Джефри Дивър

Стоманена целувка

(книга 12 за "Линкълн Райм")

На Уил и Тина Андерсън и момчетата…

Врагът е пред портата. Трябва да се преборим с нашето разточителство, нашата глупост и нашата престъпност.

Цицерон

Вторник

I. Удар с тъп предмет

1.

Понякога ти провървява.

Амелия Сакс караше червения си като артериална кръв „Форд Торино“ по търговската отсечка на Хенри Стрийт в Бруклин, без да обръща голямо внимание на пешеходците и уличното движение, когато съзря заподозрения.

Какви бяха шансовете?

Помогна ѝ фактът, че Неизвестният заподозрян 40 имаше необикновена външност. Висок и доста слаб, той се открояваше в тълпата. И все пак само това не е достатъчно, за да те забележат в човешкото множество. В нощта преди две седмици, когато той беше пребил до смърт жертвата си обаче, свидетел бе съобщил, че убиецът е бил със спортно сако на карета и бейзболна шапка на „Брейвс“. Сакс беше направила необходимото, макар и без надежда — бе разпространила информацията до полицейските участъци и се беше придвижила към други аспекти на разследването… и към други разследвания. Детективите от Криминалния отдел имаха много работа.

Преди час обаче патрулиращ полицай от Осемдесет и четвърти участък, който правел обиколката си близо до Бруклин Хайтс Променад, беше забелязал подозрителен човек и се бе обадил на Сакс — водещата разследването. Убийството беше станало късно през нощта на запустял строителен обект и извършителят очевидно не знаеше, че има свидетел, затова сигурно се чувстваше в безопасност, защото беше облякъл същите дрехи. Патрулният полицай го беше изгубил в тълпата, но въпреки това Сакс бързо се отправи към мястото и повика подкрепления, макар че този район на града беше голям и населен с десетки хиляди подобно облечени хора. Тя иронично си помисли, че вероятността да открие господин Четиридесет там, на практика не съществува.

Но по дяволите, той беше там и вървеше с големи крачки. Висок, кльощав, със зелено сако, бейзболна шапка и всичко останало, въпреки че в гръб Сакс не можеше да види името на отбора, изписано на шапката.

Тя спря на автобусна лента, хвърли полицейската табелка на таблото и слезе от колата, като в последния момент видя някакъв велосипедист самоубиец, който се размина на сантиметри от сблъсък с вратата на ториното. Той се обърна, но не за да обвини, а да огледа по-добре високата червенокоса бивша манекенка, със съсредоточен поглед и оръжие на хълбока над черните джинси.

Амелия тръгна по тротоара, следвайки убиеца. Дългурестият мъж се движеше с широки крачки. Краката му бяха дълги, но тънки. Сакс забеляза, че той носи маратонки, и си помисли, че те са много по-удобни за бягане по мокрия от априлските дъждове бетон от нейните ботуши с кожени подметки. Донякъде ѝ се искаше той да е по-предпазлив и да погледне през рамо, за да може да види лицето му. Чертите му все още бяха неизвестни. Мъжът обаче крачеше със странната си походка, отпуснал ръце до тялото си и преметнал раница през наведеното си рамо.

Сакс се запита дали оръжието на убийството е вътре — чукът със заоблен край, предназначен за приглаждане на метални ръбове и занитване. Извършителят беше използвал тази страна на чука за убийството, не разцепа за вадене на гвоздеи в другия край. Заключението какво беше разбило черепа на Тод Уилямс беше дошло от базата данни, която Линкълн Райм беше създал за Нюйоркската полиция и Института по съдебна медицина, озаглавена „Въздействие на различни оръжия върху човешкото тяло. Трета част: Травма, нанесена с тъп предмет“. Базата данни беше на Райм, но Амелия беше принудена да извърши анализите сама. Без него.

Тя сякаш почувства удар в стомаха при тази мисъл и бързо я прогони от съзнанието си.

Отново си представи раните на жертвата. Онова, което бе преживял двайсет и девет годишният жител на Манхатън, беше ужасно — пребит до смърт и обран, докато се беше приближавал към нощен клуб с метафоричното име „40 градуса север“. Сакс беше научила, че това е географската ширина на Ийст Вилидж, където се намираше клубът.

Сега Неизвестният заподозрян 40, кръстен на името на нощния клуб, пресичаше улицата на светофара. Какво странно телосложение. Той беше висок повече от метър и осемдесет, но въпреки това сигурно не тежеше повече от шейсет и четири — шейсет и осем килограма.

Амелия разбра накъде се е отправил и предупреди диспечера да каже на подкрепленията, че заподозреният влиза в пететажен търговски център на Хенри Стрийт, и се вмъкна вътре след него.

Заедно със „сянката“ си, следваща го на дискретно разстояние, господин Четиридесет се смеси с тълпата купувачи. Хората в този град постоянно бяха в движение, същински жужащи атоми, вълни от хора от всякакъв пол, възраст, цвят и размери. Ню Йорк имаше свой часовник и въпреки че времето за обяд беше минало, служители, които трябваше да са в офисите, и ученици, които трябваше да са на училище, бяха тук, харчеха пари, ядяха, разхождаха се, гледаха стоките, пишеха есемеси и разговаряха.

И значително усложняваха плановете за арест на Амелия Сакс.

Четиридесет се отправи към втория етаж. Продължи да върви целенасочено през ярко осветения мол, който приличаше толкова много на всички други, че можеше да е навсякъде — в Парамус, Остин или Портланд. От закусвалните се разнасяше миризма на пържено и на лук, а от магазините за козметика ухаеше на парфюми. Амелия се зачуди какво прави тук Четиридесет. Искаше да си купи нещо?

Може би в момента заподозреният нямаше намерение да пазарува, а да се нахрани, защото влезе в „Старбъкс“.

Сакс се скри зад колона близо до ескалатора, на шест-седем метра от входа на кафенето. Внимаваше мъжът да не я забележи. Трябваше да бъде сигурна, че той няма да заподозре, че го следят. Нямаше вид, че носи оръжие. Всяко ченге знае, че хората вървят по особен начин, когато имат пистолет в джоба си — някак по-бдително, с по-скована походка — но това не означаваше, че заподозреният не е въоръжен. И ако усетеше, че Амелия го следи, и започнеше да стреля? Щеше да стане касапница.

Тя хвърли бърз поглед в кафенето и видя, че мъжът е стигнал до бюфета и си взима два сандвича, а след това очевидно си поръчва напитка. Или вероятно две. Той плати и се скри от погледа ѝ. Сигурно чакаше капучиното си или мока. Нещо по-така. Ако си беше поръчал филтрирано кафе, щяха да му го дадат веднага.

Щеше ли да се храни там, или щеше да излезе? Два сандвича. Чакаше ли някого? Или един за сега, а другият за по-късно?

Сакс се двоумеше. Къде беше най-удобното място да го арестува? Навън, на улицата, в кафенето или на друго място в мола? Да, търговският център и „Старбъкс“ бяха пълни с хора, но на улицата имаше още по-големи тълпи. Нямаше идеално решение за ареста.

Минаха няколко минути, а Четиридесет не излизаше. Амелия предположи, че той обядва. Но щеше ли да се срещне с някого?

Това допълнително би усложнило ареста.

Телефонът ѝ иззвъня.

— Амелия, Бъди Евърет.

— Здравей — тихо отговори тя на патрулния полицай от Осемдесет и четвърти участък. Двамата се познаваха добре.

— Ние сме навън. Аз и Дод. И още една кола с трима полицаи.

— Той е в „Старбъкс“, на втория етаж.

В същия момент Сакс видя доставчик с количка, натоварена с кашони с емблемата на „Старбъкс“ — морска сирена. Това означаваше, че кафенето няма заден изход. Четиридесет беше заклещен в задънена улица. Вярно, вътре имаше хора, потенциални свидетели, но те бяха по-малко, отколкото в мола или на улицата.

— Искам да го арестувам тук — каза тя на Евърет.

— Вътре ли? Хубаво. — Последва кратко мълчание. — Там ли е най-добре?

Той няма да се измъкне, помисли си Амелия.

— Да. Елате веднага.

— Тръгваме.

Сакс надникна бързо в кафенето и пак се скри. Не видя заподозрения. Сигурно седеше някъде в задната част на заведението. Амелия се промъкна надясно и се приближи до отворения свод на кафенето. Щом тя не го вижда, и той не я вижда.

Сакс и екипът щяха да обградят…

В този миг Амелия ахна, защото чу внезапен пронизителен писък зад себе си. Ужасяващ вопъл на човек, изпитващ болка. Беше толкова сърцераздирателен и силен, че не можа да разбере дали е мъжки или женски.

Звукът се чу от върха на ескалатора, който свързваше първия с втория етаж.

О, боже…

Горният панел на ескалатора, където хората стъпваха, слизайки от движещите се стълби, се беше отворил и някой беше паднал в работещия механизъм.

— Помощ! Не! Моля ви! Моля ви! Моля ви! — разнесе се мъжки глас и после думите отново се сляха в писък.

Клиенти и служители се развикаха. Онези на стъпалата на повредения ескалатор, който все още се движеше, отскочиха назад или хукнаха надолу срещу движението. Хората на съседния ескалатор, който се спускаше надолу, също скочиха, може би мислейки, че механизмът ще погълне и тях. Неколцина паднаха на купчина на пода.

Сакс погледна към кафенето.

Нямаше следа от Четиридесет. Беше ли видял полицейската ѝ значка на колана или оръжието, когато като всички други се бе обърнал да види злополуката?

Тя се обади на Евърет, каза му за нещастния случай и поръча да съобщи на диспечера, а след това да завардят изходите. Неизвестният заподозрян 40 може би я беше видял и сега бягаше. Амелия се втурна към ескалатора и забеляза, че някой е натиснал аварийния бутон. Движещите се стълби намалиха скоростта и после спряха.

— Спрете го, спрете го! — изкрещя човекът, заклещен вътре.

Сакс стъпи върху горната част на платформата и погледна в зеещия отвор. Мъж на средна възраст — четиридесет-четиридесет и пет годишен — беше заклещен в зъбните колела на мотора, който беше монтиран на пода на около два и половина метра под отворилия се алуминиев капак за поддръжка. Моторът продължаваше да се върти, въпреки че някой беше натиснал аварийния бутон. Вероятно само беше изключил съединителя с движещите се стъпала. Горкият човек беше заклещен в кръста. Беше обърнат на една страна и размахваше ръце срещу механизма. Зъбните колела се бяха забили дълбоко в тялото му. Дрехите му бяха напоени с кръв, която се стичаше на пода на дъното на шахтата. Той носеше бяла риза с табелка с името си. Вероятно беше служител в някой от магазините в мола.

Сакс погледна тълпата. И там имаше служители, няколко човека от охраната, но никой не правеше нищо, за да помогне. Поразени лица. Някои, изглежда, се обаждаха на 911, но повечето снимаха с мобилните си телефони.

— Помощта идва! — извика на пострадалия Амелия. — Аз съм полицай. Ще сляза там долу.

— Боже, колко боли! — Той отново изпищя.

Сакс усети вибрациите от звука в гърдите си.

Кръвоизливът трябва да спре, реши тя. И ти си единствената, която ще го направи. Слизай долу.

Амелия напрегна мускули и отвори по-широко капака. Не носеше много бижута, но изхлузи от пръста си единствения си аксесоар — пръстен със син камък — защото се опасяваше, че може да заклещи ръката ѝ в зъбните колела. Въпреки че тялото на мъжа беше блокирало единия ред, вторият, задвижващ ескалатора надолу, все още работеше. Стремейки се да не обръща внимание на клаустрофобията си, Сакс започна да се спуска в тясната шахта. Имаше стълба за работниците, но се състоеше от тесни метални стъпенки, които бяха хлъзгави от кръвта на пострадалия. Той очевидно беше прерязан от острия ръб на капака, когато беше паднал. Амелия се вкопчи с пръстите на ръцете и краката си в стъпенките. Паднеше ли, щеше да се стовари върху мъжа, а точно до него имаше втори ред работещи зъбни колела. Кракът ѝ се плъзна и мускулите на раменете ѝ се схванаха от напрежение. Подметката на единия ѝ ботуш леко докосна работещите зъбни колела, които изрязаха бразда в нея и закачиха края на джинсите ѝ. Амелия бързо дръпна крака си.

И после се спусна на пода… Дръж се, дръж се, каза си тя или си го помисли и за себе си, и за пострадалия.

Писъците на мъжа не стихваха. Пепеляво бледото му лице се беше сбръчкало и кожата му блестеше от пот.

— Моля те, Боже…

Амелия се промъкна внимателно покрай втория ред зъбни колела, като два пъти се подхлъзна в кръвта. Веднъж кракът ѝ неволно се протегна, кръстът ѝ се скова и тя полетя към въртящото се зъбно колело.

Успя да спре точно преди лицето ѝ да докосне метала. Пак се подхлъзна. И пак се хвана.

— Аз съм полицай — повтори тя. — Медиците ще дойдат всеки момент.

— Положението е лошо. Много боли. О, колко много боли!

Амелия вдигна глава и извика:

— Някой от поддръжката! Някой от управата! Спрете проклетото нещо! Не стъпалата, а моторът! Изключете го!

Къде бяха пожарникарите, по дяволите? Сакс огледа раната на човека. Нямаше представа какво да направи. Съблече якето си и го притисна до разкъсаната плът на корема и слабините на мъжа, но това не помогна много за спирането на кръвоизлива.

— Ох, ох, ох! — стенеше човекът.

Амелия носеше незаконен, но много остър сгъваем нож в задния си джоб и потърси кабел, който да среже, но не видя такова нещо. Как може да направиш такава машина и да не сложиш копче за изключване? Господи. Тя се вбеси от некомпетентността.

— Съпругата ми — прошепна мъжът.

— Не говорете. Всичко ще бъде наред — успокои го Сакс, макар да знаеше, че нищо няма да се оправи. Тялото му представляваше кървава каша. Дори да оцелее, никога нямаше да бъде същият.

— Съпругата ми. Тя е… Ще отидеш ли при нея? Синът ми. Кажи им, че ги обичам.

— Сам ще им го кажеш, Грег — отговори тя, прочитайки името му на табелката на гърдите му.

— Ти си ченге.

— Точно така. И ей сега ще дойдат медиците…

— Дай ми пистолета си.

— Какво?

Той продължи да пищи. По лицето му се стичаха сълзи.

— Моля те, дай ми пистолета си! Как се стреля? Кажи ми!

— Не мога да го направя, Грег — промълви Амелия и хвана ръката му, а с другата си длан избърса потта от лицето му.

— Много ме боли… Не издържам. — Той изпищя още по-силно отпреди. — Искам всичко да свърши!

Сакс не беше виждала по-безнадежден израз в нечии очи.

— Моля те, за бога, дай ми пистолета си!

Амелия спусна ръка и извади пистолета си „Глок“ от колана.

* * *

Ченге.

Това не беше хубаво. Никак не беше хубаво.

Високата жена. Черни джинси. Красиво лице. И, ах, червена коса…

Ченге.

Оставям я при ескалатора и тръгвам сред тълпите в мола.

Тя не знае, че съм я видял. О, да, видях я добре и ясно. Писъкът на мъжа, който изчезна в челюстите на машината, накара всички да погледнат по посока на звука, но не и нея. Тя се обръщаше да потърси мен в приятното кафене „Старбъкс“.

Видях пистолета на хълбока ѝ и полицейската значка. Не частно ченге или наемник, а истинско. Чистокръвно. Тя…

Хей, какво беше това?

Изстрел. Не си падам много по оръжията, но съм стрелял с пистолет. Това несъмнено беше пистолет.

Озадачаващо. Да, да, тук има нещо странно. Дали полицайката — ще я нарека Червенокоска заради косата ѝ — смяташе да арестува някой друг? Трудно е да се каже. Може би беше погнала мен заради пакостите, които съм си наумил. Вероятно заради труповете, които изхвърлих в онова тинесто езеро близо до Нюарк преди известно време. За да потънат, завързах за краката им пудовки, каквито си купуват дебеланковците, за да ги използват шест пъти и половина и никога повече. В пресата не се споменаваше нито дума за случая, но все пак това е Ню Джърси, където стават много убийства. Поредният труп? Не си заслужава да пишем репортаж. Виж, „Метс“ са победили със седем точки разлика! Или пък полицайката ме издирваше заради кавгата на онази слабо осветена улица в Манхатън и човека с прерязано гърло. Или може би заради строежа зад клуб „40 градуса север“, където пак оставих готина пратка с разбита глава.

Разпознал ли ме е някой на онези места, докато режа или разбивам?

Възможно е. Аз се отличавам по външност, ръст и тегло.

Ще предположа, че тя иска мен. Трябва да наведа глава, да прегърбя рамене и да се махна оттук. По-добре е да се смаля със седем-осем сантиметра, отколкото да стърча над другите.

Ами изстрелът? За какво беше? Дали Червенокоска преследваше някой още по-опасен от мен? Ще гледам новините по-късно.

Навсякъде е пълно с хора, които се движат бързо. Повечето не ме поглеждат, колкото и да съм висок, кльощав и с дълги крака и пръсти. Единственото им желание е да излязат от мола и да избягат от писъците и изстрела. Магазините и закусвалните се опразват. Хората се страхуват от терористи, откачалки с камуфлажно облекло, които наръгват с нож, разрязват и стрелят по целия свят от гняв или заради смахнатите си мозъци. „Ислямска държава“. „Ал Кайда“. Милициите. Всички са настръхнали.

Завивам тук и се промъквам между мъжки чорапи и бельо.

Хенри Стрийт, Изход 4, е право пред мен. Оттам ли да изляза?

