най-печелившия отдел на банката — за недвижими имоти — и безскрупулно отстрани конкуренцията — вътрешна и външна. След това се добра до поста директор на Санфордската фондация — благотворителната организация на банката, която се оказа най-добрият начин да си създаде добри политически контакти.

Ашбъри пак погледна към Ню Джърси и замислено потърка бедрото си, стегнато от редовна игра на тенис, голф и ветроходство. Да или не?

Живот и смърт…

Бил Ашбъри не беше прекъснал връзките си с подземния свят на Филаделфия. Оттам познаваше хора като Томсън Бойд.

Бе научил името на убиеца от един подпалвач, който преди няколко години допусна голямата грешка да опожари един от търговските имоти на Ашбъри и беше заловен. След като осъзна, че трябва да убие Джинива Сетъл, банкерът нае частен детектив да открие освободения условно подпалвач и му плати 20 000 долара, за да го свърже с професионален убиец. Негодникът препоръча Бойд. Ашбъри се впечатли. Бойд беше откачен, но по някакъв възвишен, старомоден южнофиладелфийски начин. Когато те погледнеше, тръпки те побиваха, защото бе толкова спокоен, безчувствен. В очите му не проблясваше нито искрица емоция, нито веднъж не се изпускаше да изпсува. Банкерът обясни какво иска и се договориха за цената — четвърт милион долара (Бойд дори не се пазари; изглеждаше по-заинтересуван — но не и въодушевен — от убийството на тийнейджърка. Такова не беше извършвал досега).

Отначало всичко вървеше добре, момичето щеше да умре и проблемите на Ашбъри да се решат веднъж завинаги.

Неочаквано се случи непоправимото: Бойд и съучастничката му, Фрейзър, бяха арестувани.

Затова бе тази вътрешна дилема: да или не… Дали лично да убие Джинива Сетъл?

Както преди всяко ново начинание, той прецени риска.

Макар да беше откачен, Бойд бе хитър и не се спираше пред нищо. Разбираше от занаята си, знаеше как протича едно разследване и как да насочи полицията по грешна следа. Бе измислил няколко лъжливи мотива, за да заблуди ченгетата. Първо, опита за изнасилване, което не свърши работа. След това — нещо по-изпипано. Пося семена, които в наши дни със сигурност трябваше да пуснат корени: терористичната връзка. Със съучастничката си намериха някакъв нещастен арабин, снабдяващ с храна уличните търговци и ресторантчетата около бижутерийната борса, до сградата, където трябваше да бъде убита Джинива Сетъл. Откриха ресторанта, в който работеше, и му направиха засада. Бойд подхвърли улики, които да заблудят полицията, че нещастникът планира бомбен атентат и иска да убие Джинива, защото е видяла микробуса му.

Убиецът си даде труда да вземе няколко листа от боклука зад борсата. На един начерта схема на квартала, на друг написа лъжлива бележка на развален английски (използва една електронна страница за арабския език). Бойд смяташе да остави бележките близо до мястото на престъплението, но се получи по-добре, защото полицията го хвана, преди да подхвърли уликите. Това придаде по-голяма достоверност на терористичната следа. Използваха остатъци от арабска храна и от улични телефони подадоха във ФБР фалшиви сигнали за бомбена заплаха.

Това щеше да е достатъчно. Неочаквано обаче проклетата червенокоса полицайка цъфна във фондацията и се разрови из архивите! Ашбъри още си спомняше с каква мъка запази хладнокръвие, за да разговаря непринудено с полицайката. Мобилизира цялата си воля, за да не слезе в мазето да я попита какво търси. Това би събудило подозрения. След като тя си тръгна, Ашбъри прегледа материалите, които я интересуваха, и не намери нищо обезпокоително.

При все това идването ѝ във фондацията и фактът, че искаше да прегледа някои материали, показваха, че полицията не се е хванала съвсем на терористичния мотив. Ашбъри веднага телефонира на Бойд и го накара да нагласи нещо по-убедително. Убиецът поръча бомба от подпалвача, който ги беше запознал. Сложи я в микробуса заедно с фалшиво писмо до „Таймс“ с някакви антиционистки глупости. Бойд бе арестуван, но съучастничката му — негърка от Харлем — взриви бомбата и полицията най-после се хвана на въдицата: тероризъм.

След смъртта на арабина свалиха охраната от момичето.

Това даде възможност на Алина Фрейзър да свърши работата.

Ченгетата обаче пак се оказаха по-хитри и я заловиха.

Оставаше големият въпрос: дали полицията вече вярваше, че момичето е в безопасност, че поръчителят е мъртъв, а двамата убийци — заловени?

Ашбъри реши, че може би не са съвсем убедени, но бдителността им е притъпена.

И така, какъв беше рискът, ако решеше сам да изпълни задачата?

Минимален. Джинива Сетъл щеше да умре.

Трябваше му само удобна възможност. Бойд му беше съобщил, че се е преместила от апартамента в Западен Харлем. Единствената връзка оставаше училището.

Ашбъри стана, излезе от кабинета и с богато украсения асансьор слезе на долния етаж. Излезе на „Бродуей“ и се обади по уличен телефон. („Никога не използвай личния си телефон, дори мобилния. Само автомати“ — учеше го Томсън.)

Поиска номера от служба „Справки“ и телефонира.

— Днес не е на училище. Ще дойде в понеделник.

— Аха, вкъщи ли е?

— Изчакайте малко.

Заместник-директорът пак заговори с някого. „Хайде, де…“ — нервничеше Ашбъри.

— Според един учител днес трябва да е в „Колумбия“, подготвя курсова работа.

— В университета ли?

— Да. Потърсете професор Матърс. Съжалявам, но не знам малкото му име.

Заместник-директорът звучеше нервно и за да не се обади в полицията, Ашбъри каза небрежно:

— Най-добре да се свържа с полицаите, които я охраняват. Благодаря все пак.

— Няма защо, дочуване.

Ашбъри затвори и се огледа. Искаше да научи само адреса ѝ, но сега се получи по-добре. Заместник-директорът не се изненада, когато спомена за охраната, значи още я пазеха. Трябваше да го има предвид.

Ашбъри бързо измисли план. Телефонира в Колумбийския университет и научи, че приемното време на професора е между един и шест часа.

Колко време щеше да стои Джинива? Надяваше се да е цял ден; предстоеше му много работа.

* * *

В 16:30 часа Уилям Ашбъри караше беемвето си през Харлем и се озърташе. Не гледаше на това място с расови или културни предразсъдъци. Виждаше само неизчерпаемите му възможности. Ашбъри преценяваше хората според способността им да се издължават навреме — по принцип и лично към него — и да си плащат наема или ипотечните вноски за жилищата, собственост на Санфордската банка. Дали длъжникът е чернокож, латиноамериканец или бял, дали е наркопласьор или работи в рекламна агенция… нямаше никакво значение. Важното бе всеки месец да си плаща вноската.

Той зави по оживена търговска улица и заоглежда уличните търговци. Това не му вършеше работа. Банкерът продължи да търси. Последната задача за деня бе най-трудна и трябваше да я свърши най-бързо. След като тръгна от кабинета си в „Санфордската фондация“, той мина през вилата си в Ню Джърси и взе ловната си двуцевка. В гаража отряза цевите — удивително трудна задача, за което отидоха шест ножовки. Сега оръжието бе дълго само четирийсет и пет сантиметра. Банкерът хвърли отрязаните цеви в езерцето зад къщата и се огледа. Замисли се, че след дипломирането си във „Васар“ голямата му дъщеря ще се омъжи на тази тераса.

Постоя малко, загледан в отражението на слънцето в студените, сини води. След това зареди срязаната пушка, сложи в колата кутия патрони и ги покри със стари книги, вестници и списания. Идеалният реквизит; професорът и Джинива нямаше да имат възможност да погледнат на дъното на кутията.

Облечен с неподхождащи си яке и костюм, с пригладена назад коса и евтини очила (най-добрата дегизировка, която намери), Ашбъри премина по моста „Джордж Вашингтон“ в Харлем и сега търсеше последния си реквизит за представлението.

Аха, ето…

Банкерът спря и слезе от колата. Приближи се до уличен търговец и си купи куфия — мюсюлманска шапчица. Арабинът го изгледа удивено. Ашбъри взе шапчицата (носеше ръкавици, пак благодарение на Бойд) и се върна в колата. Клекна и се престори, че проверява гумата си. Отърка шапчицата в тротоара около една телефонна кабина, откъдето всеки ден минаваха безброй хора. По шапката щяха да полепнат пръст и други частици — в най-добрия случай няколко косъма — които допълнително да заблудят полицията за терористичната връзка. Отърка вътрешната страна на шапката в телефонната слушалка, за да полепнат още частички за евентуален ДНК-тест. Хвърли шапката в кутията при пушката, книгите и списанията, качи се в колата и потегли към Колумбийския университет в Морнингсайд Хайтс.

Лесно намери старата сграда, в която се намираше кабинетът на Матърс. Отпред беше спряна патрулна кола; зад волана седеше полицай и внимателно оглеждаше улицата. Аха, наистина я пазеха.

Е, щеше да се справи. Беше оцелявал и при по-сериозни ситуации — по улиците на Южна Филаделфия и в залите на Уолстрийт. Най-важна беше изненадата.

Той продължи по улицата, зави зад сградата и спря. Слезе и се огледа. Да, можеше се промъкне през главния вход, докато полицаят зяпа на друга страна.

Колкото до бягството… имаше и заден изход. На приземния етаж имаше два прозореца. Ако ченгето се затичаше към постройката, когато чуе изстрелите, Ашбъри можеше да го застреля през тях. Във всеки случай, щеше да има достатъчно време да подхвърли куфията и да избяга, преди да дойдат други полицаи.

Отиде до близкия уличен телефон и набра централата на университета.

— Колумбийски университет.

— Професор Матърс, моля.

— Момент.

След малко от слушалката се чу мъжки глас с лек негърски акцент.

— Професор Матърс?

— Да.

Ашбъри се представи като Стийв Мейси, писател от Филаделфия. Обясни, че в момента провежда проучване в Лимановата библиотека — филиал на Колумбийския университет, специализирана по социология и журналистика. (Санфордската фондация хвърляше много пари по такива библиотеки и учебни заведения. Ашбъри бе участвал в благотворителни коктейли там и можеше да опише мястото, ако се наложи.)

Каза, че от един библиотекар чул, как Матърс се занимава с историята на Ню Йорк от деветнайсети век, особено периода непосредствено след Гражданската война. Осведоми се дали е вярно.

Професорът се засмя изненадано:

— Съвършено вярно. Знаете ли защо се смея? В момента тук има ученичка, която се интересува от тези проблеми.

Слава Богу. Момичето бе още там. Проблемът можеше да се реши веднъж завинаги.

Ашбъри каза, че е донесъл много материали от Филаделфия. Дали би било интересно за професора и ученичката?

Матърс отвърна, че ще го приеме на драго сърце, благодари му за интереса и попита кога ще му е удобно да намине.

Навремето седемнайсетгодишният Били Ашбъри бе допрял нож до бедрото на възрастен собственик на магазин и му напомни, че е пресрочил плащането на таксата си за закрила. Заплаши, че ако не плати веднага, ще нареже крака му на толкова места, с колкото дни е закъснял. Тогава гласът му бе спокоен като сега:

— Довечера ще пътувам, но мога да се отбия сега. Ако нещо ви интересува, можете да го преснимате. Имате ли ксерокс?

— Да.

— След няколко минути съм при вас.

Ашбъри затвори. Увери се, че предпазителят на пушката е вдигнат, взе кутията и тръгна към сградата сред малките вихри есенни листа, понесени от студения вятър.

40.

— Господин професоре?

— Вие ли сте Стийв Мейси?

Професорът носеше раздърпана папийонка и вълнено сако; бюрото му бе претрупано с книги и документи.

— Да, аз съм.

— Аз съм Ричард Матърс. А това е Джинива Сетъл.

Хилавото момиче, с черна кожа като самия професор, го погледна и кимна. Втренчи се любопитно в кутията. Беше толкова малка. Щеше ли да е в състояние да я убие?

Той се замисли за сватбата на дъщеря си на вилата, за мерцедеса, който искаше да подари на жена си, за членството си в голфклуба „Огъста“. За планираните вечери в „Л’Етоал“, който наскоро бе получил три звезди в класацията на „Ню Йорк Таймс“.

Нямаше място за колебание.

Ашбъри остави кутията на пода. За негово облекчение, бяха сами в кабинета. Той се ръкува с Матърс.

„Мамка му“ — ядоса се. Можеха да свалят отпечатъците му от кожата на жертвата. След като ги убие, трябваше да избърше дланите на професора. (Спомни си думите на Бойд: „В този занаят всичко трябва да е по правилата, иначе отпадаш“.)

Ашбъри се усмихна на момичето, но не се ръкува с него. Огледа кабинета.

— Извинете ме за бъркотията — рече Матърс.

— И при мен не е по-подредено — засмя се Ашбъри.

В стаята бе пълно с книги, списания и купища разпечатки. На стената имаше няколко дипломи. Оказа се, че Матърс не е преподавател по история, а по право. При това известен. Имаше негови снимки с Бил Клинтън и бившия кмет Джулиани.

Това също събуди някои угризения, но те не можеха да променят решението. Ашбъри не се притесняваше, че след като излезе оттук, в стаята ще има два трупа.

Побъбриха си няколко минути. Ашбъри приказваше мъгляво за учебните заведения и библиотеките във Филаделфия, но не спомена нищо конкретно за интересите си. Стараеше се той да води разговора.

— С какво се занимавате? — обърна се към професора.

Матърс кимна на Джинива, която обясни, че се интересува от съдбата на свой прадядо, Чарлз Сингълтън.

— Много странно — сподели. — Полицията смяташе, че има връзка между него и някои престъпления, които бяха извършени наскоро. Оказа се, че грешат. На всички ни обаче е любопитно да разберем какво се е случило с него. Но засега не можем да открием никаква информация.

— Да погледнем какво сте ни донесли — рече Матърс и разчисти една масичка до бюрото си. — Ще отида да донеса стол.

Сега беше моментът. Сърцето на Ашбъри се разтуптя по-силно. Спо̀мни си как острието се забиваше в плътта на магазинера. Ашбъри дори не чуваше писъците му.

Спо̀мни си с цената на колко труд е стигнал дотук.

Спо̀мни си ледените очи на Томсън Бойд.

Това го успокои.

Когато Матърс излезе, банкерът погледна през прозореца. Полицаят беше в колата, а стените на сградата бяха толкова дебели, че можеше изобщо да не чуе изстрелите. Ашбъри се наведе и бръкна в кутията. Стисна пушката.

— Имате ли снимки? — попита Джинива от другата страна на бюрото. — Иска ми се да видя как е изглеждал кварталът по онова време.

— Мисля, че има няколко.

Матърс се връщаше; извика от коридора:

— Кафе?

— Не, благодаря.

Ашбъри се обърна към вратата.

Сега!

Изправи се и вдигна пушката. Държеше я така, че Джинива да не я види.

Прицели се към вратата и сложи пръста си на спусъка.

Нещо обаче не беше наред. Матърс го нямаше.

Метално дуло се допря до слепоочието на Ашбъри.

— Уилям Ашбъри, арестуван сте. Въоръжена съм. — Момичето вече звучеше като зряла жена. — Остави пушката на бюрото. Бавно.

Ашбъри застина.

— Какво…

— Пушката. Оставѝ я. — Момичето притисна пистолета си в слепоочието му. — Аз съм полицай. Мога да си служа с това оръжие.

„Клопка!“ — ужаси се Ашбъри.

— Слушай какво ти казва.

Гласът беше на професора — но разбира се, това изобщо не беше Матърс, а ченге, което се представяше за него. Ашбъри хвърли бърз поглед към него. Чернокожият беше влязъл през една странична врата, на врата му висеше служебна карта от ФБР. Той също беше въоръжен.

„Как, по дяволите, се досетиха?“ — недоумяваше Ашбъри.

— Трепнеш ли, ставаш труп, ясно ли е?

— Няма да повтарям — добави момичето. — Остави пушката.

Ашбъри не помръдна.

Спомни си своя дядо, мафиота, спомни си писъците на магазинера, замисли се за сватбата на дъщеря си.

Как би постъпил Томсън Бойд?

Щеше да действа по правилата и да се предаде.

Абсурд! Ашбъри приклекна и се извъртя, мълниеносно вдигна пушката.