По-добре да спра. Поемам си дълбоко дъх. Няма да бързам. Първо ще се отърва от зеленото сако и бейзболната шапка. Ще си купя нещо ново. Шмугвам се в евтин магазин, за да платя в брой за синьо италианско сако, произведено в Китай. Има дължина деветдесет сантиметра. Какъв късмет. Трудно е да намериш този размер. Хипстърска мека шапка. Младеж от Близкия изток прибира парите ми в касата, докато пише съобщение на мобилния си телефон. Колко неучтиво. Ще ми се да му разбия черепа. Поне не ме поглежда. Това е хубаво. Слагам в раницата старото си зелено карирано сако. То е от брат ми, затова не го изхвърлям. Пъхам в раницата и спортната шапка.

Хипстърът с италианско сако, произведено в Китай, излиза от магазина и се връща в мола. Е, откъде да избягам? Изходът към Хенри Стрийт?

Не. Идеята не е умна. Навън ще има куп ченгета.

Оглеждам се наоколо. Навсякъде. Аха, служебна врата. Убеден съм, че ще има товарна платформа.

Минавам спокойно през вратата, сякаш работя в мола, като я бутам само с кокалчетата на пръстите си, не с длани, за да не оставя отпечатъци, покрай табелка с надпис „Само за служители“.

Какъв късмет извадих с ескалатора, когато се разнесоха писъците и Червенокоска хукна натам. Провървя ми.

Навеждам глава и вървя с отмерени крачки. Никой не ме спира в коридора.

Аха, памучна престилка на закачалка. Свалям табелката с името на служителя и я закачам на гърдите си. Сега съм Марио, любезен член на екипа. Не приличам много на Марио, но номерът ще мине.

Двама работници, млади мъже, единият с тъмна кожа, другият бял, влизат през вратата пред мен. Кимам им. И те ми кимат.

Надявам се, че никой от тях не е Марио. Или най-добрият му приятел. Ако е така, ще трябва да бръкна в раницата си, а знаем какво означава това — чупене на кости отвисоко. Разминаваме се.

Добре.

Или пък не.

— Хей? — вика ми някой.

— Да? — отговарям и доближавам ръка до чука.

— Какво става там горе?

— Мисля, че обир. В бижутерския магазин. Не съм сигурен.

— Шибаняците така и не сложиха охрана там. Трябваше да им кажа.

— Те продават само евтини боклуци — обажда се колегата му. — Цирконий и други такива неща. Кой би рискувал да го застрелят за цирконий?

Виждам табелка към „Доставки“ и чинно тръгвам по посока на стрелката.

Чувам гласове отпред, спирам и поглеждам зад ъгъла. Там има само един дребен чернокож пазач. Лесно мога да му строша главата с чука. Да разбия лицето му на десетина парчета. И после…

О, не. Защо е толкова труден животът?

Появяват се още двама. Единият бял, другият чернокож. И двамата два пъти по-тежки от мен.

Дръпвам се назад. След миг нещата се влошават още повече. Зад мен, в другия край на коридора, по който току-що дойдох, чувам още гласове. Може би е Червенокоска заедно с други ченгета и оглеждат тази част на мола.

А на единствения изход пред мен има четири наети ченгета, които живеят за деня, в който и те ще имат възможност да чупят кости… или да използват електрошоков пистолет или спрей.

Намирам се по средата и няма накъде да бягам.

2.

— Къде сте?

— Все още претърсваме, Амелия — отговори Бъди Евърет, патрулният полицай от Осемдесет и четвърти участък. — Шест екипа. Всички изходи са блокирани от нас или от частната охрана. Той трябва да е някъде тук.

Сакс се опита безуспешно да избърше кръвта от ботуша си със салфетка от „Старбъкс“. Беше сложила якето си в чувал за боклук, който също взе от кафенето. Може би не беше непоправимо съсипано, но тя нямаше намерение да се разхожда с дреха, подгизнала от кръв. Младият патрулен полицай забеляза петната по ръцете ѝ и на лицето му се изписа безпокойство, но не каза нищо. Ченгетата, разбира се, също са човешки същества. Претръпването. Все някога претръпването настъпва, но при някои по-късно, отколкото при други, а Бъди Евърет все още беше млад.

Той погледна към отворения капак на ескалатора през очилата си с червени рамки.

— Ами той…?

— Не оцеля.

Евърет кимна и впери очи в пода. Кървавите отпечатъци от ботушите на Сакс водеха встрани от ескалатора.

— Нямаш ли представа в каква посока се е отправил? — попита той.

— Никаква. — Амелия въздъхна. Бяха изминали само няколко минути от момента, в който Неизвестният заподозрян 40 може би я беше видял и избягал, до пристигането на подкрепленията, но това, изглежда, му беше достатъчно, за да се превърне в невидим. — Добре. Ще търся заедно с вас.

— В сутерена ще им трябва помощ. Там долу е същински лабиринт.

— Разбира се, но нека огледат и на улицата. Ако ме е видял, той е имал време да се изнесе веднага.

— Добре, Амелия.

Младият полицай, чиито очила имаха рамки с оттенък на изстиваща кръв, кимна и тръгна.

— Детектив? — чу се мъжки глас зад Сакс.

Тя се обърна и видя нисък и набит латиноамериканец на около петдесет години с морскосин костюм на райета и жълта риза. Вратовръзката му беше безупречно бяла. Амелия не беше виждала такава комбинация.

Тя кимна.

— Капитан Мадино.

Сакс стисна ръката му. Той я оглеждаше с тъмните си очи, с притворени клепачи. Прелъстително, но не сексуално, а обаятелно, както правеха мъжете с власт и някои жени.

Мадино беше от Осемдесет и четвърти участък и нямаше нищо общо със случая с Неизвестния заподозрян 40, който беше в списъка на Криминалния отдел на Сакс. Беше дошъл заради произшествието, въпреки че полицията скоро щеше да се оттегли, освен ако не се установеше, че е имало престъпно нехайство в поддръжката на ескалатора, което се случваше рядко. И все пак момчетата и момичетата на Мадино щяха да направят огледа на мястото.

— Какво се случи? — попита той.

— Пожарникарите ще ви обяснят по-добре от мен. Аз преследвах заподозрян в убийство. Знам само, че ескалаторът се повреди и мъж на средна възраст падна в механизма. Спуснах се при него и се опитах да спра кръвоизлива, но не можеше да се направи нищо. Държа се още малко, но умря и смъртта му беше потвърдена на място.

— Аварийният бутон?

— Някой го беше натиснал, но това изключи само стъпалата, не и главния мотор. Механизмът продължи да работи. Беше го заклещил в корема и слабините.

— Господи. — Капитанът сви устни и пристъпи напред да погледне в шахтата. Не реагира. Само хвана бялата си вратовръзка, за да не увисне надолу и да се изцапа в перилата. Чак там имаше кръв. Без да показва никакви чувства, той отново се обърна към Сакс. — Спуснала си се там долу?

— Да.

— Сигурно не е било лесно.

Амелия реши, че първото ѝ впечатление за него е погрешно. Съчувствието в очите му изглеждаше искрено.

— Кажи ми за изстрела.

— Моторът — обясни Сакс. — Не можах да намеря бутон да го изключа, нито кабел, който да срежа. Не можех да оставя човека, за да търся, нито да се кача обратно горе, за да кажа на някого да го спре. Притисках раните му. Затова стрелях в намотката на мотора. Спрях го и му попречих да среже на две мъжа. Но дотогава той вече беше пътник. Медикът каза, че бил загубил осемдесет процента от кръвта си.

Мадино кимна.

— Добър опит, детектив.

— Но не мина.

— Нямало е какво друго да направиш. — Той пак погледна към отворения капак. — Ще трябва да убедим експертите по балистичния анализ, но с този сценарий това ще бъде формалност. Няма за какво да се тревожиш.

— Признателна съм ви, капитане.

Въпреки онова, което се вижда на големия и на малкия екран, рядко се случва полицай да стреля с оръжието си и това има сериозни последици. Полицаят може да стреля само ако прецени, че неговият живот или този на някой случаен минувач е застрашен, или когато въоръжен престъпник бяга. Може да използва сила само за да убие, не да рани. Пистолетът „Глок“ не може да се използва като гаечен ключ, за да се изключи повредена машина (или да отваря врати — тактическите части използват специални пушки, за да извадят пантите, а не да стрелят в дръжките на вратите или ключалките).

Когато се случи ченге да произведе изстрел по време на дежурство или не, на мястото идва инспектор от участъка, където се е случило това, за да изземе и анализира оръжието на полицая. След това свиква комисия, която трябва да се ръководи от капитан. Тъй като нямаше смърт или нараняване в резултат на изстрела, Сакс не трябваше да се подлага на тест за употреба на алкохол и наркотици или да излиза в административен отпуск за задължителните три дни. И при липса на престъпление не беше необходимо и да предава оръжието си. Трябваше само да го предложи на инспектора да го прегледа и да запише серийния номер.

Тя го направи. Сръчно извади пълнителя и изхвърли заредения патрон, а после го взе от пода. Даде пистолета си на Мадино, който записа серийния номер и ѝ го върна.

— Ще напиша доклад за изстрела.

— Не бързай, детектив. Ще мине известно време, докато се свика комисията, а ти, изглежда, имаш други задачи. — Мадино пак погледна в шахтата. — Бог да те благослови, детектив. Малцина биха се осмелили да се спуснат там долу.

Сакс сложи в пистолета си изхвърления патрон. Полицаите от Осемдесет и четвърти участък бяха отцепили двата ескалатора, затова тя се обърна и забърза към подвижните стълби на път към сутерена, където да помогне за издирването на Неизвестния заподозрян 40. Тя обаче спря, когато Бъди Евърет се приближи към нея.

— Той е избягал от сградата, Амелия. — Тъмночервените рамки на очилата му хем привличаха погледа, хем дразнеха.

— Как?

— През товарната платформа.

— Мислех, че имаме хора там. Наети ченгета, ако не от нашите.

— Заподозреният извикал иззад ъгъла близо до платформата, че извършителят е в складовото помещение и да си донесат белезниците и електрошоковите пистолети. Знаеш ли какви са наемниците? Обожават възможността да си поиграят на истински ченгета. Всички хукнали към склада. И той си излязъл най-спокойно. Има го заснет на видеокамерите — с ново сако, тъмно, спортно, и мека шапка — да слиза по стълбата на товарната платформа и да бяга през паркинга за камиони.

— Накъде се е отправил?

— Нямам представа. Обхватът на камерата е малък.

Сакс повдигна рамене.

— Метро? Автобуси?

— На камерата не се вижда нищо. Вероятно е тръгнал пеша или е взел такси.

За едно от осемдесет и петте милиона места, където можеше да е отишъл.

— Тъмно сако, така ли? Спортно?

— Разпитахме в магазините, но никой не е видял мъж с неговото телосложение да купува нещо. Не знаем как изглежда.

— Мислиш ли, че ще можем да снемем отпечатъци от стълбата? И товарната платформа?

— О, видеозаписът показва, че той си слага ръкавици, преди да се спусне по стълбата.

Хитро. Този човек е умен.

— И още нещо. Заподозреният е носел чашата си и опаковки от сандвичи. Търсихме, но той не ги е изхвърлил там.

Може би бяха в „Старбъкс“.

— Ще накарам криминалистите да се заловят с това.

— Хей, как мина разговорът с капитан Бяла вратовръзка? Опа, аз ли казах това?

Амелия се усмихна.

— И да си го казал, не съм го чула.

— Той вече мисли как да обзаведе кабинета си в губернаторското жилище.

Това обясняваше шикозния тоалет. Висш полицай с амбиции. Хубаво е да го имаш на своя страна.

Бог да те благослови…

— Добре. Той, изглежда, ме подкрепя по въпроса с оръжието.

— Свестен е. Само обещай, че ще гласуваш за него.

— Продължавайте с претърсването — напомни му Сакс.

— Ще го направим.

Към нея се приближи инспектор от пожарната и тя даде показания за произшествието с ескалатора. Двайсетина минути по-късно криминалистите, които работеха по случая „Неизвестен заподозрян 40“, пристигнаха от големия комплекс за обработка на местопрестъпления в Куинс. Амелия ги поздрави — двама криминалисти афроамериканци на трийсетина години, мъж и жена, с които тя работеше от време на време. Те подкараха тежките си куфари на колелца към ескалатора.

— Не там — спря ги Сакс. — Това там беше нещастен случай. Отдел „Разследвания“ ще го координира с Осемдесет и четвърти участък. Искам да направите оглед на „Старбъкс“.

— Какво е станало там? — попита жената криминалист, поглеждайки към кафенето.

— Сериозно престъпление — обади се партньорът ѝ. — Вдигнали са цената на фрапучиното.

— Нашият заподозрян седна там за късен обяд. На някоя от масите отзад. Той е висок и слаб. Беше със зелено сако на карета и бейзболна шапка на „Атланта Брейвс“. Но няма да има много улики. Взе си чашата и опаковките от храната.

— Мразя, когато не оставят ДНК.

— И аз.

— Мисля обаче, че е изхвърлил боклука някъде наблизо — добави Сакс.

— Имаш ли представа къде? — попита жената.

Амелия погледна персонала на „Старбъкс“ и ѝ хрумна нещо.

— Може би. Но не е в мола. Аз ще проверя. Вие обработете „Старбъкс“.

— Винаги съм те обичала, Амелия. Даваш ни най-хубавото и приятното, а ти поемаш мрачното и студеното.

Жената се наведе и извади син предпазен гащеризон от куфара.

— Стандартна оперативна процедура, нали, Амелия? Събираме всичко и го носим в дома на Линкълн?

— Не, изпратете всичко в Главната лаборатория по криминалистика в Куинс — отговори Сакс с каменно изражение. — Аз ръководя случая.

Двамата криминалисти се спогледаха и после отново се обърнаха към Амелия.

— Той добре ли е? — попита жената. — Райм?

— Не си ли чула? — троснато каза Сакс. — Линкълн вече не работи за Нюйоркската полиция.

3.

— Отговорът е там.

Последва мълчание, докато думите отекваха по лъскавите, издраскани, боядисани в академично зелено стени. По-точно жлъчно зелено.

— Отговорът може да е очевиден, като например окървавен нож, осеян с пръстови отпечатъци и ДНК на извършителя, надписан с инициалите му и цитат от любимо стихотворение. Или пък неясен, само три невидими лиганда… Какво е лиганд[1]? Знае ли някой?

— Молекулите на миризмите — обади се треперещ мъжки глас.

— И така — продължи Линкълн Райм, — неясен. Отговорът може да е в три молекули на миризми, но е там. Връзката между убиеца и убития, която може да ни заведе до вратата му и да убеди съдебните заседатели да го преместят в нов дом за двайсет-трийсет години. Някой да ми каже Принципа на Локар.

От първия ред се обади твърд женски глас:

— При всяко престъпление има пренасяне на материал между извършителя и местопрестъплението или жертвата, или по всяка вероятност и двете. Френският криминалист Едмон Локар използва думата „прах“, но общоприетата е „материал“. С други думи, микроследи. — Жената отметна настрана дългата си кестенява коса, която обрамчваше лице със сърцевидна форма, и добави: — Пол Кърк разширява определението: „Вещественото доказателство не може да лъжесвидетелства. Не може да отсъства напълно. Единствено човешката неспособност да го намери, изследва и разбере може да намали стойността му“.

Линкълн Райм кимна. Признаваше правилните отговори, но никога не ги хвалеше. Запазваше похвалите за изключителни прозрения. Обаче беше смаян, тъй като все още не беше възложил на студентите да четат великия френски криминалист, за да го обсъждат. Той огледа лицата, сякаш беше озадачен.

— Всички ли си записахте какво каза госпожица Арчър? Някои, изглежда, не са го направили. Не мога да проумея защо.

Започнаха да драскат химикалки, да тракат клавиатури на лаптопи и да танцуват пръсти по двуизмерни клавиши на таблети.

Това беше едва втората лекция по „Въведение в анализ на местопрестъпление“ и трябваше да бъдат установени протоколи. Спомените на студентите щяха да бъдат гъвкави и в добро състояние, но нямаше да са непогрешими. Пък и записването на хартия или на екран означава овладяване, не само разбиране.

— Отговорът е там — поучително повтори Райм. — След като съществува криминалистиката — изкуството на провеждането на следствените действия — няма престъпление, което да не може да бъде разкрито. Всичко е въпрос на възможности, находчивост и усилия. Колко далеч сте готови да отидете, за да идентифицирате извършителя? Както е казал Пол Кърк през петдесетте години на XX век. — Той погледна Джулиет Арчър. Беше научил имената само на няколко студенти. Това на Арчър беше първото.

— Капитан Райм? — подвикна млад мъж в дъното на класната стая, в която имаше трийсетина души на възраст между двайсет и няколко и четиридесет години, като преобладаваха по-младите. Въпреки стилната прическа със стърчаща на кичури хипстърска коса младежът имаше полицейски нюх. След като в каталога с биографии на колежа — да не говорим за десетките хиляди споменавания в Гугъл — вписаха официалния чин на Линкълн отпреди няколко години, когато напусна полицията поради инвалидност, вече беше малко вероятно да го използва някой, който не е свързан със силите на реда в Ню Йорк.

С леки движения на дясната си ръка преподавателят обърна към студента сложно моторизираната си инвалидна количка. Райм страдаше от квадриплегия, парализа на четирите крайника, в резултат от травма в гръбначния мозък. След операциите движеше само дясната ръка и безименния пръст на лявата.

— Да?

— Мислех си нещо. Локар пише за „прах“ или „материал“, нали? — Младежът погледна Арчър, която седеше на първия ред, далеч вляво.

— Точно така.

— А не може ли да има и психологически пренос?

— Какво имате предвид?

— Да речем, че извършителят заплашва да изтезава жертвата, преди да я убие. На лицето на жертвата е изписан ужас, когато я намират. Може да заключим, че извършителят е садист, и да го добавим към психологическия му профил. Така може да стесним кръга на заподозрените.