— Не! — изкрещя някой.

Това бе последната дума, която чу.

41.

— Страхотна гледка — отбеляза Том.

Линкълн Райм погледна през прозореца към река Хъдсън, скалите под Палисадата на отсрещния бряг и далечните възвишения на Ню Джърси. Бързо се извърна, отегчената му физиономия ясно показваше отношението му към живописните панорами и хората, които им се възхищават.

Бяха в Санфордската фондация, в кабинета на покойния Уилям Ашбъри на горния етаж на къщата на Хайрам Санфорд на западна Осемдесета улица. На Уолстрийт още не бяха осмислили новината за смъртта на банкера и ролята му в серията от престъпления през последните няколко дни. Не че имаше голямо значение за финансовата машина; в сравнение с машинациите на „Енрон“ и „Глобал кросинг“ смъртта на един корумпиран директор в печеливша компания не можеше да се нарече сензация.

Амелия Сакс бе претърсила кабинета за улики, свързващи Ашбъри с Бойд, беше снела отпечатъци.

Намираха се в разчистения край на залата с матови прозорци и скъпа ламперия.

До Райм и Том седяха Джинива Сетъл и адвокатът Уесли Гоудс. Криминалистът с усмивка си спомни, че бе заподозрял Гоудс в съучастничество с убиеца — заради неочакваната му поява в лабораторията и интереса му към Четиринайсетата поправка. Адвокатът имаше добър мотив да защити това основно оръжие на борците за граждански права.

Райм обаче не беше споделил с никого подозренията си, затова не се налагаше да се извинява. След неочакваното развитие на събитията, криминалистът предложи да поканят адвоката и Джинива на драго сърце се съгласи.

От другата страна на мраморната масичка седяха Грегъри Хенсън, председател на директорския съвет на Санфордската банка, помощничката му Стела Търнър и главният им адвокат Антъни Коул. Тримата изглеждаха нервни, разбираемо предвид темата на разговорите — да обсъдят „проблема Ашбъри“, както се беше изразил Райм.

Предишния ден по телефона Хенсън веднага прие да се срещнат, но побърза да отбележи, че е потресен от смъртта на колегата си при кратката престрелка в Колумбийския университет. Не знаел нищо за това — както и за банкови обири и терористични атаки — само онова, което пишели вестниците. Какво биха могли да искат от него Райм и полицията?

Райм отвърна със стандартната полицейска фраза: „Само да ви зададем няколко въпроса.“

Сега, след като си размениха любезности, Хенсън попита:

— Бихте ли обяснили за какво става дума?

Райм не смяташе да си губи времето с общи приказки. Обясни, че Уилям Ашбъри е наел Томсън Бойд да убие Джинива.

Тримата банкери потресено се втренчиха в слабичкото чернокожо момиче. То спокойно срещна погледите им.

Криминалистът обясни, че за да прикрие истинския си мотив, Ашбъри се е постарал да насочи полицията по различни фалшиви следи. Първоначално убийството трябвало да се представи като опит за изнасилване. Този лъжлив мотив обаче веднага бил отхвърлен, затова убийците се опитали да заблудят детективите, че престъплението е свързано с планиране на терористична атака, на поето Джинива е станала неволен свидетел.

— Имаше обаче някои несъответствия — обясни Райм. — Смъртта на терориста би трябвало да сложи край на опитите за убийство. Съучастничката на Бойд обаче пак се опита. Нещо не беше наред. Издирихме престъпника, изработил бомбата от апартамента на Бойд, подпалвача от Ню Джърси. ФБР го арестува. Откриха у него банкноти, свързващи го с тайната квартира на убиеца. Това го прави съучастник в убийството и го принуди да търси споразумение. Той ни каза за Ашбъри…

— Терористичната връзка — намеси се адвокатът на банката и мрачно се изсмя. — Бил и терористи, не мога да повярвам…

— Сега ще стигнем дотам — успокои го Райм.

Обясни, че показанията на бомбаджията не са били достатъчен повод за арестуването на Ашбъри. Затова Райм и Селито решили да му заложат клопка. Оставили в училището на Джинива свой човек, който се представял за заместник-директор. Бил инструктиран да казва на всеки, който се интересува от Джинива, че тя е при професора в Колумбийския университет. Самият преподавател с готовност им позволил да използват не само името, а и кабинета му. Фред Делрей и Джонет Монро, работеща под прикритие като ученичка в гимназията, изиграли ролите на преподавателя и момичето. Полицията набързо подготвила фалшиви снимки на Делрей с президента и кмета Джулиани, за да заблудят Ашбъри, че той е професорът.

Райм описа с подробности опита за убийство в кабинета на Матърс.

— Накрая заловихме главният престъпник. — Криминалистът поклати глава. — Трябваше да се досетя, че има връзка с някоя банка. Така е имал възможност да тегли незабелязано големи суми. Но… — кимна към адвоката — какво, по дяволите, го е подтикнало към това престъпление? Както сам казахте, при вас не се обучават много терористи.

Никой не се засмя.

„Банкери, адвокати… — разочарова се Райм. — Нямат чувство за хумор.“

— И така, отново прегледах уликите и забелязах нещо необяснимо. Не бяхме открили радиопредавател за взривяване на бомбата. Би трябвало да е в микробуса, но нямаше такъв. Защо? Логичното обяснение бе, че самовзривяването на арабина е било инсценирано от Бойд и съучастничката му, за да отвлекат вниманието ни от истинския мотив за убийството на Джинива.

— Добре — намеси се Хенсън. — Стигнахме до истинския мотив. Какъв е той?

— Доста време ми беше нужно, за да се досетя. Отначало си помислих, че Джинива е станала свидетел на незаконно изгонване на наематели, докато е чистила стари сгради от надписи. Оказа се обаче, че не е работила на обекти, собственост на Санфордската банка. Какъв е изводът? Мотивът е там, откъдето бяхме започнали.

Райм обясни за стария брой на „Илюстрован седмичник за цветнокожи“, който Бойд бе откраднал.

— Ашбъри вероятно се е натъкнал на списанието при пренасянето на архивите ви миналия месец. Попада на нещо много обезпокоително, което би могло да застраши бъдещето му. Налага се да унищожи всички екземпляри от този брой. В рамките на няколко седмици успява да открие повечето, във Филаделфия и Ню Хавън например. Открива обаче, че в района е останал още един екземпляр. Библиотекарят в Музея за афро-американска история му съобщава, че някакво момиче също се интересува от списанието. Ашбъри решава да унищожи статията и да убие Джинива и библиотекаря, за да няма свидетели.

— Все още не мога да разбера защо? — раздразнено натърти адвокатът.

Райм обясни последната част от загадката. Разказа за фермата, която Чарлз Сингълтън получил от бившия си господар и за скалъпените обвинения в кражба от фонда за обучение на бивши роби; за тайната.

— Тя е причината за скалъпения процес срещу Чарлз. И за опита за убийство на Джинива.

— Каква е тази тайна? — поинтересува се Стела.

— Да, тайната. Накрая я разкрих. Спомних си нещо, което ми каза бащата на Джинива: че Чарлз преподавал в училище за чернокожи близо до дома си и продавал сайдер на работници от близките корабни работилници. — Райм поклати глава. — Тогава си направих прибързаното заключение, че фермата е била някъде в щата Ню Йорк… В това има известна истина, само че тя не е била във вътрешността на щата, както предполагах отначало.

— Така ли? А къде? — попита Хенсън.

— Лесно можете да се досетите, ако имате предвид, че до края на деветнайсети век в града е имало действащи земеделски стопанства.

— Искате да кажете, че фермата е била в Манхатън? — изненада се Стела.

— Не просто в Манхатън — заяви Райм и направи малка пауза за драматизъм. — Била е тук, под тази сграда.

42.

— Намерихме карта на Галоус Хайтс, на която се виждат три или четири големи гористи имения. Едно от тях се е намирало на мястото на тази и близките сгради. Отсреща е имало училище за чернокожи. Възможно ли е Чарлз да е преподавал там? А брега на Хъдсън… — Райм погледна през прозореца — … точно там, на Осемдесет и първа улица е имало корабостроителница и пристанище. Дали тези работници са купували сайдера на Чарлз? Той ли е бил собственик на тези имоти? Имаше само един начин да разберем. Том провери в манхатънския кадастър и откри документа за прехвърляне на собствеността от господаря на Чарлз. Да, това е била фермата. Така всичко си идва на мястото. Споменатите срещи в Галоус Хайтс с изтъкнати политици и борци за граждански права. Срещали са се в къщата на Чарлз. Това е била тайната му: че е собственик на петдесет декара първокачествена земя в Манхатън.

— Защо тайна? — недоумяваше Хенсън.

— Не смеел да каже на никого, че е собственик. Искал, разбира се. Затова се е терзаел. Гордеел се, че притежава голям имот в града. Смятал, че може да служи за пример на всички бивши роби. Да им покаже, че могат да си спечелят уважение, като пълноценни граждани. Че могат да притежават земя, да я обработват, да бъдат пълноправни членове на обществото. Станал свидетел обаче на военни бунтове, линчуване на чернокожи, палежи. Затова със съпругата си се представяли само за управители на фермата. Опасявал се е някой да не разбере, че имението е на бивш роб, защото ще го унищожи. Или по-скоро, че ще му го открадне.

— Както е станало — вметна Джинива.

— Чарлз бил осъден и цялото му имущество, включително фермата, било конфискувано и продадено… Доста удобно: да натопиш някого и да откраднеш собствеността му. Само че къде са доказателствата? Разследване отпреди сто и четирийсет години, на това му викам „замразен случай“… Да вземем сейфовете „Екстър стронгбоу“, какъвто се твърди, че Чарлз е разбил във фондацията за бившите роби. Били английско производство, затова се обадих на един колега в „Скотланд ярд“. Оказва се, че е невъзможно сейф „Екстър“ от деветнайсети век да се разбие само с чука и длетото, които са намерени на местопрестъплението. Дори с парна бормашина от онова време са нужни два-три часа… а в статията се твърди, че Чарлз е извършил кражбата за двайсет минути.

От самосебе си се налага изводът, че друг е извършил грабежа, подхвърлил е инструментите на Чарлз и е подкупил свидетеля да излъже. Според мен истинският крадец е онзи, чийто скелет намерихме под развалините на кръчмата „Потърс Фийлд“.

Райм обясни за надписа „уинскински“ върху пръстена на мъжа — че това е било титла в корумпираната политическа машина на „Тамани хол“.

— Бил е от хората на Туийд „Боса“. Уилям Симс, детективът, арестувал Чарлз, също е бил замесен. По-късно е съден за фалшифициране на веществени доказателства. Симс, този „уинскински“, съдията и прокурорът скалъпват процеса срещу Чарлз. Парите от грабежа, които не са намерени, остават за тях.

Така, установихме, че Чарлз е притежавал голям имот в Галоус Хайтс и е бил осъден по скалъпени обвинения. — Райм вдигна вежди. — Един въпрос се налага от само себе си. Някой досеща ли се?

Всички мълчаха.

— Елементарно. Кой, по дяволите, е истинският крадец? Кой е ограбил Чарлз? И така, предвид, че мотивът е да се заграби земята, достатъчно бе да потърся кой е купил имота.

— Кой? — попита Хенсън, обезпокоен, но явно запленен от историческата интрига.

Асистентката му изглади полата си и предположи:

— Туийд „Боса“?

— Не. Един негов колега. Редовен клиент на „Потърс Фийлд“, където си пиел бирата с други тъмни субекти от онова време: Джим Фриск, Джей Гоулд, детектив Симс. — Райм победоносно изгледа събеседниците си. — Самият Хайрам Санфорд.

Жената примигна. След малко промълви:

— Основателят на нашата банка?

— Самият той.

— Това е смешно — възкликна Коул, адвокатът. — Как е възможно? Той е бил стълб на нюйоркското общество.

— Ами Уилям Ашбъри? — саркастично попита криминалистът. — Светът не се е променил. Извършвал е много финансови спекулации; в едно писмо на Чарлз се споменава за „сапунените мехури“ на Уолстрийт. Железниците са били Интернет на деветнайсети век. Акциите им рязко покачили стойността си, след което катастрофално спаднали. Може би Санфорд е изгубил състоянието си по този начин и Туийд се е съгласил да му помогне. Типично за Боса обаче, той искал да свърши работата с чужди пари. Двамата скалъпили процеса срещу Чарлз и на подготвен търг Санфорд купил имението за нищожна сума. Съборил старата къща и построил тази, в която се намираме в момента. — Кимна към прозореца. — Той и наследниците му малко по малко разпродали земята.

— Чарлз не се ли е опитал да докаже невинността си? — попита Хенсън. — Не е ли казал истината?

— Бивш роб срещу политическата машина от „Тамани хол“ — изсумтя Райм. — Как би могъл да успее? Освен това той е убил човека в кръчмата.

— Значи е убиец — побърза да отбележи Коул.

— Разбира се, че не — сопна се Райм. — Този „уинскински“ му е трябвал жив, за да докаже невинността му. Убил го е при самоотбрана. Чарлз обаче не е имал друг избор, освен да скрие трупа и да прикрие следите си. Ако научели, щели да го обесят.

Хенсън поклати глава:

— Едно нещо само не мога да разбера. Какво значение има стореното от Хайрам Санфорд за Уилям Ашбъри? Наистина, това малко уронва престижа на банката; основателят ѝ да заграби имота на бивш роб. Но най-много да му отделят десетина минути в новините. Нищо фатално. Не си струва да убиеш човек за това.

— Да. — Райм кимна. — Основателен въпрос… Проведох малко проучване. Ашбъри е ръководил сделките ви с недвижими имоти, нали?

— Да.

— И ако стане голям провал, би загубил работата и голяма част от богатството си, нали?

— Вероятно. Но защо да има провал? Това е най-доходният ни отдел.

Райм кимна към Гоудс:

— Ваш ред е.

Адвокатът хвърли бърз поглед към събеседниците си от другата страна на масата. Той просто не можеше да гледа хората в очите. Не беше обяснил намеренията си дори пред Райм. Каза само:

— Искаме да ви уведомим ви, че госпожица Сетъл смята да подаде иск срещу банката ви за компенсиране на всички щети.

Хенсън се намръщи и погледна Коул, който заговори:

— Съдейки от фактите, които ми изнесохте, евентуален иск за емоционална вреда, не би имал голям успех. Вижте господин Ашбъри е действал на своя глава, не като служител на банката. Ние не отговаряме за действията му. — Снизходително кимна към другия адвокат. — Сигурен съм, че уважаемият ми колега ще го потвърди.

Хенсън бързо добави, като гледаше Джинива:

— Но искрено съжаляваме за онова, което сте преживели. — Стела Търнър кимна. — Ще ви се реваншираме. Ще се убедите, че сме доста щедри.

— В известни граници — уточни адвокатът.

Райм изпитателно се вгледа в председателя на банката. Грегъри Хенсън изглеждаше мил човек. Добросърдечен, симпатичен. Вероятно наследствен бизнесмен — от онези, които имат талант, ръководят голяма компания, съвестно вършат работата си, остават до късно в кантората, летят с бизнес класа, за да пестят фирмени пари, помнят рождените дни на служителите си.

На криминалиста не му се искаше да го разочарова.

Уесли Гоудс обаче явно нямаше такива угризения:

— Господин Хенсън, не говоря за емоционалните щети, причинени от служителя ви, който се опита да убие госпожица Сетъл. Става дума за финансовите щети, нанесени ѝ като наследница на Чарлз Сингълтън…

— Ама чакайте… — прошепна директорът и опита да се засмее.

— … равняващи се на всички приходи, които банката ви е реализирала от имота, считано от деня на заграбването. — Гоудс погледна едно листче. — А именно 4 август 1868 година. Парите ще бъдат включени в тръстов фонд в полза на наследниците на господин Сингълтън и ще бъдат разпределени от съда. Още не сме изчислили пълната сума. — Най-накрая Гоудс погледна Хенсън в очите. — Но по груби изчисления става дума за около деветстотин и седемдесет милиона долара.

43.

— Ето за това Уилям Ашбъри е бил готов да убие — обясни Райм. — За да запази в тайна кражбата на имота на Чарлз Сингълтън. Ако някой открие истината и наследниците предявят иск, това би могло да доведе до края на отдела ви за недвижима собственост и дори до фалит на цялата банка.

— Ама… чакайте сега, това е абсурдно — запелтечи Коул.