— Въпрос — отвърна Райм. — Харесвате ли поредицата от книги за Хари Потър? И филмите? — По принцип културните явления не го интересуваха много — освен ако не можеха да му помогнат да разкрие някое престъпление, което не се беше случвало никога. Но Потър си беше Потър.

Младият мъж присви очи.

— Да, разбира се.

— Знаете, че това е художествена измислица, нали? Че „Хогуортс“ не съществува?

— „Хогуортс“? Да, съзнавам го.

— И ще се съгласите, че магьосници, магии, вуду, духове, телекинеза и вашата теория за пренос на психологически елементи на местопрестъпления…

— … са врели-некипели?

Всички се разсмяха.

Райм повдигна озадачено вежди, но не заради прекъсването. Той харесваше дързостта и забележката беше логична. Но имаше предвид друго.

— Съвсем не. Щях да кажа, че всяка от тези теории все още не е емпирично доказана. Представете ми обективни изследвания, които многократно умножават резултатите на вашия предполагаем психологически пренос и включват валидни проби и проверки в подкрепа на теорията, и аз ще я смятам за валидна. Но не бих разчитал на нея. Фокусирането върху по-неуловимите аспекти на разследването разсейва от важната задача, с която се занимаваме в момента. Която е?

— Уликите — пак се обади Джулиет Арчър.

— Местопрестъпленията се променят като глухарче от внезапен порив на вятър. Онези три лиганда са всичко, което остава от един милион само преди момент. Капка дъжд може да отмие петънце от ДНК-то на убиеца и да унищожи всеки шанс да го открием в базата данни на Системата за комбинирано индексиране на ДНК — СКИД, и да научим името, адреса и телефонния му номер. Социалноосигурителният му номер… и размера на ризата… — Райм огледа студентите. — Това с размера на ризата беше шега. — Хората обикновено вярваха на всичко, което им кажеше Линкълн Райм.

Хипстърът ченге кимна, но не изглеждаше убеден. Райм остана смаян и се запита дали студентът наистина ще проучи внимателно темата. Надяваше се, че ще го направи. В тази теория може би имаше нещо.

— Ще говорим повече за праха на мосю Локар — тоест микроследите — след няколко седмици. Днес темата ще бъде как да се погрижим да имаме прах, която да анализираме. Как да съхраним местопрестъплението. Никога няма да видите девствено чисто местопрестъпление. Такова нещо не съществува. Работата ви ще бъде да се погрижите местопрестъпленията да бъдат възможно най-малко замърсени. А сега, кой е замърсител номер едно? — Без да дочака отговор, Райм продължи: — Да, колегите ченгета — най-често висшите полицаи. Как да задържим старшите длъжностни лица, нагиздили се за пред камерите, вън от местопрестъплението, докато едновременно с това си вършим работата?

Смехът утихна и лекцията започна.

Линкълн Райм преподаваше от време на време от години. Преподаването не му доставяше особено голямо удоволствие, но той твърдо вярваше в ефикасността на огледа на местопрестъпленията за разкриването на злодеянията. И искаше да бъде сигурен, че стандартите на криминалистите ще бъдат възможно най-високи — по-точно неговите стандарти. Мнозина виновници се измъкваха или получаваха много по-леки присъди, отколкото изискваха престъпленията им, а невинни хора отиваха в затвора. Райм беше решил да направи каквото може, за да създаде ново поколение способни криминалисти.

Преди месец той реши, че това ще бъде новата му мисия. Разчисти случаите, по които работеше, и кандидатства за работа в училището по криминално право „Джон Маршал“, само на две преки от къщата му в Сентръл Парк Уест. Оказа се, че всъщност не е необходимо да кандидатства. Една вечер, на чашка, Райм беше споделил с един областен прокурор, с когото работеше, че мисли да остави оръжията и да преподава. Областният прокурор подшушна нещо на някого, мълвата стигна до „Джон Маршал“, където прокурорът беше хоноруван преподавател, и скоро след това се обади ректорът на училището. Райм предположи, че заради доброто си име е солидна стока, привлича позитивни отзиви и престиж и вероятно стимулира повишение на доходите от такси за обучение. Той подписа договор да преподава този уводен курс и „Авангарден химичен и механичен анализ на вещества, намирани често на местопрестъпления, включително електронна микроскопия“. Беше показателно за репутацията му, че вторият курс се попълни почти толкова бързо, колкото първия.

Повечето студенти бяха предопределени за полицейска работа или се занимаваха с нея — на местно, щатско или федерално ниво. Някои бяха на свободна практика и правеха криминалистически анализи срещу заплащане, работеха за частни детективи, корпорации и адвокати. Неколцина бяха журналисти, а един — писател, който искаше да опише всичко правилно. (Линкълн се радваше на присъствието му, защото самият той беше тема на няколко романа, основаващи се на случаи, които беше разследвал, и няколко пъти бе писал на автора за погрешно представяне на реалната работа на местопрестъплението. Трябва ли да превръщате това в сензация?)

След общ преглед, макар и обстоен, за опазването на местопрестъплението Райм видя колко е часът и освободи групата. Студентите се изнизаха един по един от залата и той насочи инвалидната си количка към рампата, която се спускаше от ниския подиум.

Когато обаче стигна до главното ниво на лекционната зала, видя, че всички от групата са си тръгнали, с изключение на един.

Джулиет Арчър беше останала на първия ред. Тя беше на тридесет и пет години и имаше невероятни очи. Райм остана поразен от тях, когато я видя за пръв път на лекцията миналата седмица. В човешкия ирис няма сини пигменти или водниста влага. Този оттенък се дължи на количеството меланин в епитела, съчетано с ефекта на Рейли — разсейването на светлината. Очите на Арчър бяха наситено небесносини.

Райм се приближи до нея.

— Локар. Чели сте допълнително. Моята книга. Перифразирахте от нея. — Той не беше препоръчал на студентите да прочетат книгата му.

— Нуждаех се от нещо за четене, за да върви с виното и вечерята ми онзи ден.

— Аха.

— Е? — попита тя.

Не беше необходимо да разширява въпроса, който повтаряше запитване от миналата седмица… както и няколко есемеса междувременно.

Лъчезарните ѝ очи останаха приковани в неговите.

— Не съм сигурен дали идеята е добра — отвърна Линкълн.

— Идеята не е добра?

— Искам да кажа, че не е полезна. За вас.

— Не съм съгласна.

Джулиет Арчър очевидно не си поплюваше. Тя замълча и после устните ѝ без червило се разтеглиха в усмивка.

— Проучили сте ме, нали?

— Да.

— Помислихте си, че съм шпионка? Че се мъча да спечеля благоразположението ви, за да открадна тайни от разследванията?

Тази мисъл наистина му беше хрумнала. Райм повдигна рамене — жест, който можеше да прави въпреки състоянието си.

— Само бях любопитен. — Всъщност беше научил доста за магистърската степен на Джулиет Арчър по обществено здравеопазване и биология. Тя беше оперативен епидемиолог в Отдела за заразни заболявания към нюйоркския институт по здравеопазване в Уестчестър и сега искаше да смени професията си и да се занимава с криминалистика. В момента живееше в мансарда в центъра на града, в квартала Сохо. Единайсетгодишният ѝ син беше отличен футболист. Самата Джулиет беше получила благоприятни отзиви за изпълненията си на модерни танци в Манхатън и Уестчестър. Преди да се разведе, беше живяла в Бедфорд, Ню Йорк.

Не, не беше шпионка.

Тя продължи да го гледа в очите.

— Добре — каза Линкълн импулсивно — нещо изключително рядко за него.

Арчър се усмихна учтиво.

— Благодаря. Сега мога да си тръгна.

— Утре — добави той след кратко мълчание.

Това, изглежда, се стори забавно на Арчър, която закачливо наклони глава настрана, сякаш можеше лесно да преговаря и да извоюва промяна в определената среща, но не искаше да настоява.

— Трябва ли ви адресът? — попита Райм.

— Знам го.

Вместо да си стиснат ръцете, двамата кимнаха, подпечатвайки споразумението. Арчър се усмихна и после показалецът на дясната ѝ ръка се насочи към тъчпада на собствената ѝ инвалидна количка, сребриста „Сторм Ароу“, същия модел, който беше използвал Линкълн допреди няколко години.

— Доскоро. — Тя завъртя количката, мина по пътеката и излезе.

4.

Самостоятелната къща беше от тъмночервени тухли, подобни по цвят на очилата на патрулния полицай Бъди Евърет, цвета на съсирена кръв, на черва. Човек не можеше да не си го помисли. При дадените обстоятелства.

Амелия Сакс бавно оглеждаше топлата светлина, която струеше отвътре и от време на време примигваше, докато множеството гости се придвижваха между лампата и прозореца. Ефектът беше стробоскопичен. Къщата беше малка, а гостите — много.

Смъртта размразява и най-обтегнатите отношения.

Амелия не бързаше.

През годините си като полицай беше съобщавала новината за загуба на десетки членове на семейства. Умееше да го прави, импровизирайки изреченията, на които я бяха научили психолозите в Академията. („Много съжалявам за загубата ви.“ „Има ли към кого да се обърнете за подкрепа?“ С такъв сценарий се налагаше да импровизира.)

Тази вечер обаче беше различно. Защото никога досега не беше присъствала в момента, когато електроните на жертвата напускат клетките или, ако вярваш в друго, душата напуска тялото. А сега беше държала ръката на Грег Фромър в момента на смъртта му. И колкото и да не ѝ се искаше да прави това посещение, сделката беше сключена и нямаше да я наруши.

Тя премести кобура на хълбока си, така че да не се вижда. Струваше ѝ се редно да го направи, макар да не можеше да обясни защо. Другата цел на мисията ѝ беше да се отбие в апартамента си, също в Бруклин, не ужасно далеч, за да се изкъпе и преоблече. След което щеше да е необходим луминол и алтернативен източник на светлина, за да намери петънце кръв някъде по себе си.

Амелия се качи по стъпалата и натисна звънеца.

Вратата отвори висок мъж на петдесет и няколко години с хавайска риза и оранжеви къси панталони. Разбира се, това не беше самото погребение. То щеше да е по-късно. Тази вечер приятели и роднини се бяха събрали набързо, за да донесат храна, да се разсеят от скръбта и да се съсредоточат.

— Здравейте — каза мъжът. Очите му бяха зачервени като полинезийската гирлянда около врата на папагала на корема му. Приликата беше шокираща.

— Казвам се Амелия Сакс. От Нюйоркската полиция. Може ли да поговоря с госпожа Фромър за една-две минути? — учтиво попита тя без абсолютно никаква нотка на официалност.

— Разбира се. Влезте.

В къщата имаше малко мебели, разнородни и протрити. Малкото картини на стените вероятно бяха от „Уолмарт“ или „Таргет“. Амелия беше научила, че Фромър е бил продавач в магазин за обувки в мола и е работел на минимална заплата. Телевизорът беше малък, както и декодерът — само за основните програми. Нямаше конзола за видеоигри, макар Сакс да знаеше, че имат най-малко едно дете. В отсрещния ъгъл беше подпрян скейтборд, очукан и подлепен с тиксо, а на пода, до олющена маса, бяха наредени японски комикси за супергерои.

— Аз съм Боб, братовчедът на Грег.

— Много съжалявам за случилото се.

— Случва се да паднеш в работещ механизъм.

— Не ни се вярваше. Жената и аз живеем в Скънектади. Дойдохме тук възможно най-бързо. Не можахме да повярваме — повтори той. — Да… умре по този начин. — Въпреки тропическия костюм Боб беше внушителен на ръст. — Някой ще плати за това. Не трябва да стават такива неща. Някой ще плати.

Няколко души от гостите кимнаха на Сакс, оглеждайки дрехите, които беше подбрала внимателно — дълга до прасците тъмнозелена пола, черно сако и блуза. Беше се облякла като за погребение, макар и не нарочно. Това беше типичната ѝ униформа. Тъмното предлага по-неотзивчив целеви профил от светлото.

— Ще доведа Санди.

— Благодаря.

В отсрещния край на стаята имаше момче на около единайсет години, а от двете му страни — мъж и жена на петдесет и няколко. Кръглото, осеяно с лунички лице на момчето бе зачервено от плач, а косата му беше разрошена. Амелия се запита дали е лежало в леглото, парализирано от новината за смъртта на баща си, преди да пристигнат членовете на семейството.

— Да, здравейте?

Сакс се обърна. Слабата русокоса жена беше много бледа — поразителен и смущаващ контраст с яркочервените ѝ клепачи и кожата около очите. Изумително зелените ѝ ириси засилваха мистериозния ѝ, призрачен вид. Тъмносинята ѝ лятна рокля беше измачкана и макар че бяха сходни по стил, обувките ѝ бяха от различни чифтове.

— Аз съм Амелия Сакс, от полицията.

Тя не показа значката си. Не беше необходимо.

Попита съпругата дали може да поговорят на четири очи.

Странно, колко по-лесно беше да насочиш пистолет към дрогиран извършител, който се е прицелил в теб от четиридесет крачки разстояние, или да превключиш от четвърта на втора скорост, докато завиваш с петдесет километра в час, за да се погрижиш кучият син да не избяга.

Стегни се. Можеш да го направиш.

Санди Фромър поведе Сакс към задната част на къщата. Двете минаха през дневната и влязоха в малка стая, явно на момчето. Плакатите и комиксите на супергерои, купчините джинси и анцузи и разхвърляното легло свидетелстваха за това.

Амелия затвори вратата. Санди остана права и предпазливо погледна посетителката.

— Случайно бях на мястото, когато съпругът ви почина. Бях до него.

— О, боже. — Дезориентираният вид на Санди изчезна. Тя отново се съсредоточи върху Сакс. — Един полицай дойде да ми каже. Мил човек. Не бил в мола, когато се случило. Някой му се обадил. Беше от местния участък. Азиатец. Искам да кажа полицай от азиатски произход.

Амелия поклати глава.

— Беше страшно, нали?

— Да. — Сакс не мислеше да омаловажава случилото се. Историята вече беше съобщена по новините. В разказите липсваха неприятните подробности, но Санди все някога щеше да види медицинските доклади и щеше да научи какво точно е преживял съпругът ѝ през последните си минути на земята. — Но искам да знаете, че бях до него. Държах ръката му, докато се молеше. И ме помоли да дойда при вас и да ви кажа, че обича вас и вашия син.

Сякаш изведнъж изпълнявайки жизненоважна мисия, Санди се приближи до бюрото на сина си, на което имаше компютър стар модел. До него стояха две кутии от безалкохолни, едната смачкана. Пакет от чили, пригладен. С аромат на барбекю. Тя взе кутиите и ги изхвърли в кошчето.

— Трябваше да подновя шофьорската си книжка. Имах само два дни. Така и не се наканих да го направя. Работя в агенция за прислужници. Непрекъснато сме заети. Книжката ми изтича след два дни.

Значи рожденият ѝ ден беше скоро.

— Има ли някой, който може да ви закара до агенция „Моторни превозни средства“?

Санди намери друг артефакт — бутилка от студен чай. Беше празна и също отиде в боклука.

— Не беше необходимо да идвате. Някои не биха дошли. — Всяка дума, изглежда, ѝ причиняваше болка. — Благодаря ви. — Неземните очи се насочиха за момент към Сакс и после се сведоха към пода. Санди хвърли анцузите при прането, бръкна в джоба на джинсите си, извади хартиена кърпичка и избърса носа си. Амелия забеляза, че джинсите ѝ са „Армани“, но доста избелели и износени и не фабрично изтрити, каквато беше модата сега. (Сакс, бивша манекенка, не ценеше високо подобни безполезни модни тенденции.) Или бяха купени втора употреба, или бяха от една по-ранна и по-охолна епоха в живота на семейството.

Може би случаят беше такъв. Тя забеляза фотография в рамка на бюрото на момчето — синът и бащата преди няколко години, застанали пред частен самолет. Пред тях имаше риболовни принадлежности. В далечината се извисяваха планини в Канада или в Аляска. Друга снимка — на семейството в ложа на „Инди 500“.

— Мога ли да направя нещо за вас?

— Не, полицай. Или детектив? Или…

— Амелия.

— Амелия. Хубаво име.

— Държи ли се синът ви?

— Брайън… Не знам как ще го понесе. Мисля, че сега е ядосан. Или вцепенен. И двамата сме вцепенени.

— На колко години е? На дванайсет?

— Да, точно така. Последните няколко години бяха трудни. И тази възраст е трудна. — Устните на Санди потрепериха, а после тя остро попита: — Кой е отговорен за това? Как е възможно да се случи такова нещо?

— Не знам. Градската управа ще го разследва. Те си вършат добре работата.

— Доверяваме се на такива неща. Асансьори, сгради, самолети, метро! Производителите им трябва да ги правят безопасни. Ние как да знаем дали са опасни? Трябва сляпо да разчитаме на тях!

Сакс докосна рамото ѝ и го стисна. Запита се дали жената ще избухне в сълзи. Санди обаче бързо възвърна самообладанието си.

— Благодаря, че дойдохте да ми го кажете. Мнозина не биха го сторили. — Изглежда беше забравила, че вече го е казала.

— И още веднъж, ако ви трябва нещо, обадете се. — Амелия сложи в ръката ѝ визитната си картичка. На това не ги учеха в Академията и тя не знаеше какво да направи, за да помогне на жената. Действаше инстинктивно.

Госпожа Фромър пъхна визитната картичка в джоба на джинсите си, чиято първоначална цена беше трицифрено число.

— А сега ще си тръгвам.

— Да. Благодаря ви още веднъж.

Санди взе мръсните чинии на сина си и изпрати Сакс до вратата.

В коридора Амелия отново срещна Боб, братовчеда на Грег.

— Как, мислите, че се справя тя? — попита го тя.

— Ами както би могло да се очаква. Жена ми и аз ще направим каквото можем. Но имаме три деца. Мисля да преустроя гаража. Бива ме в тези неща. И най-голямото ми момче също.