Двамата адвокати бяха еднакво високи и хилави, макар че Коул бе с по-добър тен. Райм се съмняваше, че Уесли Гоудс се застоява много по тенискортове и игрища за голф.

— Огледайте се. Земята е застроена. Всеки квадратен сантиметър.

— Нямаме претенции за постройките — отвърна Гоудс, сякаш се подразбираше. — Искаме само земята и всички приходи, които са реализирани на нейна база.

— За сто и четирийсет години?

— Не е наша вината, че тогава Санфорд е ограбил Чарлз.

— По-голямата част от земята е продадена — изтъкна Хенсън. — Банката притежава само два блока и тази къща.

— Ще проследим, разбира се, и печалбите от тези незаконни продажби.

— Повечето сделки са извършени преди над сто години.

— Ваш проблем — измърмори Гоудс, загледан в масата.

— Не! — избухна Коул. — Няма да стане!

— Госпожица Сетъл дори е твърде умерена в исканията си. Има основания да се смята, че без имота на прадядо ѝ вашата банка е щяла да фалира още през шейсетте години на деветнайсети век. Това ѝ дава право да претендира за всичките ви активи. Не смятаме обаче да повдигаме такъв иск. Госпожица Сетъл не желае акционерите на банката да претърпят такава загуба.

— Колко щедро — измърмори другият адвокат.

— Решението е нейно. Аз я съветвах да поиска всичко.

Коул се наведе напред:

— Слушайте какво, защо не си отворите очите? Нямате никакви основания. Най-малкото, давността е изтекла. Искът изобщо няма да стигне до съдебна зала.

— Забелязали ли сте, как хората винаги започват с най-слабия си аргумент? — измърмори Райм. — Извинявайте за прекъсването.

— Колкото до давността — отбеляза Гоудс, — при тези обстоятелства тя никога не е влизала в сила, тъй че имаме основания да заведем иск за възвръщане на справедливостта.

Адвокатът бе обяснил на Райм, че в някои случаи давността може да се продължи за неограничен период, ако ответникът е прикривал престъпление, за което жертвата не е знаела или не е могла да заведем иск — например ако съдът и прокуратурата са съдействали на престъпника, както бе в случая със Сингълтън. Гоудс изтъкна този аргумент пред опонентите си.

— Каквото и да е сторил Хайрам Санфорд — заяви Коул, — то няма нищо общо с клиентите ми, сегашната банка.

— Проследихме как се е предавала собствеността на банката от „Хайрам Санфорд банк енд тръст лимитид“, основана върху фермата на Сингълтън. Санфорд е използвал банката като прикритие… За ваш лош късмет — добави Гоудс самодоволно, доколкото бе възможно за човек, който никога не се усмихва.

Коул не се предаваше:

— Какво доказателство имате, че имотът е щял да остане в семейството? Този Чарлз Сингълтън е можел да продаде фермата за 500 долара и да изчезне.

— Имаме доказателства, че е смятал да запази имота за наследниците си. — Райм се обърна към Джинива: — Какво пишеше в писмата му?

Момичето не се нуждаеше от записки:

— В едно писмо до жена си той споменава, че няма намерение да продава фермата. Цитирам: „Искам земята да остане са сина ни и неговите наследници; в занаятите и търговията има подеми и спадове, финансовите пазари са несигурни, но земята е дар Божи. Някой ден нашата ферма ще ни спечели уважение в очите на онези, които не ни зачитат. Тя ще е спасението на нашите деца и децата на техните деца.“

Райм с удоволствие влезе в ролята си на водещ:

— Помислете само как ще реагират съдебните заседатели. Няма да остане нито един непросълзен.

Коул гневно се наведе към Гоудс:

— О, разбирам каква е работата. Изкарвате я жертва, а всъщност ни изнудвате. Представяте го като компенсация за робството. Съжалявам, че Чарлз Сингълтън е бил роб. Съжалявам, че той, баща му или който и да е друг от предците му е докаран насила в тази страна. — Махна, сякаш пропъждаше муха, и погледна Джинива. — Драга госпожице, това е било преди цяла вечност. Моят прадядо е починал от туберкулоза, но аз не съдя въглищните мини в Западна Вирджиния, за да печеля лесни пари. Вие и другите като вас трябва да приемете действителността и да живеете като нормални хора. Ако хвърляхте същите усилия…

— Стига — прекъсна го Хенсън и двамата с помощничката му предупредително изгледаха адвоката.

Коул стисна устни и се облегна назад.

— Съжалявам, не исках да прозвучи така. Казах „другите като вас“, но нямах предвид…

Гледаше Уесли Гоудс, но Джинива заговори:

— Господин Коул, аз съм на същото мнение. Напълно споделям виждането на Фредерик Дъглас, който е казал: „Човек може да не получава всичко, за което работи, но трябва да заслужи всичко, за което му плащат“. Не искам лесна печалба.

Адвокатът я погледна с недоумение. След няколко секунди сведе очи. Джинива продължи:

— Разговарях за Чарлз с баща си. Научих доста за него. Например че дядо му е бил от племето йоруба и е продаден в робство във Вирджиния. Бащата на Чарлз е починал на четирийсет и две години, защото за господаря му е било по-евтино да си купи друг, по-млад роб, отколкото да го лекува от пневмония. Майка му е била продадена на една плантация в Джорджия, когато Чарлз бил на дванайсет, и той повече не я видял. Но знаете ли какво? Аз не искам компенсация заради тях. Не. Нещата са много по-прости. Нещо, което Чарлз е обичал, му е било отнето. Готова съм на всичко, стига престъплението да бъде наказано.

Коул измънка още нещо за извинение, но като професионалист не можеше да се откаже толкова лесно от защитата на клиентите си. Погледна Хенсън и продължи:

— Радвам се, че мислите така и сме готови да ви дадем компенсация за действията на Ашбъри, но този иск за собствеността… Няма да стане. Дори не е сигурно, че имате законови основания да повдигнете такова дело. С какво ще докажете, че сте наследница на Чарлз Сингълтън?

Линкълн Райм помръдна пръста си върху контролното устройство под ръката си и важно се приближи с количката до масата.

— Не е ли време да се запитате какво правя аз тук?

Настъпи тишина.

— Както можете да се досетите, рядко излизам. Защо ще бия толкова път?

— Стига, Линкълн — смъмри го Том.

— Добре, добре. Да говорим по същество. — Погледна болногледача. — Доказателство А.

— Какво доказателство? — попита Коул.

— Това беше шега. — Райм се обърна към Джинива: — Дай писмото.

Тя извади от раницата си фотокопие на едно от писмата и го постави на масата.

Представителите на банката го погледнаха.

— Това от писмата на Сингълтън ли е? — попита Хенсън.

— Хубав почерк — отбеляза Райм. — Тогава това е било нещо важно. Не като сега, когато всеки пише на компютър и може само да драска… Извинете, няма да се отклонявам повече от темата. Ето какво: помолих един приятел, Паркър Кинкейд, да сравни всички съществуващи документи, писани от Чарлз Сингълтън, включително в архивите на Вирджиния. Паркър е бивш служител на ФБР, специалист по почерци. Той официално потвърди, че този документ е писан от Чарлз Сингълтън.

— Добре — съгласи се Коул. — Писмото е негово и какво от това?

— Джинива, какво казва Чарлз?

Тя кимна към писмото и цитира по памет:

— „При все това сълзите ми (които ще видиш засъхнали върху хартията) са не от физическа болка, а от разкаяние за нещастието, което причиних на всички нас.“

— Върху оригиналното писмо има няколко петна — обясни Райм. — Анализирахме ги и открихме лизозим, липокаин и лактоферин — белтъци, които заедно с други вещества и разбира се, вода, се съдържат в човешките сълзи… Знаете ли например, че съставът на сълзите е различен, ако са пролети от болка или от душевно страдание. Тези сълзи… — кимна към листа -… са били причинени от дълбоки емоции. Мога да го докажа. Предполагам, че съдебните заседатели ще се трогнат и от този факт.

Коул въздъхна:

— Провели сте ДНК-тест, който доказва родството с госпожица Сетъл.

Райм сви рамене:

— Елементарно.

Хенсън погледна Коул, чиито очи шареха между писмото и записките му. Директорът на банката се обърна към Джинива:

— Един милион. Веднага ще ви издам чек, ако подпишете официален отказ от търсене на отговорност.