— Какво имате предвид?

— Нашият гараж. Самостоятелен е. За две коли. Отоплен е, защото там е работният ми тезгях.

— Те ще дойдат да живеят при вас?

— Да. Не знам при кого другиго биха могли да отидат.

— В Скънектади?

Боб кимна.

— Тази къща не е ли тяхна? Под наем ли са?

— Да — прошепна той. — И са закъснели с два месеца с плащането.

— Грег нямаше ли застраховка „Живот“?

Лицето му се изкриви в гримаса.

— Не. Отказа се от нея. Трябваха му пари. Вижте, Грег беше решил, че иска да се раздава. Напусна работата си преди няколко години и започна да се занимава с благотворителна дейност. Вероятно криза на средната възраст. Работеше на половин ден в мола и затова беше свободен да бъде доброволец в кухни за бедни и приюти. Предполагам, че за него беше добре, но за Санди и Брайън беше трудно.

Сакс му пожела лека нощ и тръгна към вратата.

Боб я изпрати и добави:

— Но не оставайте с погрешно убеждение.

Тя се обърна и озадачено повдигна вежда.

— Не мислете, че Санди съжалява за решението му. Тя го подкрепяше. Никога не се оплака. И много се обичаха.

* * *

Вървя към апартамента си в Челси, моята утроба. Моето пространство, добро пространство.

И разбира се, поглеждам през рамо.

Не ме следят ченгета. Няма я Червенокоска, полицайката.

След като тя ме уплаши в мола, вървях километри в Бруклин, към друга линия на метрото. Спрях още веднъж за друго ново сако и нова шапка — пак бейзболна, но жълтокафява. Косата ми е руса, къса и оредява, но мисля, че е най-добре да я пазя покрита, когато съм навън.

Защо да давам на Безочливите нещо, върху което да работят?

Най-после се успокоявам и сърцето ми не се разтуптява всеки път, когато видя полицейска кола.

Минава цяла вечност, докато се прибера у дома. Челси е много, много далеч от Бруклин. Чудя се защо ли се нарича така. Челси. Чувал съм, че е кръстен на някакво място в Англия. Звучи английско. Мисля, че там има отбор с такова име. Или е име на човек.

Улицата, моята улица, Двайсет и втора улица, е шумна, но стъклата на прозорците ми са дебели. Като утроба, както споменах. На покрива има тераса и там горе ми харесва. Не съм виждал никой от сградата да се качва на терасата. Понякога седя там и ми се иска да пушех, защото да седиш върху градска скала, да пушиш и да гледаш града, изглежда основно занимание и в стария, и в новия Ню Йорк.

От покрива се вижда гърбът на хотел „Челси“. Там отсядат знаменитости, в смисъл живеят там. Музиканти, актьори и художници. Седя на шезлонга, гледам гълъбите, облаците, самолетите и панорамата и се ослушвам за музика от музикантите, които живеят в хотела, но не чувам нищо.

Сега съм пред външната врата. Пак хвърлям поглед през рамо. Няма ченгета. Няма я Червенокоска.

Влизам в моя жилищен блок и тръгвам по коридорите. Стените са боядисани в тъмносиньо и… гостоприемно — така изглежда нюансът. Поне според мен. Струва ми се. Ще кажа на брат си, когато го видя следващия път. Питър ще го оцени. Коридорите са осветени слабо и стените смърдят така, сякаш са направени от развалено месо. Не предполагах, че ще се чувствам удобно на такова място, след като съм израснал в зелено предградие с богата растителност. Апартаментът трябваше да ми бъде временно жилище, но свикнах с него. Освен това научих, че самият град е подходящ за мен. Не ме забелязват много. А за мен е важно да не ме забелязват. Предвид всичко.

И така, удобният Челси.

Утроба…

Запалвам лампите и заключвам вратата. Търся следи от неканени гости, но не е влизал никой. Някои биха казали, че съм параноик, но сега животът ми не е параноя, нали? Поръсвам храна на рибките в аквариума. Яденето на риба винаги ми се е струвало погрешно. Но ям месо, при това много. И аз съм от месо. Затова каква е разликата? Пък и на тях им харесва и на мен ми харесва хранителният бяс. Рибките са златисти, черни и червени и се стрелкат чисто импулсивно.

Отивам в банята и си взимам душ, за да отмия безпокойството от мола. Както и потта. Въпреки студения пролетен ден съм облян в пот от бягството.

Пускам новините. Да, след хиляди реклами на екрана се появява репортаж за нещастния случай в търговския център в Бруклин. Повредата на ескалатора и мъжът, загинал по ужасяващ начин. И изстрелът! Аха, това го обяснява. Полицай се опитал да спре мотора, като го простреля, и да спаси жертвата, но безуспешно. Червенокоска ли е изстреляла безполезния куршум? Ако е тя, признавам ѝ находчивостта.

Виждам съобщение на телефонния секретар — е, да, старомодно.

Върнън. Здравей. Трябваше да работя до късно.

Чувствам, че стомахът ми се свива. Ще отложи ли срещата? После обаче научавам, че всичко е наред.

Ще дойда към осем. Ако нямаш нищо против.

Тонът ѝ е безизразен, но от друга страна, винаги е такъв. Тя не е жена с емоционален глас. Никога не съм я виждал да се смее.

Ако не се чуем, направо идвам. Ако е твърде късно, няма проблем. Само ми се обадѝ.

Алиша е такава. Опасява се, че нещо ще се счупи, ако всее някакъв смут, пита твърде много и спори дори ако другите не са несъгласни, а само задават въпрос. Или се чудят.

Бих направил всичко за нея. Всичко.

И трябва да отбележа, че това ми харесва. Кара ме да се чувствам силен. И добър. Хората са ми причинявали лоши неща. И така изглежда справедливо.

Поглеждам през прозореца за Червенокоска или други ченгета. Няма.

Параноя…

Проверявам какво има за вечеря в хладилника и в килера. Супа, яйчени рулца, чили без боб, едно цяло пиле, тортиля. Много сосове и дипове. Сирене.

Бастун. Хърбел. Да, това съм аз.

Обаче ям като разпран.

Замислям се за двата сандвича, които изядох в „Старбъкс“. Особено много ми хареса пушената шунка. Спомням си писъка и че погледнах навън. Видях, че Червенокоска оглежда кафенето и не се обръща по посока на писъка, както би направило всяко нормално човешко същество.

Безочлива… Гневно изплювам думата, поне наум.

Бесен съм ѝ.

Трябва да се успокоя с нещо. Взимам раницата си от кукичката до външната врата и я занасям в стаята. Набирам цифрите на ключалката на Стаята с играчките. Сам инсталирах ключалката — нещо, което вероятно не е разрешено в жилище под наем. Стаята с играчките обаче трябва да е заключена. Постоянно.

Отключвам секретната ключалка и влизам. Стаята с играчките е тъмна, с изключение на ярките халогенни лампи над очуканата маса, където са съкровищата ми. Лъчите светлина танцуват ослепително по металните ръбове и остриета, повечето от лъскава стомана. В Стаята с играчките е тихо. Звукоизолирал съм я добре. Внимателно изрязах и поставих дървени плоскости и акустичен материал на стените и монтирах капаци на прозорците. Тук вътре можеш да крещиш, докато прегракнеш, и пак няма да те чуе никой навън.

Изваждам трошача на кости, чука със заоблен връх, от раницата си, почиствам го, смазвам го и го слагам на мястото на лавицата над работния тезгях. След това взимам новата придобивка — трион пасвател, назъбен. Измъквам го от кутията и пробвам ръба с пръста си. Произведен е в Япония. Веднъж майка ми каза, че когато била малка, се смятало за лошо да имаш продукт, направен в Япония. Как се променят времената. Този уред наистина е хитър. Трион, направен от дълго, право острие. Пак го пробвам и виждам, че току-що съм премахнал пласт епидермис.

Тъй като това веднага стана моят нов любим инструмент, поставям го на почетно място на лавицата. Хрумва ми нелепата мисъл, че другите инструменти ще ревнуват и ще бъдат тъжни. Странен съм в това отношение. Когато животът ти е бил объркан от Безочливи обаче, ти вдъхваш живот на неодушевени предмети. Но толкова ли е странно? На тях можеш да разчиташ повече, отколкото на хората.

Отново поглеждам острието. Отразен отблясък светлина заслепява окото ми и стаята се накланя, когато зеницата ми се свива. Усещането е странно, но не неприятно.

Изведнъж изпитвам импулсивно желание да доведа Алиша тук. Почти неотложна потребност. Представям си как светлината от стоманата се отразява върху кожата ѝ, както прави върху моята. Изобщо не я познавам добре, но мисля, че ще я доведа тук. Присвиването ниско в корема ми казва да го сторя.

Започвам да дишам учестено.

Да го направя ли? Да я доведа ли тук довечера?

Вълнението в слабините ми казва „да“. И си представям кожата ѝ, отразена в металните фигури върху работния тезгях, излъскани като огледала.

Мисля, че ще трябва да го направя.

Сега. Да приключа с…

Да? Не?

Смразявам се.

Звъни се. Излизам от Стаята с играчките и се отправям към външната врата.

И после ми хрумва ужасяваща мисъл.

Ами ако не е Алиша, а Червенокоска?

Не, не. Възможно ли е да се случи това? Червенокоска има проницателни очи, което означава проницателен ум. И успя да ме намери в мола.

Взимам трошача на кости от лавицата и се приближавам до вратата.

Натискам бутона на домофона.

— Да?

— Върнън. Аз съм? — Алиша завършва изреченията си с въпросителна интонация. Изключително несигурна е.

Успокоявам се, оставям чука и натискам бутона за отваряне на вратата. След няколко минути виждам на видеоекрана лицето на Алиша, което гледа нагоре към малката камера за наблюдение над касата на вратата. Тя влиза и отиваме в дневната. Долавям странния ѝ парфюм, който според мен ухае леко на сладък лук. Сигурен съм, че не е така. Но това е моето убеждение.

Алиша отбягва да ме погледне в очите. Извисявам се над нея. Тя е дребничка и слаба, но не щиглец като мен.

— Хей.

— Здравей.

Прегръщаме се. Все ми се струва, че прегръдката е нещо, за което трябва да се подготвиш, да се подготвиш да докоснеш някого, когото не искаш да докоснеш. Като майка ми към края. Като баща ми винаги.

Алиша съблича сакото си и го окачва сама. Не се чувства удобно, когато други хора правят разни неща за нея. Тя е на около четиридесет, няколко години по-голяма от мен. Облечена е със синя рокля, каквато обикновено свързваш с образ на учителка. Все ми е едно. Не модните ѝ предпочитания ме привличат в нея. Тя наистина е била учителка, когато е била омъжена.

— Вечеря? — питам.

— Не? — Пак въпрос, макар че Алиша иска да каже „не“. Тревожи се, че една погрешна дума и интонация ще развали вечерта.

— Не си ли гладна?

Тя поглежда към втората спалня.

— Само… ако нямаш нищо против. Може ли да се любим, моля?

Странно, въпреки че това не е въпрос, знам, че Алиша изобщо не пита. Това е изявление. От нейната уста — почти настояване.

Хващам ръката ѝ и тръгваме през дневната към отсрещната стена. Вдясно е Стаята с играчките, а вляво — спалнята отзад. Вратата е отворена и разхвърляното легло е осветено от мекия блясък на нощта.

Спирам за момент. Алиша ме поглежда любопитно, но никога няма да попита дали нещо не е наред.

Взимам решение и се насочвам вляво, водейки я със себе си.

5.

— Какво се случи? — попита Линкълн Райм. — На местопрестъплението в Бруклин?

Това беше неговият начин да измъкне информация. Сакс обикновено не проявяваше инициатива да сподели подробности, или дори намеци за онова, което я безпокои — също като него. И двамата не бяха склонни да попитат: „Е, какво не е наред?“. Но замаскирането на въпроса за душевното ѝ състояние със специфичен интерес, да речем, към местопрестъпление понякога вършеше работа.

— Бъркотия — отговори Амелия и пак млъкна.

Е, Райм поне опита.

Те бяха в дневната на градската му къща в Сентръл Парк Уест. Сакс пусна чантата и куфарчето си на плетен стол.

— Отивам да се измия — каза тя и отиде в банята на партера.

Том Рестън приготвяше вечеря и чу любезностите, разменени между нея и Райм.

Във въздуха се разнасяха ухания от готвенето. Линкълн разпозна задушена риба, каперси, моркови и мащерка. Може би малко кимион, вероятно в ориза. Да, сетивата на обонянието му — онези умни лиганди — бяха обострени след нещастния случай при огледа на местопрестъплението преди години, който преряза гръбнака му и го направи инвалид. Умозаключението обаче не беше трудно, защото Том приготвяше това ястие веднъж седмично. Райм не беше чревоугодник, но то му харесваше.

При условие, че е придружено от хладно шабли. Така и щеше да бъде.

Сакс се върна и той настоя:

— Неизвестният ти заподозрян? Я ми кажи пак как го идентифицира? Забравих. — Райм беше сигурен, че тя не му е казала, но ако не беше пряко свързана с проект, върху който той работеше, информацията обикновено се разсейваше като мъгла.

— Неизвестен заподозрян 40, на името на клуба, близо до който е убил жертвата. — Амелия изглеждаше изненадана, че Линкълн не си спомня.

— Уплашил се е.

— Да. Избяга. Беше хаос заради случилото се с ескалатора.

Той забеляза, че Сакс не извади от кобура шока си и не го остави на лавицата в коридора до външната врата. Това означаваше, че няма да остане тази нощ. Тя имаше собствена къща в Бруклин и разделяше времето си между неговия и своя дом. Или поне го правеше доскоро. През последните няколко седмици беше оставала при Райм само два пъти.

Той забеляза и нещо друго. Дрехите ѝ бяха чисти, без абсолютно никакви следи от мръсотията и кръвта, с които сигурно се беше изцапала, след като се бе спускала в шахтата, опитвайки се да спаси пострадалия. Тъй като заподозреният беше избягал и злополуката с ескалатора беше станала в Бруклин, Сакс очевидно се беше върнала в дома си да се изкъпе и преоблече.

Следователно, щом смяташе да си тръгне, защо изобщо беше дошла тук, в Манхатън, чак от онзи квартал?

Може би за вечеря? Линкълн се надяваше да е така.

Том влезе в дневната и ѝ даде чаша бяло вино.

— Заповядай.

— Благодаря — отвърна Амелия и отпи глътка.

Болногледачът на Райм беше издокаран и красив като манекен. Днес беше с черен панталон, бяла риза и вратовръзка в бургундско червено и розово. Том се обличаше по-добре от всеки друг болногледач, който бе имал Райм, и макар че тоалетът му изглеждаше малко непрактичен, беше се погрижил за най-важното — обувките му бяха удобни и с гумени подметки, за да може благополучно да пренася атлетичния Райм между леглото и инвалидната количка. Имаше и аксесоар. От задния му джоб се подаваха краищата на метличеносини латексови ръкавици за тоалетните подробности.

— Сигурна ли си, че няма да останеш за вечеря? — обърна се той към Сакс.

— Не, благодаря. Имам други планове.

Това отговори на въпроса, въпреки че липсата на допълнителни обяснение само засили загадъчността около присъствието ѝ тук.

Линкълн се прокашля, за да прочисти гърлото си, и погледна към празната си чаша, монтирана на нивото на устата му отстрани на инвалидната количка. (Чашодържателят беше първият му аксесоар.)

— Ти изпи две чаши — каза му Том.

— Изпих една, която ти раздели на две. Всъщност беше по-малко от една, ако съм видял добре. — Райм понякога се караше с болногледача си по този и десетина други въпроса, но днес не беше в раздразнително настроение, защото беше доволен как е минала лекцията. От друга страна, беше и обезпокоен. Какво я прихващаше Сакс? Но той искаше само проклетото уиски.

Едва не добави, че денят е бил ужасен. Това обаче нямаше да е вярно. Денят беше приятен и спокоен. За разлика от много други дни, когато се беше побърквал заради преследване на убиец или терорист, преди да напусне работата си като консултант на полицията.

— Моля и благодаря?

Том го погледна подозрително. Поколеба се и после му наля от бутилката „Гленморанджи“, която проклетникът държеше на лавица извън обсега му, сякаш Райм беше току-що проходило бебе, привлечено от шарената кутия на препарат за почистване на канали.

— Вечерята е след половин час — обяви Том и отново се скри в светилището си.

Сакс отпи от виното, оглеждайки оборудването като в истинска лаборатория по криминалистика, с което беше претъпкана дневната във викториански стил — компютри, апарат за газова хроматография с масспектрометър, прибори за балистична експертиза, измервателни уреди за гъстотата на материалите, дактилоскопи, източници на алтернативна светлина, сканиращ електронен микроскоп. С тях и с десетките маси за анализи и стотиците инструменти, дневната представляваше криминалистична лаборатория, на която биха завидели много малки и не толкова малки полицейски отдели. Голяма част от всичко това сега бе покрита с найлони или памучни чаршафи, безработна като собственика си. Райм все още даваше съвети по някои некриминални въпроси в добавка към преподаването, но в по-голямата си част работата му се състоеше в писане на статии за научни и професионални списания.

Той видя, че погледът на Сакс се отправи към тъмен ъгъл, където имаше пет-шест бели дъски, на които записваха уликите, събрани на местопрестъпления от бившето протеже на Сакс и Райм, патрулен полицай Рон Пуласки. Тримата, заедно с един друг полицай от отдела по криминалистика, стояха пред дъските и обменяха идеи за самоличността и местонахождението на някой извършител. Сега дъските бяха обърнати с лице към стената, сякаш негодуваха, че Линкълн вече не ги използва.

— Ходих да видя вдовицата — каза Амелия.

— Вдовица?

— Санди Фромър. Съпругата на жертвата.

Едва след момент Райм осъзна, че тя не говори за човека, убит от Неизвестен извършител 40, а за мъжа, който беше загинал в произшествието с ескалатора.

— Ти ли трябваше да съобщиш новината? — Криминалистите като Линкълн рядко получаваха трудната задача да обяснят, че нечий любим вече не е на този свят.

— Не. Само… Грег, жертвата, искаше да ѝ кажа, че обича нея и сина им, докато умираше, и аз се съгласих.

— Браво на теб.

Сакс повдигна рамене.

— Синът му е на дванайсет. Брайън.

Райм не попита как се чувства семейството на загиналия. Въпросът беше излишен.

Хванала чашата си с две ръце, Амелия се приближи до нестерилна маса и се подпря на нея. Погледна Райм.

— Бях близо. Замалко да го хвана. Имам предвид Неизвестния заподозрян 40. После обаче се случи нещастието с ескалатора. Трябваше да избирам — каза тя и отпи глътка вино.

— Постъпила си правилно, Сакс. Разбира се, че е трябвало да го направиш.

— Попаднах на него случайно. Нямах никакво време да събера пълен екип за арест. — Амелия затвори очи и бавно поклати глава. — Претъпкан с хора мол. Не можах да се справя.

Сакс се критикуваше безпощадно и Линкълн знаеше, че трудните обстоятелства на тази импровизирана операция биха могли да са извинение за някои хора, но със Сакс не беше така. Сега той имаше доказателства за това — тя прокара пръсти през косата си и почеса главата си. След това, изглежда, се усети какво прави и спря. Минута по-късно започна отново. Сакс беше човек на страхотни динамики, някои светли, други тъмни. При нея бяха в пакет.

— Някакви веществени доказателства от заподозрения? — попита Райм.

— Нямаше много в „Старбъкс“, където седеше. Той чу писъка на Грег Фромър и като всички други погледна към него. Аз бях в полезрението му. Предполагам, че е видял пистолета ми или значката на колана ми. Разбрал е какво става. Или е заподозрял. Затова избяга бързо и взе всичко със себе си. Имаше някакви следи върху масата, но той беше там само няколко минути.

— Откъде е избягал? — Линкълн вече не работеше в полицията, но по навик задаваше очевидните въпроси.

— През товарната платформа. Рон и няколко криминалисти и униформени полицаи от Осемдесет и четвърти участък работят по случая, извършват оглед и може да открият нещо. Ще видим. А, и в моя чест ще се събира Комисията по балистика.

— Защо?

— Стрелях в мотора.

— Какво?

— Не гледа ли новините?

— Не.

— Жертвата не се беше заклещила в стъпалата на ескалатора, а беше паднала върху зъбните колела на задвижващия мотор. Там нямаше бутон за изключване. Стрелях в намотките на мотора, но вече беше късно.

Райм се замисли върху думите ѝ.

— Никой не е бил ранен от изстрела, затова няма да ти наложат административно наказание. Може би ще бъдеш отстранена за седмица и нещо.

— Надявам се. Капитанът от Осемдесет и четвърти участък е на моя страна. Стига да няма репортери, които да се опитват да направят кариера с истории за ченгета, които стрелят в молове, всичко ще бъде наред.

— Не мисля, че това е широко разпространена журналистическа подспециалност — иронично подхвърли Линкълн.

— Капитан Мадино успя да изглади ситуацията за известно време.

— Обожавам този израз. Ти го употреби на място — доволно отбеляза Райм.

Амелия се усмихна.

На Линкълн това му хареса. Тя не се усмихваше много напоследък.

Сакс се върна при плетения стол до него и седна. Столът издаде отличителното си скърцане — звук, какъвто Райм не беше чувал никъде другаде.

— Мислиш си — бавно каза Амелия, — че щом съм се преоблякла вкъщи и няма да остана тук тази нощ… — Тя наклони глава настрани. — Тогава защо съм дошла?

— Позна.

Сакс остави недоизпитото си вино.

— Дойдох да те помоля за нещо. Искам услуга. Първоначалната ти реакция ще бъде да откажеш, но ме изслушай. Договорихме ли се?

* * *

Не ми достигна смелост.

Не и тази вечер.

Не заведох Алиша в Стаята с играчките.

Подвоумих се, но не го направих.

Тя си тръгна — никога не остава да пренощува — и аз лежа в леглото. Часът е единайсет и нещо. Не знам точно.

Мисля какво се случи по-рано в спалнята. Смъкнах ципа на гърба на синята ѝ учителска рокля. Скромна. Сутиенът беше сложен, не за разкопчаване, а самата кройка. Човек би си помислил, че Алиша няма да иска лампите да са запалени, нито да ме гледа, но тя не се чувства удобно в мрака. Мисля, че е защото е предпазлива, когато е с мен. Не мога да я обвиня.

След това се изхлузиха и моите дрехи. Малките ѝ ръце се движеха бързо като гладни колибрита. Наистина сръчно. И започнахме нашата игра. Обичам я. Направо я обожавам. Само че трябва да внимавам. Ако не мисля за нещо друго, свършва прекадено скоро. Съзнанието ми препуска през мисли и спомени. Мисля си например какво ще направи с костта стоманеното длето, което си купих миналата седмица. За обяд в моето любимо заведение, откъдето взимам храна за вкъщи. За писъците на жертвата наскоро на строежа близо до „40 градуса север“, когато чукът със заоблен връх се стовари върху черепа ѝ. (Приемам го като доказателство, че не съм истинско чудовище. Да си представям кръвта и хрущенето не ме кара да свърша по-бързо, но малко притъпява сетивността ми.)

После Алиша и аз намерихме ритъма и всичко беше добре… докато в ума ми не изплува образът на проклетата полицайка. Спомних си как погледнах към ескалатора и я видях — значката и пистолета ѝ. Тя гледаше към мен. Присвити очи, развята червена коса. Отмести поглед от шибания ескалатор и писъците, търсейки мен, мен, мен. Но странно, въпреки че тя ужасно ме уплаши в мола и че е лоша като най-лошия Безочлив на света, докато си я представях, тласкайки се върху дребничката Алиша, аз не намалих темпото. Точно обратното.

Престанѝ! Махнѝ се!

Боже мой, на глас ли го казах?

Погледнах Алиша. Не. Тя беше вглъбена в мястото, където отива в такива моменти.

Червенокоска обаче не изчезна.

И после всичко свърши. Щрак. Алиша изглеждаше малко изненадана от бързината. Не че ѝ пукаше. Сексът подхранва жената като различни ястия, като мезета, докато мъжът иска едно-единствено предястие, което бързо да изгълта.

След това задрямахме и аз се събудих с мисълта, че все още съм някак безутешен, и с въпроса дали да я заведа в Стаята с играчките.

Запитах се, да или не?

И после ѝ казах да си тръгне.

Довиждане, довиждане.

Нищо повече освен тези думи.

И тя си тръгна.

Сега намирам телефона си и изслушвам съобщението от брат си.

Йо. Следващата неделя. „Анжелика“ или „Филм Форум“? Дейвид Линч или „Човекът, който падна на Земята“? Ти избираш. Ха, не, всъщност аз избирам. Защото аз те набрах!

Обожавам да чувам гласа му. Хем е като моя, хем не е.

Започвам да се чудя какво да правя, като не ми се спи. За утре имам много планове, които трябва да обмисля, но вместо това ровя в чекмеджето на нощното шкафче. Намирам дневника и продължавам да пиша. Всъщност записвам под диктовката на MP3-плейър. Винаги е по-лесно да говориш, да оставиш мислите да летят като прилепи в здрач, накъдето си искат, и по-късно да ги запишеш на хартия.

Тези откъси са от трудните дни, в гимназията. Кой не се радва, че ги е оставил зад гърба си? Пиша с доста хубав почерк. Монахините. Повечето от тях не бяха лоши. Когато обаче настояваха, човек трябваше да ги слуша, да се упражнява, да гледа да им угоди.

Какъв ден. Бях на училище до четири часа. Проект на Клуба по гражданско обучение. Госпожа Хупър остана доволна от работата ми. Тръгнах за дама си по тайния път. По-дълъг е, но по-добър. (Знаеш ли защо? Очевидно.) Покрай къщата, на която окачват паяжини на Хелоуин, покрай езерото, което се смалява всяка година, покрай дома на Марджъри, където веднъж я видях с разкопчана блуза, но тя не разбра.

Надявах се и се молех да се прибера благополучно у дома и мисля, че това ще стане. Но ето ги тях.

Са̀ми и Франклин. Излизат от дама на Синди Хансън. Синди е красива като манекенка. Сам и Франк също са хубави, типични момчета, с които тя би излизала. Не искам дори да говоря с нея. За Синди аз не съществувам, не съм на тази планета. Кожата ми е гладка, но съм твърде кльощав, недодялан и непохватен. Но какво да се прави. Такъв е светът.

Сам и Франк никога не са ме били, блъскали на земята и натривали лицето ми с прахоляк или кучешки лайна. Но и никога не съм оставал сам с тях. Е, разбира се, гледат ме някак особено. Всички в училище го правят. Ако бяха Дънкан и Бътлър, щяха да ме нападнат и да ме пребият, защото наоколо няма свидетели. Затова предполагам, че същото ще се случи и сега. Те са по-ниски от мен, но кой не е? Ала са по-силни, пък и аз не мога да се бия. Не знам как. Само размахвам ръце. Изглеждам глупаво. Веднъж помолих татко за помощ, но той не ми помогна. Включи телевизора на боксов мач и ме остави да го гледам. Това изобщо не ми помогна.

И сега ще ме напердашат.

Защото наоколо няма свидетели.

Няма как да се върна. Продължавам да вървя. Чакам юмруците. Двамата се хилят. Това правят момчетата в училище, преди да завалят ударите.

Те обаче не ми посягат. Сам ме поздравява и пита дали живея наблизо. Отговарям, че съм през две преки. Те разбират, че съм избрал странен маршрут, за да се прибера вкъщи от училище, но не казват нищо.

Сам отбелязва, че кварталът е хубав. Франк добавя, че живее близо до железопътните релси, където е шумно и гадно. Аз мълча. Разбира се.

И после Франк казва: Пич, днес в часа беше велико.

Не мога да не се съглася. Той има предвид часа на госпожа Рич. Математика. Тя ме вдигна, защото зяпах през прозореца. Винаги го прави, когато някой зяпа през прозореца, за да го постави в неудобно положение. Без да поглеждам, отговорих: g(1) = h(1) +7 = -10.88222 + 7 = -3.88222.

Само каква физиономия направи госпожа Кучка, казва единият от тях. Направо я сбърка, пич.

Велико.

Доскоро, казва Сам и те тръгват.

Не ме биха, нито ме наплюха. Нито ме нарекоха смотаняк, върлина и така нататък.

Нищо.

Добър ден. Днес денят беше хубав.

Спирам записващото устройство и пия вода. След това лягам до Алиша, която още е в леглото. Едно време си мислех да си намеря гадже сляпа жена. Търсих, но не можах да намеря. Те не използват лични определения. Може би е твърде рисковано. На слепите жени им е все едно дали си твърде висок и кльощав и дали имаш дълго лице, дълги пръсти и дълги крака. Дали си мършав, уродлив червей. Хърбел. Върлина. Планът ми беше сляпа жена, но не стана. Срещам се с някоя от време на време. Нещата вървят горе-долу добре. И после всичко свършва.

Винаги свършва. Ще свърши и с Алиша.

Замислям се за Стаята с играчките.

След това пак се връщам към дневника и пиша десет-двайсет минути.

Възходите и паденията в живота, записани завинаги. Също като спомените ми на лавиците в Стаята с играчките. Спомням си радостта, тъгата или гнева, свързани с всеки.

Днес денят беше хубав.

Сряда

II. Стажантката

6.

— Господин Райм, каква чест.

Линкълн не знаеше как да реагира на това. Кимане би било уместно.

— Господин Уитмор.

Не се обръщаха на малките си имена, но Райм беше научил, че неговото е Евърс.

Адвокатът сякаш беше телепортиран от петдесетте години на миналия век. Носеше тъмносин костюм от габардин и бяла риза с колосани като пластмаса яка и маншети. Вратовръзката, също толкова корава, беше в оттенък на синьо, близък до виолетово, и тънка като линийка. От горния джоб на сакото му се подаваше бял правоъгълник.

Лицето на Уитмор беше продълговато и бледо и толкова безизразно, че Райм си помисли за момент дали не страда от парализа на лицевия нерв или нещо подобно. Точно когато стигна до това заключение обаче, адвокатът сбърчи чело, когато видя дневната и апаратурата.

Линкълн осъзна, че човекът, изглежда, чака покана да седне, и му каза да се настани. Уитмор приглади панталона си, разкопча сакото си, придърпа най-близкия стол и седна. С абсолютно изправен гръб. Махна очилата си, почисти кръглите стъкла с тъмносиня кърпа, сложи ги на носа си и пъхна кърпата в джоба си.

Когато видеха за пръв път Райм, посетителите реагираха общо взето по два начина. Повечето онемяваха и се изчервяваха в компанията на човек с деветдесет процента неподвижно тяло. Други се шегуваха и го закачаха за състоянието му. Това беше досадно, макар и за предпочитане пред първото.

Някои — любимите на Линкълн — поглеждаха един-два пъти тялото му и продължаваха да говорят, несъмнено по същия начин, както биха оценили евентуални сватове — ще се въздържим от мнение, докато не стигнем до същината. Именно така постъпи Уитмор.

— Познавате ли Амелия? — попита Райм.

— Не. Не съм се срещал с детектив Сакс. Имаме общ приятел, наш съученик от гимназията в Бруклин. Колега адвокат. Тя се обадила на Ричард и го помолила да поеме случая, но той не се занимава с морални щети и телесни повреди и ѝ дал телефона ми.

Тясното му продълговато лице подчертаваше замисленото му изражение и Линкълн се изненада, като чу, че Уитмор и Сакс са горе-долу на една възраст. Адвокатът изглеждаше пет-шест години по-стар от нея.

— Изненадах се, когато тя ми се обади да поема случая и ми каза, че вие сте свободен да дадете експертно мнение.

Райм се замисли за графика, подразбиращ се в забележката му. Сакс вече бе поела задължението Линкълн да бъде консултант, преди да признае, че това е била причината да дойде при него от дома на вдовицата в Бруклин снощи.

Дойдох да те помоля за нещо. Искам услуга…

— Но разбира се, радвам се, че сте свободен. Всеки съдебен спор за неправомерно причинена смърт включва трънливи доказателствени въпроси. И съм сигурен, че в този случай ще бъде така. Вие сте прочут. — Уитмор се огледа наоколо. — Тук ли е детектив Сакс?

— Не, в центъра на града е. Работи по случай на убийство. Но снощи ми разказа за клиентката ви. Името ѝ е Санди, нали?

— Вдовицата. Госпожа Фромър. Да. Санди.

— Толкова лошо ли е положението, колкото ми го описа Амелия?

— Не знам какво ви е казала. — Адвокатът прецизно поправи неточността на Райм. Едва ли щеше да бъде забавно да пиеш бира с Уитмор, но той явно беше добър човек и беше хубаво да е твой адвокат, особено когато подлага на кръстосан разпит ответната страна. — Но ще потвърдя, че на госпожа Фромър ѝ предстоят много трудни времена. Съпругът ѝ няма застраховка „Живот“ и от няколко години е бил на непълен работен ден. Госпожа Фромър работи в агенция за почистване на домове, но само от време на време. Има дългове. Значителни. Има някакви далечни роднини, но никой не е в състояние да ѝ помогне много финансово. Един братовчед може да ѝ даде временен подслон — в гараж. Практикувам право за нанесени морални щети и телесни повреди от години и мога да ви кажа, че за много клиенти обезщетенията са дар Божи, а в случая на госпожа Фромър — задължителни. А сега, господин Райм… Извинете ме, вие бяхте капитан в полицията, нали? Така ли да се обръщам към вас?

— Не. Наричайте ме Линкълн.

— И така, искам да ви обясня каква е ситуацията.

Нещо в Уитмор напомняше на робот. Това не беше дразнещо, а странно. Може би съдебните заседатели го харесваха.

Той отвори старомодно куфарче — пак някъде от 50-те години на XX век — и извади няколко бели листа без редове. Взе химикалка (Райм остана леко учуден, че не е писалка с мастило) и с възможно най-ситния почерк, който би могъл да се прочете с невъоръжено око, написа датата, присъстващите страни и темата на срещата. Вярно, листовете бяха без редове, но буквите се нижеха равно, сякаш под тях имаше линийка за подравняване.

Уитмор погледна записките си, явно остана доволен и вдигна глава.

— Смятам да заведа дело в Нюйоркския върховен съд.

Въпреки гръмкото си име, съдът беше най-ниската инстанция в щата и се занимаваше и с криминални, и с граждански дела. Райм беше давал показания там хиляди пъти като вещо лице на прокуратурата.

— Искът ще бъде от страна на вдовицата, госпожа Фромър. И детето ѝ. За неправомерно причинена смърт.

— На колко години е момчето?

— На дванайсет.

— А, да.

— И за болка и страдания от страна на господин Фромър. Доколкото разбирам, той е живял десетина минути в изключителна агония. Обезщетението ще бъде зачислено в имуществото му и ще бъде присъдено в полза на онзи, който е упоменат в завещанието му, или както реши съдът, ако няма завещание. Освен това ще заведа дело за неправомерно причинена смърт и от страна на родителите на господин Фромър, за чиято издръжка той е помагал, доколкото е можел.

Уитмор беше може би най-малко превзетият и ентусиазиран адвокат, както и най-скучният, когото познаваше Райм.

— Искането за обезщетение в жалбата ми — и в иска за нанесени щети — е, откровено казано, безбожно високо. Трийсет милиона за неправомерно причинена смърт и двайсет милиона за болката и страданията. Едва ли ще ги получим, но избрах тези суми само за да привлека вниманието на ответниците и да създам малко реклама на случая. Не възнамерявам да се стига до съдебен процес.