— Госпожица Сетъл е решена да изиска цялата сума, с която е ощетен родът на господин Сингълтън, в полза на всички наследници, не само собствена. — Гоудс хладно погледна директора. — Сигурен съм, че предложението ви не беше отправено само към нея и не смятате умишлено да пренебрегнете правата на другите наследници.

— Не, не, разбира се. Нека обсъдим проблема в съвета на директорите. Ще измислим нещо изгодно и за двете страни.

Гоудс прибра книжата в чантата си и обяви:

— Ще внеса иска след две седмици. Ако решите доброволно да учредите фонд в полза на ищците, потърсете ме на този телефон.

Остави визитната си картичка на масата.

Когато излизаха, Коул измънка:

— Джинива, почакайте, моля ви. Вижте, съжалявам за онова, което казах. Наистина. Беше… неуместно. Наистина ви съчувствам, на вас и прадядо ви. Във взаимна полза е да уредим нещата между нас. Господин Гоудс ще ви каже колко дълго може да се проточи такъв процес и колко скъпо може да излезе. — Усмихна се. — Имайте ми доверие. Ние сме на ваша страна.

Тя го изгледа хладно:

— Битките, които водим, са същите, просто по-трудно определяме кой е врагът.

Обърна се и излезе.

Адвокатът явно нямаше представа какво има предвид.

„Може би това потвърждава думите ѝ“ — замисли се Райм.

44.

Понеделник сутринта есенният въздух бе прозрачен и студен като лед.

Джинива се връщаше от посещение при баща си в Презвитерианската болница и отиваше на училище. Беше написала доклада си за „Завръщане в Харлем“. Книгата се оказа сравнително добра (макар че тя все още предпочиташе Октавия Бътлър; тая жена умееше да пише!) и Джинива бе доста доволна как се е справила.

Най-готското беше, че написа доклада си на компютър — в лабораторията на Райм; Том ѝ показа как. За малкото компютри в училище имаше толкова желаещи, че с голям късмет можеше да се доредиш за петнайсет минути; и дума не можеше да става да пишеш цял доклад. За да намери материали за проучването си, бе достатъчно да минимизира прозореца на текстообработващата програма и да влезе в Интернет. Истинско чудо. При други обстоятелства работата щеше да ѝ отнеме дни, а така я свърши за часове.

Джинива мина през двора на близкото начално училище, за да съкрати част от пътя до гимназията. Телената ограда хвърляше върху асфалта сянка, подобна на мрежа. Слабичкото момиче лесно се провря през дупката, твърде тясна за повечето ѝ съученици.

Бе направила няколко крачки, когато някой извика:

— Ей, приятелко!

Джинива спря.

Лакиша стоеше от другата страна на оградата. Носеше зелени панталони и дълга тясна блуза, която подчертаваше гърдите ѝ; стискаше чантата си, кичурите и плитките ѝ блестяха на слънцето. Лицето ѝ беше мрачно като в деня, когато кучката Фрейзър се опита да убие Джинива и баща ѝ.

— Здрасти, момиче, как я караш?

Киш колебливо погледна дупката в оградата; никога нямаше да се провре.

— Ела.

— Ще се видим в училище.

— Не, искам да поговорим сега.

Джинива се подвоуми. По изражението на приятелката ѝ личеше, че е за нещо важно. Тя се промъкна през оградата и се приближи до Киш. Тръгнаха бавно, рамо до рамо.

— Къде се губиш, Киш? Изпусна два дни. — Джинива се намръщи. — Да не бягаш от училище?

— Не ми е добре.

— В цикъл ли си?

— Не, не е затова. Мама ми написа бележка. — Лакиша се огледа. — Кой беше оня чичка?

Джинива понечи да излъже, но каза истината:

— Баща ми.

— Стига бе!

— Честно.

— Нали живеел в Чикаго?

— Мама ме е излъгала. Бил е в затвора. Пуснали го преди два месеца и дошъл да ме търси.

— Къде е сега?

— В болницата. Ранен е.

— Добре ли е?

— Да, ще се оправи.

— Събрахте се, а? Кефиш ли се?

— Не знам. Почти не го познавам.

— Мамка му, да цъфне ей така… сигурно си се шашнала.

— И още как.

Дебеланката спря. Бръкна в чантичката си. Стараеше се да не поглежда Джинива. Колебаеше се.

— Какво има? — попита Джинива.

— Дръж.

Лакиша ѝ подаде нещо — от лакираните ѝ в черно и бяло изкуствени нокти висеше сребърна огърлица.

— Ама това е… — изненада се Джинива.

— Подаръкът ти за последния ми рожден ден.

— Защо ми го връщаш?

— Не мога да го задържа, Джен. Пък и сигурно ще ти трябват кинти. Можеш да го шитнеш.

— Не се втелявай, момиче. Не е голяма ценност.

Големите очи на дебеланката, най-красивата част от лицето ѝ, се напълниха със сълзи. Тя отпусна ръката си.

— Другата седмица се местя.

— Местиш ли се? Къде?

— В БК.

— Бруклин ли? С цялото семейство? С близнаците?

— Не, само аз.

Лакиша се огледа нервно.

— Какво става, Киш?

— Случи се нещо.

— Не ми е до гатанки. За какво става дума?

— Кевин — прошепна дебеланката.

— Кевин Чейни ли?

Киш кимна:

— Съжалявам, момиче. Станахме любовници. Местя се при него.

Джинива се умълча. След малко попита:

— С него ли говореше, когато ти се обадих от улицата?

Киш кимна:

— Слушай, не исках да стане така, но нямаше как. Разбери ме. Хлътнах. Никога не съм чувствала такова нещо. Знам, че го харесваш. Все за него говориш, гледаш го влюбено. Толкова се радваше, когато те изпрати до вас. Знаех, но пак ти го измъкнах. Ох, момиче, умирах от притеснение как ще ти кажа.

Джинива потрепери, но заради Кевин; беше го забравила още щом показа истинската си същност в часа по математика.

— Бременна ли си?

„Не ми е добре…“

Киш сведе глава и се втренчи в поклащащата се огърлица.

Джинива затвори очи.

— В кой месец?

— Втори.

— Иди на лекар. Хайде заедно да отидем. Ще…

Приятелката ѝ се намръщи:

— Ама аз не искам да го правя. Ще задържа бебето. Той щеше да ми помогне да абортирам, но каза, че иска да го родя. То ще е част от двама ни.

— Празни приказки, Киш. Само те работи.

— Казваш го от злоба.

— Не, вярно е, момиче. Лъже те. Иска да те използва.

Джинива се почуди какво иска да извлече от приятелката ѝ. Със сигурност не високи оценки. Може би пари. Всички в училище знаеха как се труди на две места и колко спестява. Родителите ѝ също имаха доходи. Майка ѝ беше многогодишна служителка в пощите, а баща ѝ работеше в Си Би Ес, а нощем — в хотел „Плаза“. Брат ѝ също работеше. Кевин явно бе хвърлил око на кинтите им.

— Да не си му дала пари? — попита Джинива.

Приятелката ѝ сведе очи и замълча.

— Бяхме си дали дума, Киш. Да завършим гимназията и да отидем в колеж.

Лакиша избърса сълзите си с дебеличките си пръсти.

— О, Джен, колко си заблудена. От Марс ли падаш? Можем да си приказваме за следване и хубави професии, ама за мен това са празни приказки. Ти си пишеш курсовите, вземаш си изпитите и винаги ще си номер едно във всичко. Знаеш, че не мога да се меря с теб.

— Можеш да успееш, в бизнеса. Забрави ли? Аз ще стана бедна професорка и ще ям консерви и сандвичи, а ти ще си развъртяната бизнесдама. Какво стана с магазина? С телевизионното ти предаване? С клуба?

Киш поклати глава, плитките ѝ се залюляха.

— Мамка му, момиче, това са празни мечти. От мен нищо няма да излезе. Най-много да сервирам в някоя закусвалня. Или да правя плитки и кичури докато излязат от мода. А това, ако ме питаш, ще стане след няколко месеца.

Джинива се усмихна вяло:

— Винаги си казвала, че афро-прическите пак ще се върнат.

Киш също се засмя:

— Заклевам се. Ама за тях, стига да имаш спрей, не ти трябва майсторка като мен. — Тя завъртя два от изрусените си кичури около единия си пръст и усмивката ѝ помръкна. — Сама ще свърша като стара чанта. Единственият ми шанс е да си гепя мъж.