— Не?

— Не. Ситуацията е малко необикновена. Поради липсата на застраховка и всякаква друга финансова подкрепа за госпожа Фромър и сина ѝ, те се нуждаят от бързо решаване на въпроса. Съдебният процес може да продължи година и повече. Дотогава те ще бедстват. Ще се нуждаят от пари за подслон, за образование на малкия, за здравно осигуряване и за ежедневни неща от първа необходимост. След като предявим солидно обвинение срещу ответниците и аз покажа готовност да намаля значително иска, мисля, че те ще подпишат чек, който за тях е дребна сума, но за госпожа Фромър — значителна, и горе-долу достатъчна, за да възтържествува справедливостта.

Линкълн реши, че Уитман би се чувствал като у дома си в роман на Дикенс.

— Стратегията ми се струва приемлива. А сега, може ли да поговорим за доказателствата?

— Един момент, моля. — Евърс Уитмор щеше упорито да продължи, верен на курса, който беше определил, каквото и да се случеше. — Първо, бих искал да ви обясня сложността на съответния закон. Запознат ли сте със Закона за неправомерно увреждане?

Беше очевидно, че няма значение дали Райм ще каже да или не. Адвокатът щеше да го запознае.

— Не, всъщност не съм.

— Ще ви го обясня накратко. Законът за неправомерно увреждане се занимава с вредите, нанесени от ответника на ищеца, с изключение на нарушаване на договор. На латински думата е…

— Тортус, изтезание. — Райм се интересуваше от класиката.

— Точно така. — Уитмор не беше нито смаян от познанията на Линкълн, нито разочарован, че пропуска възможността да разяснява. — Закононарушение, даващо право за предявяване на риск. Автомобилни катастрофи, клевети и злословия, нещастни случаи по време на лов, лампи, причинили пожар, токсични разливи, самолетни катастрофи, нападение — заплаха да удариш човек — и нанасяне на побой — наистина да го удариш. Тези неща често са комбинирани. Дори умишлено убийство, което може да се гледа и в криминален, и в граждански съд.

О. Джей Симпсън, помисли си Райм.

— Ние ще предявим иск за неправомерно увреждане, неправомерно причинена смърт и нанесени телесни повреди. Първата стъпка е да разкрием ответника — кой точно е отговорен за смъртта на господин Фромър. Трябва да се надяваме, че причината е ескалаторът, а не някакъв външен фактор. Според Закона за неправомерно увреждане всеки, ранен от продукт, всичко — уред, кола, лекарство, ескалатор, е много по-лесно да докаже иска си. През 1963 година Калифорнийският върховен съд постановява иск, наречен строга отговорност за продукта, за да прехвърли бремето на загубата от пострадалия потребител върху производителя, дори ако не е проявил небрежност. При строгата отговорност за продукта трябва само да покажеш, че продуктът е дефектен и е причинил телесни повреди на ищеца. Не е необходимо да има небрежност или намерение да причиниш вреда.

— Какво представлява дефект? — попита Линкълн, неволно заинтригуван от лекцията.

— Ключов въпрос, господин Райм. Дефект може да бъде, че уредът е лошо проектиран, че има някаква слабост или недостатък или че е пропуснато надлежно да се предупреди потребителят за опасностите. Виждали ли сте скоро бебешка количка?

От къде на къде? Райм леко се усмихна.

Невъзмутим пред иронията, Уитмор продължи:

— Стикерът ще ви хареса: „Извадете детето, преди да сгънете количката“. Не си го измислям. Да, разбира се, че това се нарича строга отговорност за продукта, но не абсолютна. Трябва да има дефект. Например ако някой напада жертва с верижен трион, това е външна намеса. Ищецът не може да съди производителя за такова нападение. А сега към нашия случай. Първият въпрос е кого съдим? Имало ли е недостатък в проекта или производството на самия ескалатор на „Мидуест Кънвейънс“? Или е бил в изправност, но фирмата управител на мола, чистачите или фирмата за под дръжка са проявили нехайство в ремонта или поддръжката на ескалатора? Заключил ли го е някой работник последния път, когато го е отворил? Отворил ли е някой ръчно капака за поддръжка, докато господин Фромър е бил стъпил върху него? Смятал ли е за опасен ескалатора строителят на мола? А фирмата, която е инсталирала ескалатора? Ами производителите на съставните части? Чистачите в мола? За външна компания ли работят, или са служители на мола? И тук се включвате вие.

Райм вече мислеше как да действа.

— Първо, ще ми трябва специалист, който да огледа ескалатора, контролните уреди, снимките от местопрестъплението, следите и…

— А, трябва да ви кажа, че в нашата ситуация има малка спънка. Всъщност няколко спънки.

Линкълн сбърчи чело.

— Всеки нещастен случай — продължи адвокатът, — включващ ескалатор, асансьор, движеща се пътека и така нататък, се разследва от отдел „Сграден фонд“ и Следствения отдел.

Райм беше запознат със Следствения отдел. Това беше една от най-старите правораздавателни агенции в страната — беше създадена в началото на XIX век — и отговаряше за надзора върху държавни служители, агенции и всеки, който е нает с договор или работи в града. Тъй като самият Райм беше станал инвалид, докато извършваше оглед на местопрестъпление на строителен обект в метрото, Следственият отдел беше включен в разследването как точно се е случило произшествието.

— Може да използваме разкритията им в нашия иск, но… — започна Уитмор.

— Ще минат месеци, докато получим техния доклад.

— Именно това е проблемът, господин Райм. Шест месеца или по-скоро една година. Да. А ние не можем да чакаме толкова дълго. Госпожа Фромър ще бъде бездомна дотогава.

— Това е първата спънка. А втората?

— Достъпът до ескалатора. Ще бъде иззет и закаран в склад, докато се води разследването на отдел „Сграден фонд“ и Следствения отдел.

По дяволите, вече е налице голямо замърсяване на доказателствата, инстинктивно си помисли Линкълн.

— Вземете призовка — каза той. Това беше очевидно.

— Не мога на този етап. Веднага щом предявя съдебния иск, а това ще стане до няколко дни, мога да го поискам с призовка, но съдията ще я отхвърли. Няма да получим достъп, докато отдел „Сграден фонд“ и Следственият отдел не приключат с разследването си.

Това беше абсурдно. Ставаше дума за материално доказателство, вероятно единственото в иска, а той нямаше достъп до него?

И после Райм се сети: разбира се, искът беше граждански, не криминален.

— Може също да изискаме документите за проекта, производството, инсталирането и поддръжката от евентуалните ответници — мола, производителя „Мидуест Кънвейънс“, фирмата за почистване, всеки друг, свързан по някакъв начин с ескалатора. Може да вземем копия, но ще бъде битка. И исканията до съда за издаване на постановление ще се подмятат напред-назад месеци наред, преди да има решение. И накрая — последната спънка.

Споменах, че господин Фромър вече не е работел на пълен работен ден, нали?

— Да, спомням си. Криза на средната възраст или нещо подобно.

— Точно така. Напуснал е позиция с високо напрежение в корпорация. В последно време е работил като доставчик, в телемаркетинга, приемане на поръчки в ресторант за бързо хранене, продавач на обувки в мола — неща, които не са изисквали да работи допълнително вкъщи. През повечето време е бил доброволец в благотворителни организации — за ограмотяване, за подпомагане на бездомни и гладуващи. Ето защо през последните няколко години доходите му са били минимални. Едно от най-трудните неща в делото ще бъде да убедим съдебните заседатели, че господин Фромър би се върнал на работа, каквато е имал.

— С какво се е занимавал?

— Преди да напусне, е бил директор на отдел „Маркетинг“ във фирмата „Системи Патерсън“ в Ню Джърси. Преуспяваща. Номер едно производител на инжектори на гориво в Америка. И доходът му е бил шестцифрен. Последната година изкарал четиристотин и тридесет хиляди. Съдебните заседатели присъждат обезщетение за неправомерно причинена смърт въз основа на дохода. Адвокатите на ответника ще изтъкнат, че дори ако клиентите им са виновни, щетите са минимални, тъй като господин Фромър е получавал ниска надница. Ще се опитам да докажа, че той е преживявал криза и че е щял да се върне на високоплатената си работа. Е, може да не успея. Това е втората ви задача. Ако можете да докажете, че ответникът, който и да се окаже, е проявил неоправдано или безразсъдно нехайство в произвеждането на ескалатора или някоя съставна част или не го е поддържал добре, тогава…

— Ще добавим наказателен иск за повреди. И съдебните заседатели, които се чувстват неудобно, че не могат да дадат много на вдовицата като бъдещи доходи, ще компенсират с голяма наказателна награда.

— Много добре, господин Райм. Трябвало е да учите право. Е, накратко, това е ситуацията.

— С други думи, трябва да разберем как се е повредило такова сложно устройство и кой е виновен за неизправността, без да имаме достъп до него, съпътстващата документация или дори снимки или анализ на произшествието.

— И това е много добре казано. — Уитмор, изглежда, обсъждаше наум нещо. — Детектив Сакс каза, че вие сте доста изобретателен, когато става дума за подхода към такива проблеми.

Колко изобретателен може да бъде човек без проклетите доказателства? Абсурд, отново си помисли Райм. Цялото нещо беше напълно…

И после му хрумна идея и се обърна към вратата.

— Том! Том! Къде си?

След минута се чуха стъпки и болногледачът се появи.

— Наред ли е всичко?

— Да, да, да. Защо да не е? Само ми трябва нещо.

— Какво?

— Рулетка. И колкото по-скоро, толкова по-добре.

7.

Каква ирония.

Главното управление на полицията се смята за една от най-грозните правителствени сгради в Ню Йорк, но въпреки това предлага някои от най-хубавите гледки към Манхатън — пристанището, река Ийст, високите небостъргачи на града в най-внушителния им вид. За разлика от него първото Главно управление на полицията на Сентър Стрийт е безспорно най-елегантната сграда на юг от Хюстън Стрийт, но навремето полицаите, работещи там, виждали само дебнещи ги наематели на апартаменти, месари, продавачи на риба, проститутки, непрокопсаници и крадци. По онова време ченгетата били главна мишена на крадци, които ценели вълнените им униформи и месинговите копчета.

Амелия Сакс беше в кабинета си в Криминалния отдел, гледаше през изпъстрените с петънца прозорци и размишляваше върху този факт. Освен това си помисли, че изобщо не ѝ пука нито за архитектурната естетика на сградата, нито за гледката. Беше ѝ неприятно, че използва детективските си умения да разследва оттук, а не от дома на Линкълн Райм.

По дяволите.

Изобщо не беше доволна, че той се отказа от консултантската работа за полицията. Лично на нея ѝ липсваше стимулиращата размяна на мисли, умуването и творческата атмосфера в дома му. Животът ѝ се беше превърнал в обучение в онлайн университет — информацията беше същата, но процесът на зареждането ѝ в съзнанието ѝ отслабна.

Разследванията не напредваха. Особено убийствата, специалността на Райм, оставаха неразкрити. Случаят „Риналдо“ например беше в списъка ѝ от около месец и не стигаше доникъде. Убийство в Уест Сайд южно от Среден Манхатън. Ичи Риналдо, наркодилър от латино банда от Харлем, беше жестоко наръган с нож до смърт. Улицата беше мръсна, затова описът на следите бе обемист и не помагаше — фасове, къс от цигара с марихуана, все още полепнала за него, опаковки от храна, картонени чаши от кафе, колело от детска играчка, бирени кутии, един презерватив, късчета хартия, касови бележки и стотина други неща, излъчващи миризми, обичайни за улиците на Ню Йорк. Никой от отпечатъците на пръсти или стъпала, които Сакс намери на местопрестъплението, не свърши работа.

Единствената друга улика беше един свидетел — синът на убития. Е, свидетел донякъде. Осемгодишното момче не беше видяло убиеца, а само бе чуло, че нападателят скача в такси и казва адрес, който включва думата „Вилидж“. Мъжки глас. По-вероятно бял, отколкото чернокож или латиноамериканец. Сакс положи всички усилия в разпита, за да накара хлапето да си спомни повече, но то, разбираемо, беше разстроено, след като бе видяло баща си да се появява залитайки от уличката, облян в кръв. И търсенето сред легалните и нелегалните таксита не разкри нищо. А Гринич Вилидж обхващаше десетки квадратни километри.

Амелия обаче беше убедена, че Райм би прегледал купищата веществени доказателства и по всяка вероятност би стигнал до заключение къде в тази старомодна част на Манхатън е отишъл извършителят.

Той отказа. И хладно ѝ напомни, че вече не се занимава с престъпления.

Сакс приглади тъмносивата си пола, която стигаше малко под коленете ѝ. Мислеше, че е избрала блуза в по-светло сиво, за да подхожда на полата, но когато излезе на тротоара пред дома си, осъзна, че е облякла тъмнокафява. Типично утро за нея. Разсейваха я много неща.

Прегледа имейлите и телефонните съобщения, реши, че не са важни, и тръгна по коридора към стаята за конференции, която си беше присвоила за случая с Неизвестен заподозрян 40.

Пак се замисли за Райм.

Оттеглил се.

По дяволите…

Тя вдигна глава и видя, че млад детектив, който върви в противоположната посока, изведнъж се обърна към нея. Разбра, че сигурно е изругала на глас.

Усмихна му се, за да докаже, че не е загубила ума си, и се вмъкна в бойния си щаб — малка стая с две маси от фибростъкло, два компютъра, едно бюро и бяла дъска, на която с маркер записваха детайли по случая.

— Всеки момент — каза младият русокос полицай в стаята и вдигна глава. Беше с тъмносиня униформа и седеше на далечната маса. Рон Пуласки не беше детектив като повечето полицаи в Криминалния отдел, но беше ченгето, с което Амелия Сакс бе поискала да работи по случая с Неизвестен заподозрян 40. Двамата бяха разследвали местопрестъпления в продължение на години от дневната на Райм — досега.

Пуласки кимна към екрана.

— Обещаха.

Всеки момент.

— Какво са научили?

— Не съм сигурен. Не очаквам адреса и телефонния му номер. Но криминалистът каза, че имат попадения. Това беше добро решение, Амелия.

След провала — в няколко отношения: смъртта на жертвата и бягството на Неизвестния заподозрян 40 — в мола в Бруклин Сакс методично огледа района зад товарната платформа и се питаше къде да изпрати екипите за събиране на доказателства, защото не можеха да претърсят навсякъде. Мястото, което я интригуваше, беше евтин мексикански ресторант, чиято задна врата се отваряше към задънена улица близо до товарната платформа. Това беше единственият ресторант наблизо. Имаше други, по-бързи начини неизвестният заподозрян да е избягал, но Сакс се съсредоточи върху огледа там, може би въз основа на малко вероятната теория, че в мексиканския ресторант има нелегални служители, които няма да искат да съдействат, за да не кажат имената и адресите си като свидетели.

Както беше предположила, никой, от управителя до мияча на чинии, не беше видял доста разпознаваемия заподозрян.

Това обаче не означаваше, че не е бил там. В кошчето за отпадъци за клиенти криминалистите намериха чашата, целофанените опаковки от сандвичи и салфетките от „Старбъкс“, които той беше взел, когато избяга.

Екипът прибра всичкия боклук от онзи контейнер в „Ла Фестива“ — дума, която може би съществуваше в испанския език, а може би не.

И в момента Сакс и Пуласки чакаха резултатите от анализа на тези доказателства.

Амелия се отпусна на стола с колелца, който беше докарала от миниатюрния си кабинет. Помисли се, че ако работеха в дневната на Райм, информацията вече щеше да бъде в ръцете им. Телефонът ѝ иззвъня с мелодията за имейл. Беше добра новина от капитан Мадино от Осемдесет и четвърти участък. Пишеше, че не бързат с доклада за стрелбата ѝ и че ще отнеме известно време, докато се свика комисията. Добавяше, че както бяха обсъдили Сакс и Райм, се бяха обадили няколко репортери, които бяха попитали разумно ли е да се стреля в пълен с хора мол, но Мадино беше отклонил въпросите им с думите, че случаят се разследва по полицейските процедури, и не бе разкрил името и. Никой от журналистите не се беше обадил втори път.

Добри новини.

Компютърът на Пуласки иззвъня като корабна камбана.

— Аха. Пристигнаха. Резултатите от анализа на доказателствата.

Докато младият мъж четеше, ръката му се вдигна към челото и го потърка. Белегът не беше дълъг, но днес се виждаше ясно, поне от този ъгъл и на тази светлина. В първия си случай със Сакс и Райм той беше направил грешка и извършителят, особено жесток професионален убиец, го беше ударил по главата. Нараняването, което се отрази на мозъка му, както и на гордостта и външността му, за малко не сложи край на кариерата му. Но решителността, насърчението от неговия брат близнак, също ченге, и упорството на Линкълн Райм запазиха работата му. Пуласки все още имаше моменти на несигурност — нараняванията в главата отравят самочувствието — но Сакс знаеше, че той е един от най-умните и упорити полицаи, които познава.

Рон въздъхна.

— Няма много.

— Какво са открили?

— Никакви следи от „Старбъкс“. От мексиканския ресторант: ДНК от ръба на чашата от „Старбъкс“, но няма съвпадение в базата данни на СКИД.

Рядко е лесно.

— Няма пръстови отпечатъци — добави Пуласки.

— Какво? Той е носил ръкавици в „Старбъкс“?

— Изглежда е използвал салфетката, за да държи чашата. Лаборантът в лабораторията по криминалистика е използвал вакуум и нинхидрин, но се появил само частичен отпечатък. От върха на пръста. Твърде тесен за Интегрираната автоматизирана система за разпознаване на отпечатъци.

ИАСРО беше изчерпателна, но можеше да анализира само отпечатъци от меката част на пръста, не от върха.