— Стига си приказвала глупости, момиче! Кевин ли ти сервира тая помия? Никога не си била толкова сдухана.

— Той се грижи за мен. Търси си работа. Обеща да ми помага за бебето. Той е друга работа. Не е като келешите, с които се влачи.

— Напротив, същият е. Не можеш да се откажеш, Киш. Недей! Поне завърши училище. Ако наистина искаш бебе, добре, но не напускай училище. Можеш…

— Не ме поучавай като майка, момиче — сопна се Киш. — Знам какво върша.

Очите ѝ гневно проблеснаха. Джинива се стъписа, защото същата ярост се бе изписала на лицето на Киш, когато я защитаваше от бандитките от „Делано“ и „Сейнт Никълъс“ на улицата.

„Хванете я, смачкайте кучката, смачкайте ѝ фасона…“

— Това е, момиче — прошепна Лакиша. — Той ми забрани да се виждаме.

— Не можеш…

— Кевин каза, че си го прецакала в училище.

— Прецакала ли съм го? — Джинива се изсмя. — Искаше да му подсказвам на контролното.

— Казах му, че не може така, че сме много гъсти и така нататък, ама не искаше да чуе. Забрани да се виждаме.

— Значи избираш него, така ли?

— Няма как. — Дебеланката сведе очи. — Не мога да задържа подаръка ти. Дръж.

Киш пусна огърлицата в ръцете на Джинива и се дръпна като опарена. Украшението падна в калта.

— Недей, Киш. Моля те!

Джинива понечи да хване приятелката си за ръката, но загреба само въздух.

45.

Две седмици след срещата в Санфордската банка Линкълн Райм разговаряше по телефона с младия полицай Рей Пуласки, който бе в отпуск по болест, но след около месец щеше да се върне на работа. Възвръщаше паметта си и щеше да им помогне за делото срещу Томсън Бойд.

— Значи ще ходите на парти за Халоуин, а? — попита Пуласки; след кратка пауза добави: — Или нещо такова?

Сякаш се опасяваше да не би предишните му думи да се разтълкуват като намек, че паралитиците не могат да ходят на празненства.

Райм побърза да разсее притесненията му:

— Да, и ще се маскирам като Глен Кънингам[5].

Сакс едва сдържа смеха си.

— Така ли? — попита новобранецът. — Кой е той?

— Ами проверете, полицай.

— Слушам, сър.

Райм затвори и погледна таблицата с уликите, над която бе закачена дванайсетата карта от колодата за таро, обесеният.

На вратата се позвъни.

Сигурно беше Лон Селито. Дебелакът скоро трябваше да се върне от сесия при психотерапевта си. Бе престанал да търка бузата си и да стреля с револвера като каубой от Дивия Запад — за този инцидент още никой не му беше обяснил. Райм се опита да измъкне информация от Сакс, но тя мълчеше като риба.

Посетителят не беше омачканият детектив.

Райм погледна към вратата. Джинива Сетъл влезе, превита под тежестта на ученическата си чанта.

— Добре дошла — поздрави я той.

Сакс също я поздрави и свали предпазните си очила, с които работеше, докато описваше няколко кръвни проби от едно убийство тази сутрин.

Уесли Гоудс бе подготвил документите за иска срещу Санфордската банка и се беше обадил, че още в понеделник Джинива може да очаква предложение за споразумение от Хенсън. В противен случай смяташе да подаде жалбата на следващия ден. (Според Гоудс банката нямаше да се размине само с „десет минути в новините“.)

Райм изпитателно огледа момичето. Времето бе необичайно топло, затова тя беше сменила развлечения анцуг с дънки и фланелка без ръкави с надпис „Отгатнѝ!“ с блестящи букви. Беше наддала малко и косата ѝ бе пораснала. Дори носеше лек грим (Райм се чудеше какво ли имаше в чантичката, която Том ѝ пъхна тайничко в ръцете преди няколко дни). Изглеждаше добре.

Джинива вече имаше опора в живота. Алонсо Джаксън бе изписан от болницата и сега беше на физиотерапия. Благодарение на Селито го прехвърлиха към нюйоркския инспекторат за условно освобождаване. Джинива живееше в апартаментчето му в Харлем, което не се оказа толкова лошо, както очакваше. (Беше го споделила не пред друг, а пред Том, който се превърна в нещо като майка за нея и често я канеше в къщата, за да ѝ дава уроци по готварство, да гледат телевизия или да обсъждат книги и политиката — теми, които ни най-малко не интересуваха Райм.) Щом можеше да си позволи по-голямо жилище, баща ѝ смяташе да вземе и леля Лили при тях.

Джинива бе напуснала „Макдоналдс“; в свободното си време работеше в кантората на Уесли Гоудс като момче за всичко. Помагаше и за основаването на фондацията

„Чарлз Сингълтън“, която щеше да разпредели парите от споразумението с банката между наследниците на бившия роб. Не се беше отказала от плановете да избяга в Лондон или Рим, но Райм все по-често я чуваше да говори разпалено за правата на дискриминираните жители на Харлем: чернокожи, латиноамериканци, мюсюлмани, жени или бедняци.

Също така активно работеше по проект с кодовото название „да спася приятелката си“, за който Райм също не знаеше нищо; в това отношение главна съветничка ѝ беше Амелия Сакс.

— Искам да ви покажа нещо — каза момичето и извади пожълтял лист, изписан с познатия му вече почерк на Чарлз Сингълтън.

— Ново писмо, а? — попита Сакс.

Джинива кимна и внимателно разгъна листа.

— Леля Лили се свързала с един роднина от Медисън. Изпратил ѝ разни неща, които намерил в мазето. Картонче за отбелязване на книги, очилата на Чарлз. И десетина писма. Исках да ви покажа това. — Очите ѝ грейнаха и тя добави: — Писано е през 1875 година, след затвора.

— Я да видим.

Сакс монтира листа на скенера и след миг текстът се появи на няколкото монитора в лабораторията. Полицайката се приближи до Райм, прегърна го през рамото и двамата се загледаха в близкия екран.

Мила Вайълет,

Надявам се, че си прекарваш добре при сестра си и Джошуа и Елизабет се радват, че могат да си поиграят с братовчедите си. Трудно мие да повярвам, че Фредериккойто беше едва на девет, когато го видях за последен път — сега е висок колкото баща си.

Със задоволство мога да ти съобщя, че в скромната ни къщичка всичко е спокойно. С Джеймс цяла сутрин рязахме ледени блокове на реката и ги складирахме в зимника под дървени стърготини. След това газихме около час в снега, за да огледаме една овощна градина, която се предлага за продан. Цената е висока, но мисля, че продавачът ще се съгласи на моето предложение. Малко се усъмни, защото съм чернокож, но когато му предложих да платя веднага, без да искам квитанция, тутакси омекна.

Твърдата валута винаги отваря врати, всякакви врати.

Изпита ли същия трепет като мен от новината, че вчера нашата страна е приела Закона за гражданските права̀? Обърна ли внимание на подробностите? Законът гарантира на всички хора без оглед на цвета им равноправен достъп до странноприемниците, транспорта, театрите и други обществени места. Какъв съдбовен ден за Каузата! Точно за този закон си кореспондирах толкова често с Чарлз Съмнър и Бенджамин Бътлър миналата година и мисля, че много от идеите ми са залегнали в него.

Както можеш да се досетиш, новината ме накара да си спомня за ужасните събития отпреди седем години, когато ни откраднаха градината в Галоус Хайтс и несправедливо ме вкараха в затвора.

Сега, седнал пред камината в скромната ни къща, това нещастие ми се струва като отдавна забравена приказка. Също както кървавите битки във войната и робството във Вирджиния изглеждат като отдавна отминал кошмар.

Може би в сърцето има само едно място за отчаяние или надежда и ако това място е заето с едното, другото потъва в забрава. Тази вечер съм изпълнен само с надежда.

Сигурно си спомняш, че преди години се зарекох да направя всичко, за да престанат да ме смятат за три пети човек. Предвид как все още ме гледат и как постъпват към мен и нашия народ, мисля, че този момент още не е настъпил. Смея обаче да твърдя, че вече ме смятат поне за девет десети човек (Джеймс се разсмя, когато му го казах на вечеря). Все още се надявам, че ще видим времето, когато ще ни смятат за пълноценни личности. Ако не ние, Джошуа и Елизабет със сигурност ще го доживеят.