Сакс обаче пак се запита дали ако доказателствата бяха изпратени за анализ на Райм, а не в лабораторията по криминалистика в Куинс, той щеше да съумее да извади отпечатък. Оборудването в лабораторията беше свръхмодерно, но не беше на Линкълн Райм.

— Отпечатък от обувка в „Старбъкс“, вероятно негов — продължи да чете Пуласки, — тъй като е бил сравнен с другите и съвпада с единия от товарната платформа и мексиканския ресторант. Подобни следи са открити и на товарната платформа и в ресторанта. Номер четиридесет и осем, „Рийбок“. „Дейли Къшън 2.0“. Тук е химичният профил на откритата следа.

Амелия погледна екрана и прочете списък на химични вещества, за които не беше чувала.

— Какво е това?

Рон превъртя надолу.

— Вероятно хумус.

— Пръст?

Русокосият полицай продължи да чете дребния шрифт.

— Хумусът е предпоследният стадий на разлагане на органичната материя.

Сакс си спомни подобен разговор между Райм и Пуласки преди години. Споменът беше по-болезнен, отколкото ѝ се искаше.

— Нещо, което скоро ще стане на прах?

— Да. И е дошло от друго място. Не съвпада с никоя от контролните проби, които ти и криминалистите сте събрали в мола и около него, товарната платформа и ресторанта. — Той продължи да чете. — Хм, това тук не е хубаво.

— Кое?

— Динитроанилин.

— Не съм го чувала.

— Употребява се за производството на няколко неща, например бои и пестициди, но най-вече на експлозиви.

Амелия посочи чертежа на мястото на убийството — строежа, където преди две седмици Неизвестният заподозрян 40 беше пребил до смърт Тод Уилямс близо до клуба.

— Амониев нитрат.

Изкуствен тор — и главната експлозивна съставка в саморъчно направените бомби като онази, която беше разрушила федералната сграда в Оклахома Сити през деветдесетте години.

— Мислиш, че е било нещо повече от обир? — бавно попита Пуласки. — Може би заподозреният е купувал съставни части за бомба близо до клуб „40 градуса север“ или строежа и Уилямс е видял това? — Той почука с пръст екрана на компютъра. — И виж това. — В следа, снета близо до отпечатъка от стъпка на товарната платформа на мола, имаше малко количество моторно масло.

Втората съставка на бомба с изкуствен тор.

Сакс въздъхна. Имаше ли терористични измерения случаят с Неизвестен заподозрян 40?

— Чети по-нататък.

— Още фенол. Като на първото местопрестъпление.

— Щом се появява два пъти, значи е важен. За какво се използва?

Пуласки отвори на екрана профил на химичното вещество.

— Фенол. Важна суровина за производството на поликарбонати, смоли и найлон. Също и на аспирин, балсамираща течност, козметика и лекарства за ноктите на пръстите на краката.

Той има големи крака, помисли си Амелия. Може би има проблеми с ноктите.

— И това. — Рон преписваше дълъг списък с други химични вещества на бялата дъска с уликите.

— Трудни са за произнасяне — отбеляза Сакс.

— Профили като гримове. Козметика. Нямам представа коя е марката.

— Трябва да разберем кой е производителят. Накарай някого от Управлението да го открие.

Пуласки изпрати искането.

След това двамата се върнаха на анализа на уликите.

— Има малка метална стружка — продължи Пуласки. — От отпечатъка от стъпка в коридора, водещ към товарната платформа.

— Дай да я видя.

Рон отвори на екрана снимките.

Частицата се забелязваше трудно — както с невъоръжено око, така и със стилните очила за четене, които Сакс използваше напоследък.

Тя увеличи изображението и разгледа лъскавата частица, а след това се обърна към втория лаптоп и влезе в базата данни за метални следи на Нюйоркската полиция, която, както се оказа, беше създадена от Линкълн Райм преди няколко години. В съзнанието ѝ пробяга спомен.

Двамата с Пуласки прегледаха базата данни.

— Тук има нещо подобно — отбеляза той, надвесен над рамото ѝ, и посочи една от снимките.

Да, добре. Мъничката люспа беше от наточване на нож, ножица или бръснач.

— Стоманена е. Той обича наточени остриета.

Извършителят беше пребил до смърт жертвата пред „40 градуса север“, но това не означаваше, че не се интересува от убийства и с други оръжия.

От друга страна, той можеше само да е разрязвал печено пиле на семейна вечеря с нож, който първо беше наострил.

— И дървени стърготини. Искаш ли да видиш?

Сакс погледна микроскопските изображения. Зрънцата бяха миниатюрни.

— От шкурка ли са? — зачуди се тя. — Не от трион?

— Не знам, но думите ти звучат логично.

Амелия щракна с пръст върху нокътя на палеца си. Два пъти. През нея на вълни преминаваше напрежение.

— Криминалистът от Главната лаборатория в Куинс не съобщава вида дърво. Ще трябва да разберем какво е.

— Ще поискам информацията. — Потърквайки чело с едната си ръка, Пуласки превъртя още анализи с другата. — Изглежда чуковете и бомбите не са достатъчни. Този човек сякаш иска и да трови хора. Значими следи от органохлорин и бензоена киселина. Типични за инсектицидите, но са използвани и в убийства. И още химични съединения, които… — Той погледна базата данни.

— Описани са като лак за дърво.

— Стърготини и лак. Дърводелец ли е? Строителен работник? Или слага бомбите в дървени сандъчета или зад стени с ламперия?

Тъй като обаче нямаше съобщения за импровизирани експлозивни устройства в района, сложени в дървени или други контейнери, Сакс определи това предположение като малко вероятно.

— Искам производителя — каза тя. — На лака. И видът дърво на стърготините.

Младият полицай не отговори.

Амелия го погледна и видя, че той гледа телефона си. Явно беше получил съобщение.

— Рон?

Пуласки се стресна и прибра телефона. Напоследък изглеждаше угрижен. Сакс се запита дали някой в семейството му не е болен.

— Наред ли е всичко?

— Разбира се, да.

— Искам производителя — повтори тя.

— На… лака.

— Да. И каква е дървесината.

— Ще се заема с това. — Той изпрати още едно искане до лабораторията по криминалистика.

Двамата насочиха вниманието си към второстепенните улики — онези, които можеше да са оставени от заподозрения, а можеше и да не са. Криминалистите бяха прибрали цялото съдържание на кошчето, където бяха намерили отпадъците от „Старбъкс“, въз основа на теорията, че боклукът от кафенето може да не е бил единственото нещо, което е изхвърлил заподозреният.

Имаше тридесет-четиридесет неща: салфетки, вестници, найлонови чаши, използвана хартиена кърпичка, порнографско списание, вероятно изхвърлено, преди съпругът да се върне у дома при семейството си. Всичко беше заснето и каталогизирано, но нищо нямаше връзка с неизвестния заподозрян, както докладваха лаборантите от Куинс.

Сакс обаче прекара двайсетина минути, оглеждайки всеки предмет, както отделните снимки на уликите в кошчето, така и широкоъгълните изображения, преди криминалистите да вземат съдържанието на кошчето.

— Виж това — каза тя и Пуласки се приближи до нея. Амелия сочеше две салфетки от ресторант за бързо хранене на име „Уайт Касъл“.

— Домът на сандвичите — отбеляза Рон. — Между другото, какво е това?

Сакс знаеше, че е заведение за хамбургери. Нямаше представа защо е кръстено така. „Уайт Касъл“[2] беше една от първите вериги за бързо хранене в Америка и специализираше в бургери и млечни шейкове.

— Има ли пръстови отпечатъци?

Пуласки прочете доклада.

— Не.

Колко ли усилено са се опитвали да ги открият, зачуди се Амелия. Спомни си, че двата най-големи врага на Райм са некомпетентността и мързелът, и се втренчи в салфетките.

— Откъде ли са дошли?

Рон увеличи широкоъгълните снимки. Смачканите салфетки от „Уайт Касъл“ бяха точно до изхвърлените опаковки от „Старбъкс“.

— Може би са от заподозрения. Знаем, че нашето момче обича бързото хранене.

Сакс въздъхна.

— Салфетките са един от най-добрите източници на ДНК. Лаборантите можеше да ги анализират и да ги сравнят с онези от „Старбъкс“.

Мързел, некомпетентност…

И после Амелия омекна.

Или може би беше преуморена. Такава е полицейската работа.

Тя отвори на екрана изображенията на разгънатите салфетки. На всяка имаше петна.

— Какво мислиш? — попита Сакс. — Едното е кафяво, а другото червеникаво.

— Не мога да кажа. Ако ги бяхме изследвали ние, щяхме да ги анализираме с газовия хроматограф, за да бъдем сигурни. Имам предвид в дома на Линкълн.

Амелия беше на същото мнение.

— Мисля, че на едната салфетка има следи от шоколадов и малинов млечен шейк. Логично заключение. А на другата? Онова петно определено е от шоколад. Другото не е толкова ярко. Прилича на безалкохолна напитка. От две различни посещения. Или е пил два шейка, или шейк и безалкохолно.

— Кльощав е, явно бързо изгаря калориите.

— По-важното е, че харесва „Уайт Касъл“. Редовен клиент.

— Ако извадим късмет, той живее наблизо. Но в кой ресторант ходи? — Пуласки беше онлайн и проверяваше заведенията от веригата, които бяха няколко.

Сакс се сети за нещо. Моторното масло.

— Може би маслото е за бомба или той ходи в „Уайт Касъл“ в Куинс — каза тя. — Ресторантът е на булевард „Астория“, „Аутомотив Роу“. Татко и аз ходехме да купуваме части за колата в събота сутрин, а после се връщахме у дома и си играехме на любители автомонтьори. Може би заподозреният се е изцапал с моторно масло, докато си е купувал обяд. Това е малко вероятно, но ще говоря с управителя. Ти се обади в лабораторията в Куинс и накарай някого отново да изследва салфетките. За всичко. Пръстови отпечатъци. И ДНК. Може да се е хранил с приятел и ДНК-то на приятелчето да е в СКИД. И не забравяй за стърготините. Искам вида дърво. И им напомни за производителя на лака. И не искам анализатора, който е изготвил този доклад. Обади се на Мел.

Тихият, скромен детектив Мел Купър беше най-добрият криминалист в града и може би в целия Североизток. Освен това беше експерт по идентифициране на хора — по пръстови отпечатъци, ДНК и лицево възстановяване. Имаше научни степени по математика, физика и органична химия и беше член на престижните международни асоциации за идентификация и за анализ на петна от кръв. Райм го беше наел от полицейски участък в малък град, за да работи в екипа криминалисти на Нюйоркската полиция. Купър беше част от екипа на Райм… когато работеха заедно.

Докато Сакс обличаше сакото си и проверяваше оръжието си, Пуласки се обади в лабораторията по криминалистика, за да поиска помощта на Купър.

Тя беше на вратата, когато той приключи с разговора и каза:

— Съжалявам, Амелия. Трябва да се обърнем към някой друг.

— Какво?

— Мел е в отпуск. Цяла седмица.

Сакс се изсмя. През всичките години, докато работеха заедно, не беше чувала криминалистът да си е взимал отпуск дори един ден.

— Тогава намери някой добър — каза тя и бързо излезе в коридора, като си мислеше: Райм се оттегли и всичко отиде по дяволите.

8.

— Това… ескалатор ли е? Да. Е, част от него. Горната част. В коридора ти. Но предполагам, че знаеш това.

— Мел. Влез. Имаме работа.

Купър, дребничък, слаб и с постоянна лека усмивка на лицето, влезе в дневната в къщата на Райм и бутна по-високо на носа си очилата си с тъмни рамки. Движеше се безшумно с традиционните си обувки „Хъш Пъпис“. Райм и Купър бяха сами. Уитмор се беше върнал в кантората си в Среден Манхатън.

Когато не получи веднага отговор за частта от ескалатор, която беше поставена на скеле, Купър съблече кафявото си сако, закачи го и пусна на пода спортна чанта.

— Всъщност не смятах да ходя на почивка.

Линкълн беше предложил — по неподражаемия си начин — Купър да си почине малко, да си отдъхне от официалната си работа в Главното управление на полицията и да дойде да му помогне в гражданското дело „Фромър срещу Мидуест Кънвейънс“.

— Да, признателен съм ти. — Благодарността на Райм беше скромна, както винаги. Нямаше интерес, нито умения за социални любезности.

— Трябваше да проверя. Има ли етични проблеми, че съм тук?

— Не, не, сигурен съм, че няма — отговори Райм, гледайки ескалатора, които стигаше до тавана. — Стига да не ти се плаща.

— Аха, значи съм доброволец.

— Само приятел, който помага за добра кауза, Мел. Благородна кауза. Вдовицата на жертвата няма пари. Тя има син. Добро момче. Обещаващо. — Линкълн предполагаше, че това е вероятно. Не знаеше нищо за младия Фромър, чието малко име беше забравил. — Ако не можем да постигнем споразумение, тя ще живее в гараж в Скънектади. Може би до края на живота си.

— В Скънектади няма нищо ужасно.

— Важната дума тук е „гараж“, Мел. Освен това ще бъде предизвикателство. Ти обичаш предизвикателствата.

— До известна степен.

— Мел! — възкликна Том, който влезе в дневната. — Какво правиш тук?

— Отвлякоха ме.

— Добре дошъл — рече болногледачът и после се намръщи. — Не мога да повярвам. Виж това. — Той разочаровано кимна към скелето и ескалатора. — Надявам се, че няма да разбиете пода.

— Подът си е мой — обади се Райм.

— Караш ме да го поддържам безупречно чист, а после го съсипваш с механично устройство с тегло два тона. Нещо за ядене? Питие? — обърна се Том към госта.

— Чай, благодаря.

— Имам от любимия ти.

Купър обичаше „Липтън“. Вкусовете му не бяха претенциозни.

— Как е приятелката ти?

Мел живееше с майка си, но имаше висока, прекрасна любима — скандинавка, преподавателка в Колумбийския университет. Тя и Купър бяха шампиони по бални танци.

— Тя е…

— Имаме работа — прекъсна го Райм.

Том повдигна вежда, поглеждайки госта, без да обръща внимание на работодателя си.

— Добре е, благодаря — отвърна Купър. — Следващата седмица ще участваме в регионално състезание по танго.

— И като стана дума за питиета… — Линкълн погледна към бутилката малцово уиски.

— Не. Кафе — безцеремонно отсече Том и се върна в кухнята.

Колко грубо!

— Е, каква пакост ще правим? Обожавам тази дума.

Райм обясни за нещастния случай с ескалатора и за съдебното дело, което щеше да заведе Евърс Уитмор от страна на вдовицата и сина ѝ.

— А, да. Гледах го по новините. Ужас. — Купър поклати глава. — Никога не съм се чувствал удобно, когато се качвам и слизам от тези неща. Слизам пеша по стълбите или дори с асансьор, макар че не съм луд и по тях.

Той се приближи до монитора на компютъра, където имаше десетки фотографии на мястото на произшествието, направени от Сакс неофициално, тъй като тя не участваше в разследването на злополуката. Снимките бяха на отворения капак за достъп към шахтата и показваха мотора, зъбните колела, механизма и стените, целите изпръскани с кръв.

— От загуба на кръв ли е умрял?

— И от травма. Бил е прерязан на две.

— Хм.

— Това ли е истинският ескалатор? — Купър се върна при скелето и започна да го разглежда отблизо. — Няма кръв. Почистен ли е?

— Не. — Райм обясни, че е невъзможно да получи достъп до истинския ескалатор, и добави, че се надява да успеят да определят вероятната причина за повредата, анализирайки двойника му. Идеята на Линкълн беше да плати, за да вземе назаем част от същия модел от един предприемач в района. Том беше намерил рулетката, която беше поискал Райм, и бяха измерили, че има достатъчно място да вкарат механизма разглобен през външната врата и пак да го сглобят в коридора. Цената за наема беше пет хиляди долара и Уитмор щеше да я добави към адвокатския си хонорар и да я приспадне от сумата, която ще получат от ответника.

Работници бяха построили скелето и бяха монтирали горната плоскост, която се беше отворила и погълнала Грег Фромър — заедно с поддържащите части, панти и късове от преградата и контролни превключватели. На пода бяха моторът и зъбните колела, същите като онези, които бяха убили жертвата.

Купър мълчаливо обикаляше механизма, оглеждаше го и докосваше частите.

— Това няма да бъде прието като доказателство в съда.

— Не. Трябва само да разберем какво се е объркало и защо се е отворила горната част. — Райм приближи инвалидната си количка.

Мел кимна.

— Предполагам, че ескалаторът се е качвал нагоре и точно когато жертвата е стигнала до горния етаж, капакът се е отворил. Колко се е отворил?

— Амелия каза, че около тридесет и пет сантиметра.

— Тя ли е направила огледа?

— Не, случайно била там. Следила неизвестен заподозрян. Изпуснала го, когато се случило нещастието и се опитала да спаси жертвата, но не могла.

— И заподозреният е избягал?

— Да.

— Сигурно не е доволна.

— Отишла при вдовицата и видяла, че състоянието ѝ е тежко. Хрумнала ѝ идеята да я свърже с адвокат. Така всичко опря до нас.

— И така, капакът за достъп се отваря — да, виждам, че е на пружина. Сигурно е тежък. Жертвата е повлечена надолу и пада върху мотора и зъбните колела.

— Точно така. И зъбците на предния ръб на капака са го срязали. Оттам е кръвта по стените на снимките.

— Виждам.

— Сега искам да влезеш вътре, да огледаш и да разбереш как работи проклетото нещо. Как се отваря капакът за поддръжка на върха, превключватели, лостове, бутони, панти, предпазни механизми. Всичко. Направи снимки. И ще се опитаме да разберем какво се е случило.

Купър се огледа наоколо.

— Това място не се е променило много, откакто ти напусна.