Сега, мила моя, ти пожелавам лека нощ и подготвям урока си за утре.

Спокойни сънища на теб и децата ни, съкровище. С нетърпение чакам завръщането ви.

С обич, Чарлз.

Кротън на Хъдсън, 2 март 1875 година

— Дъглас и другите май са му простили за грабежа — отбеляза Райм. — Или са повярвали в невинността му.

— За какъв закон става дума? — попита Сакс.

— За Закона за гражданските права от 1975 година — обяви Джинива. — Забранява расовата дискриминация в хотели, ресторанти, влакове, театри… всички обществени места.

— Поклати глава. — Не е издържал дълго. През осемдесетте години на деветнайсети век Върховният съд го обявява за противоконституционен. След това в продължение на петдесет години не е приет нито един федерален закон за защита на гражданските права.

— Чудя се дали Чарлз е доживял да види отменянето му — замислено отбеляза Сакс. — Сигурно не би му харесало.

Джинива сви рамене:

— Едва ли има значение. Сигурно си е помислил, че е временно отменяне.

— Надеждата крепи човека — измърмори Райм.

— Така е. — Джинива погледна надраскания си часовник. — Трябва да се връщам на работа. Тоя Уесли Гоудс… Ненормалник. Никога не се усмихва, дори не те гледа в очите… Поне веднъж да си беше подстригал брадата…

* * *

Вечерта Райм и Сакс лежаха един до друг и гледаха лунния сърп. Беше толкова тънък, че би трябвало да е съвсем блед, но през замърсения въздух на града изглеждаше златист като слънцето.

В такива моменти понякога разговаряха, понякога — не. Тази вечер мълчаха.

На перваза отвън нещо се размърда. Сигурно соколите-скитници, които гнездяха пред прозореца. Мъжки, женска и две малки. Понякога гостите на Райм питаха дали си имат имена.

— Сключили сме споразумение — отговаряше той. — Те не ми измислят име и аз не ги кръщавам. Така ни е добре.

Една от птиците надигна глава и закри луната. Със Стойката си излъчваха мъдрост. Както и заплаха. Бяха смъртоносни — възрастните соколи нямаха естествени врагове и връхлитаха върху плячката си с повече от 200 километра в час. Птицата се сниши и застина неподвижно. Бяха активни през деня, нощем спяха.

— Какво си мислиш? — попита Сакс.

— Хайде утре да идем на концерт. Има матине — така се наричат представленията в ранния следобед. В Линкълновия център.

— Кой свири?

— „Бийтълс“, Елтън Джон, Мария Калас, няма значение. Искам да смутя хората с инвалидната количка… Не ме интересува кой свири. Просто искам да изляза. Не ми се случва често напоследък.

Той изви главата си и докосна с устни косата ѝ. Сакс се сгуши до него.

Райм стисна ръката ѝ.

Сакс също стисна неговата.

— Знаеш ли какво можем да направим? — предложи съзаклятнически. — Да си занесем храна отвън. Вино, пастет, сирена. Нещо френско.

— Да, можем да обядваме и там, но уискито им е под всякаква критика. И е безбожно скъпо. Можем…

— Райм!

Сакс рязко се надигна.

— Какво има?

— Какво направи преди малко?

— Приех предложението ти да си вземем храна отвън…

— Не ме будалкай.

Тя трескаво запали лампата. С черни шорти, сива фланелка, разрошена рижа коса и широко отворени очи, приличаше на студентка, която изведнъж си е спомнила, че утре има изпит.

Райм присви очи.

— Много е ярко. Защо трябваше да светваш?

Сакс се втренчи в него.

— Ти… ти раздвижи ръката си!

— Май да.

— Дясната ръка! Никога не си можел да я движиш.

— Странна работа.

— Все отлагаш изследванията, а през цялото време си знаел, че можеш да я движиш.

— Не знаех. Досега. Не съм се и опитвал. Страхувах се, че няма да мога. Затова престанах да мисля за това. — Той сви рамене. — Но промених решението си. Навих се да пробвам, но исках да сме сами, без доктори, без машини.

„Но и да не съм сам“ — добави мислено.

— И не ми каза!

Тя го плесна по ръката.

— Това не го усетих.

Засмяха се.

— Удивително е, Райм — прошепна тя и го прегърна. — Ти успя. Наистина успя.

— Пак ще се опитам.

Райм погледна Сакс, после — дясната си ръка. Съсредоточи се. След миг пръстите му потрепнаха. Сетне, като новородено жребче, дясната му ръка преодоля петте сантиметра до нейната и я стисна за китката.

Очите ѝ се насълзиха от радост и тя се засмя.

— Нещо да кажеш? — попита той.

— Значи ще продължиш с упражненията?

Райм кимна.

— Да уредим ли за утре час при доктор Шърман?

— Може. Освен ако не изникне нещо. Напоследък съм доста зает.

— Задължително ще насрочим изследвания — заяви Сакс.

Загаси лампата и се притисна до него. Райм усещаше присъствието ѝ, макар че не чувстваше допира.

Умълчаха се и Райм се втренчи в тавана. Дишането на Сакс стана по-равномерно. Изведнъж той се намръщи. Нещо гъделичкаше гърдите му. Отначало си помисли, че е отразена болка. После се уплаши, че получава пристъп на дисрефлексия. Даде си сметка обаче, че е нещо съвсем друго и не е свързано с нервите, мускулите или вътрешните органи. Като истински учен Райм се замисли за чувството, което изпитваше. Можеше да го сравни с онова, което видя върху лицето на Джинива при срещата им с адвоката на банката. С онова, което Чарлз Сингълтън изразяваше в писмата си.

Изведнъж Линкълн Райм осъзна какво чувства — гордост. Гордееше се с постижението си, както се гордееше Джинива със своя прадядо. Тази вечер се беше изправил пред невъзможното. Нямаше значение, че е успял да помръдне ръката си, постижението му бе друго — той най-после се почувства пълноценна личност. Точно както го описваше Чарлз Сингълтън. Осъзна, че нищо — нито политиците, нито сънародниците ти, нито собственото ти безполезно тяло — не може да те направи три пети човек. Ти сам определяш дали си пълноценен или не и какъв живот ще живееш.

Може би тези мисли бяха незначителни като лекото помръдване на ръката му, но това не го интересуваше. Той се замисли за професията си: как една люспица боя може да те заведе до кола, оставена на паркинг, където ще откриеш следа от обувка, водеща до врата, на чиято изтривалка ще е залепнало влакно от изхвърлено палто, на едно от копчетата на което ще намериш пръстов отпечатък — единствения, който престъпникът е забравил да заличи.

На сутринта специалният отряд ще позвъни на вратата му.

Правдата възтържествува, жертвата е спасена, едно семейство заживява щастливо. И всичко това благодарение на една микроскопична люспица автомобилна боя.

Малки победи — така казваше доктор Шърман. Малки победи… Понякога те са единственото, на което можеш да се надяваш, размишляваше Линкълн Райм, докато се унасяше.

И понякога ти стигат.

1

Нукс вомика е хомеопатичен медикамент при стомашно-чревни оплаквания, вследствие на стрес или след злоупотреба с лекарствени средства. — бел. WizardBGR

2

Преводачът не се е потрудил да го преведе, но е хубаво да се знае, че malades des pieds на френски означава „болести на краката“ — бел. WizardBGR

3

Gallow — бесилка, англ., б.пр.

4

Всъщност песента е Cats in the Cradle (1974) на Harry Chapin (Хари Чейпън, 1942-1981), по-известна в изпълнението на Ugly Kid Joe от 1990 г. — бел. WizardBGR

5

Известен лекоатлет, рекордьор — Б.пр.

Content

Джефри Дивър
Дванайсетата карта
(книга 6 за "Линкълн Райм"

Първа част Три пети човек 9 октомври, вторник

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

Втора част Кралят на графитите

8.

9.

10.

11

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

Трета част Галоус Хайтс 10 октомври, сряда

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

Четвърта част Живият мъртвец

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

Пета част Тайната на роба 13 октомври, петък — 27 октомври, петък

39.

40.

41.

42.

43.

44.

45.

1