— Тогава знаеш къде са фотоапаратите и другото оборудване. — Гласът на Райм беше напрегнат от нетърпение.

Експертът се засмя.

— И ти не си се променил много. — Той се приближи до лавиците на задната стена на дневната и избра фотоапарат и фенерче с лента за главата. — Синът на миньора — пошегува се и го сложи на челото си.

— Хайде, започвай!

Купър се качи в ескалатора и запали фенерчето.

На вратата се позвъни.

Кой ли можеше да е? Превзетият адвокат Евърс Уитмор се беше върнал в кантората си и разговаряше с приятелите и семейството на Грег Фромър. Опитваше се да намери доказателства, за да докаже, че макар и в момента безработен, в близко бъдеще Фромър е щял да се върне към работата си на преуспяващ мениджър по маркетинг, което позволяваше искът за щетите да бъде много по-висок от този, основаващ се на скромните му доходи напоследък.

Някой от лекарите на Райм ли беше посетителят? Квадриплегията му изискваше редовни прегледи от невролози и физиотерапевти, но днес нямаше насрочен час.

Линкълн приближи количката си до монитора на охранителната камера, за да види кой е на вратата.

По дяволите.

Райм винаги се ядосваше, когато някой довтаса без предизвестие (или дори с предизвестие). Днес обаче изумлението му беше много по-голямо от обикновено.

* * *

— Да, да — уверяваше мъжът Амелия Сакс. — Знам кого имате предвид. Един тих, сдържан човек.

Тя разговаряше с управителя на заведението за хамбургери от веригата „Уайт Касъл“ на булевард „Астория“, Куинс.

— Много висок и много слаб. Бял. Блед.

За разлика от заподозрения управителят имаше мургава кожа и овално весело лице. Двамата стояха пред предното стъкло на ресторанта. Управителят го миеше и явно се гордееше със заведението, за което се грижеше. Миризмата на препарата за почистване на прозорци беше силна, както и мирисът на лук, макар че бе съблазнителен. Сакс не беше яла нищо от снощи.

— Знаете ли името му?

— Не, но… — Той вдигна глава. — Шарлот?

Двайсет и няколко годишната сервитьорка го погледна. Ако се хранеше със специалитета на ресторанта, тя очевидно го правеше умерено. Младата слаба жена приключи с поръчката и се приближи до тях.

Сакс се представи и както е протоколът, показа полицейската си значка. Очите на Шарлот блеснаха. Тя се развълнува от възможността да помогне на полицията.

— Шарлот работи много смени. Тя е нашата опора.

Младата жена се изчерви.

— Господин Родригес смята, че може би познавате един висок мъж, който често идва тук — каза Амелия. — Висок, много слаб. Вероятно е бил със зелено карирано сако и бейзболна шапка.

— Да, помня го!

— Знаете ли името му?

— Не. Просто е трудно да не го забележиш.

— Какво можете да ми кажете за него?

— Ами както вие го описахте, тънък, мършав. А пък яде много. По десет-петнайсет сандвича.

Сандвичи… Бургери.

— Но може да ги купува за други хора, нали?

— Не, не, не! Изяжда ги тук. Повечето пъти. Направо ги изгълтва, както казва майка ми. И два млечни шейка. Толкова е кльощав, а излапва всичко това! Понякога млечен шейк и безалкохолно. Откога сте детектив?

— От няколко години.

— Много е готино!

— Идвал ли е с някого?

— Не съм го виждала с друг.

— И идва тук често?

— Може би веднъж седмично или през седмица.

— Смятате ли, че живее наблизо? Да е споменал нещо?

— Не. Не ми е казвал нищо. Само си поръчва и седи с наведена глава. Носи шапка. — Шарлот присви очи. — Бас ловя, че се страхува от охранителни камери. Вие как мислите?

— Възможно е. Можете ли да го опишете, лицето му?

— Не съм му обръщала внимание. Продълговато лице, бледо, сякаш не излиза много. Мисля, че няма брада или мустаци.

— Имате ли представа откъде идва и накъде отива?

Шарлот се помъчи, но нищо не ѝ дойде наум.

— Съжалявам. — Тя едва не се сви от страх, че не може да отговори на въпроса.

— Има ли кола?

Отново поражение.

— Ами не знам… Почакайте. Не, вероятно няма. Не отива на паркинга, когато си тръгва. Заобикаля го.

— Тогава сте го наблюдавали.

— Той привлича погледа. Не че е изрод, но е адски кльощав. Яде толкова много, а е мършав. Не е честно. Всички ние трябва да внимаваме с яденето, нали?

Сакс се усмихна.

— Всеки път ли се отправя натам, когато си тръгва?

— Да, сигурна съм.

— Носи ли нещо?

— Два пъти носеше найлонов плик. Веднъж го сложи на тезгяха. Беше тежък и нещо изтрака. Метално.

— Какъв цвят беше пликът?

— Бял.

— Имате ли представа какво имаше вътре?

— Не. Съжалявам. Наистина искам да помогна.

— Справяте се отлично. Дрехите му?

Шарлот поклати глава.

— Не съм го виждала с друго освен със сакото и бейзболната шапка.

— Имате ли охранителна видеокамера? — обърна се Амелия към управителя Родригес, макар че се досещаше какъв ще е отговорът.

— Лентата се превърта и презаписва всеки ден.

Да, точно както предполагаше. Върху кадрите със заподозрения вече беше записано друго.

Тя отново се обърна към Шарлот:

— Много ми помогнахте. — Отправи следващия си въпрос към двамата. — Искам да кажете на всички, които работят тук, че търсим този човек Ако дойде пак, обадете се на 911 и кажете, че той е заподозрян в убийство.

— Убийство — промълви Шарлот. Изглеждаше ужасена и същевременно заинтригувана.

— Точно така. Аз съм детектив номер 5885, Сакс. — Тя даде визитната си картичка на управителя и на Шарлот. Младата жена я погледна така, сякаш малкото картонче беше огромен бакшиш. Тя носеше венчална халка и Амелия предположи, че вече предвкусва разговора на масата за вечеря. Сакс погледна първо единия и после другия. — Но не се обаждайте на мен, а на 911 и споменете името ми. Патрулната кола ще дойде по-бързо от мен. Дръжте се така, сякаш не се случва нищо. Обслужете го както обикновено и когато седне, ни се обадете. Ясно ли е? Не правете нищо повече. Мога ли да разчитам на вас?

— О, разбира се, детектив — отвърна Шарлот като редник, който потвърждава заповед на генерал.

— Ще се погрижа всички да научат — добави Родригес.

— В района има други ресторанти „Уайт Касъл“. Той може би ходи и там. Бихте ли казали същото и на техните управители?

— Добре.

Сакс надзърна през чистото стъкло и огледа широката улица с магазини, ресторанти и жилищни сгради от двете страни. Всеки от магазините можеше да продава неща, които тракат, и да ги слага в бели найлонови пликове за клиенти, които да ги занесат вкъщи… или на място за убийство.

— Хей, детектив… Вземете си сандвич — предложи Шарлот. — Аз черпя.

— Не ни е позволено да взимаме безплатно храна.

— Но понички…

Амелия се усмихна.

— Това е мит. — Тя погледна към грипа. — Но ще си купя една.

Шарлот се намръщи.

— По-добре си вземете две. Много са малки.

Наистина бяха малки, но много вкусни. Млечният шейк също. Сакс изяде обяда си за три минути и излезе навън.

Извади от джоба си мобилния си телефон и звънна на Рон Пуласки. Никой не отговори на стационарния телефон в бойния щаб в Главното управление на полицията и тя го потърси на мобилния. Включи се гласовата поща. Амелия остави съобщение.

Е, добре, ще оглеждаме поотделно. Сакс тръгна по тротоара. Духаше вятър и небето беше облачно.

Висок, блед мъж, много слаб, бял найлонов плик. Той беше пазарувал. Сакс реши да започне от железарските магазини. Стърготини, лак.

Чукове със заоблен връх.

Удар с тъп предмет.

9.

Линкълн Райм съвсем беше забравил, че Джулиет Арчър, студентката му по криминология, ще дойде днес, за да започне неофициалния си стаж.

Тя беше посетителят, който позвъни на вратата. При други обстоятелства компанията ѝ можеше да му е приятна, но сега първата му мисъл беше как да се отърве от нея.

Арчър насочи инвалидната си количка към асансьора, влезе в дневната и елегантно спря пред плетеницата от кабели на пода. Очевидно не беше свикнала да преминава през увити като змии кабели, но после вероятно реши, че Райм редовно ги прегазва, без да повреди нищо, и направи същото.

— Здравей, Линкълн.

— Джулиет.

Том ѝ кимна.

— Джулиет Арчър. Аз съм студентката на Линкълн.

— Аз съм болногледачът на Линкълн. Том Рестън.

— Приятно ми е да се запознаем.

Минута по-късно се позвъни отново и Том отиде да отвори. Върна се с едър, широкоплещест мъж на тридесет и няколко години. Вторият посетител беше облечен с делови костюм, бледосиня риза и вратовръзка. Най-горното копче на ризата му беше разкопчано, а вратовръзката — разхлабена. Райм не разбираше този стил на обличане.

Мъжът кимна за поздрав на всички, но насочи погледа си към Арчър.

— Джул, не ме изчака. Помолих те да почакаш.

— Това е брат ми Ранди — представи го Джулиет.

Линкълн си спомни, че тя живее при него и съпругата му, защото ремонтират мансардата ѝ в центъра на града, за да я направят по-достъпна. По една случайност двамата също живееха удобно близо до колежа „Джон Маршал“.

— Рампата отпред е стръмна — отбеляза Ранди.

— Качвала съм се и по по-стръмни — отвърна Джулиет.

Райм познаваше склонността на хората да се държат майчински, като с бебета, с инвалидите. Това отношение го вбесяваше, както очевидно и Джулиет. Запита се дали тя е станала неподатлива на глезенето, защото той още не беше свикнал с това.

Е, помисли си Линкълн, присъствието на брата решава въпроса. Нямаше как двама души — при това аматьори, да стоят тук, докато той и Мел Купър се мъчат да намерят аргументи срещу производителя или мола, или който там беше виновен за смъртта на съпруга на Санди Фромър.

— Дойдох, както обещах — каза Джулиет, оглеждайки дневната, превърната в лаборатория по криминалистика. — Виж ти! Какво оборудване. Какви уреди. И сканиращ електронен микроскоп? Изумена съм. Имаш ли проблеми с електричеството?

Райм не отговори. Всяка дума би отложила бързото ѝ излизане.

Мел Купър се спусна от скелето на пода и погледна Джулиет. Тя примигна, когато лъчът на фенерчето му прониза очите ѝ.

— О, много съжалявам. Мел Купър. — Той кимна, без да протяга ръка, имайки предвид състоянието ѝ.

Арчър представи брат си и после отново насочи вниманието си към Мел.

— О, детектив Купър. Линкълн говори хубави неща за вас. Има ви за бляскав пример на криминалист и…

— Добре — прекъсна я Райм, без да обръща внимание на любопитния, но доволен поглед на Купър. — Ние тук работим.

Тя придвижи напред инвалидната си количка и огледа апаратурата.

— Когато се занимавах с епидемиология, понякога използвахме масспектрометър и газов хроматограф. Друг модел, но все пак. Гласово ли се активира?

— Ами не. Обикновено Мел или Амелия работят с него. Но…

— Но има гласова система, която работи добре. На „Ар Ти Джей Инструментейшън“. В Акрън.

— Така ли?

— Само казвам. Във „Форенсик Тудей“ има статия за хендсфри за лаборатория. Мога да ти я изпратя.

— Абонирани сме — отговори Купър. — С нетърпение очаквам да…

— Както казах, тук работим — измърмори Райм. — И времето е от огромно значение. Неочаквано възникна нещо.

— Нека отгатна. Включва ескалатор заникъде.

Линкълн се подразни от шегата.

— Може би трябваше да ти се обадя. Щях да спестя и на двама ви…

— Е, нали се уговорихме да дойда днес — прекъсна го Джулиет. — Ти така и не определи час. Изпратих ти имейл.

Изводът беше, че ако някой е трябвало да се обади, това е бил той. Райм опита друга тактика.

— Грешката е моя. Изцяло. Извини ме, че дойде напразно.

Том го погледна студено заради крещящата му неискреност.

Линкълн демонстративно не му обърна внимание.

— Затова ще трябва да се видим друг път. Някой ден. По-нататък.

— Е, Джул, да се връщаме — обади се Ранди. — Изчакай ме в коридора. Ще те насоча надолу по рампата и…

— О, но всичко вече е уговорено. Уил Старши ще вземе Били за няколко дни. А Бътън ще играе с „Уискърс“. Промених и всичките си часове с лекарите.

Бътън? „Уискърс“? Боже мой, помисли си Райм. В какво се забърках?

— Виж, когато се съгласих да дойдеш, имаше затишие. Можех… да те науча на нещо. Сега няма да съм много полезен. Случват се много неща. Въпросът наистина е неотложен.

Неотложен въпрос? Наистина ли го казах, зачуди се той.

Тя кимна, но не откъсваше очи от ескалатора.

— Сигурно става дума за онзи нещастен случай в Бруклин, нали? В мола. Граждански случай. Изглежда не мислят, че е криминален. Предполагам, че това означава съдебни дела срещу няколко ответници. Производителят, компанията за недвижими имоти — собственик на мола, екипите по поддръжката. Знаем какви са те. Кой не харесва, „Адвокатите от Бостън“? И „Добрата съпруга“?

Тия пък кои са, по дяволите?

— Мисля, че е най-добре…

— А това е копие на онзи ескалатор — продължи Джулиет. — Не сте могли да вземете истинския, нали? Не се дава на адвокати по граждански дела, а?

— Иззет е — каза Купър и си навлече гневен поглед от Райм.

— Извинете ме още веднъж, но…

— Кое е толкова неотложно? — прекъсна го Джулиет. — Други ищци се борят за парче от баницата?

Райм не каза нищо. Само я гледаше как приближи количката си до скелето. Огледа я по-внимателно. Беше облечена доста стилно. Дълга гористозелена леко разкроена пола, колосана бяла блуза с къси ръкави. Черно сако. Красива златна гривна с рунически символи на лявата китка, която беше пристегната с ремък неподвижно за облегалката за ръце на количката. Джулиет управляваше количката с тъчпад, използвайки дясната си ръка. Днес кестенявата ѝ коса беше прибрана на кок. Арчър очевидно вече беше започнала да научава, че когато крайниците ти не работят, правиш всичко възможно да сведеш до минимум гъделичкането и сърбежа по главата и потта. Райм използваше много по-големи количества препарат против комари — органичен, по настояване на Том — отколкото преди нещастния случай.

— Джул — обади се пак Ранди. — Господин Райм е зает. Не прекалявай с гостоприемството му.

Вече го направи, помисли си Линкълн, но усмивката му изразяваше съжаление.

— Извинете ме. Наистина ще бъде най-добре за всички. Ще се видим другата или по-другата седмица.

Джулиет го гледаше, без да мигне. Той нея също.

— Не мислиш ли, че още един човек може да е полезен? — попита тя. — Вярно, аз съм нова в криминалистиката, но правя епидемиологични изследвания от години. Пък и без реални доказателства едва ли ще се изисква анализ на отпечатъци и на градиент на плътност. Само ще разсъждавате по въпросите на техническата неизправност. Непрекъснато го правим при установяването на източника на инфекцията…

— Джул — прекъсна я Ранди, изчервявайки се. — Говорихме за това.

Вероятно има предвид предишен разговор и шеги за недъга ѝ, помисли си Линкълн. Самият той обичаше да предизвиква онези, които се отнасят снизходително с него, свръхчувствителните и политически коректните, дори — и особено — в общността на инвалидите. „Кураж“ беше любимото му съществително, а „раболепнича“ — любимият глагол.

Но Райм не реагира на наслояванията ѝ и Джулиет сви устни.

— Е, щом не се интересуваш, няма проблем — безгрижно каза тя. — Ще го отложим за друг път. — В гласа ѝ прозвуча раздразнителност, която затвърди решението му. Не се нуждаеше от доброто ѝ отношение. Правеше ѝ услуга, като я взимаше за стажант.

— Боя се, че така е най-добре.

— Ще докарам колата пред входа — каза Ранди. — И ме чакай горе на рампата, Джул. Много ви благодаря за всичко, което правите за нея — обърна се той към Райм.

— Няма защо.

— Ще ви изпратя — обади се Том.

— Мел, залавяй се за работа — изръмжа Линкълн.

Криминалистът отново се покатери на скелето и фотоапаратът започна да проблясва.

— Ще се видим на лекцията следващата седмица, Линкълн — каза Джулиет.

— Може пак да дойдеш тук, разбира се. Като стажант. Само че някой друг път.

— Добре — монотонно отговори тя и насочи количката си към коридора заедно с Том. Минута по-късно Райм чу, че вратата се затвори. Той закара количката си до видеоекрана и се загледа в Арчър, която, опълчвайки се срещу брат си, с лекота се спусна по рампата и спря на тротоара, а после се обърна и погледна към къщата.

Линкълн се върна до монитора на компютъра, който показваше снимките, направени от Амелия Сакс, и се втренчи в тях.

След това дълбоко въздъхна.

— Том! Том! Викам те! Къде си, по дяволите?

— На около осем крачки от теб, Линкълн. И не, не си оглушал напоследък. Какво искаш толкова учтиво?

— Върни я тук.

— Кого?

— Жената, която току-що излезе. За кого другиго може да говоря? Искам да я върнеш. Веднага.

* * *

Рон Пуласки стоеше на тротоар, който беше напукан на трапеци и триъгълници от бетон, издигащи се като айсберги в ледено поле. Телената ограда, до която стоеше, имаше бодлива тел отгоре и беше нашарена с графити, обезобразени букви и символи, още по-загадъчни от обикновено, защото бяха написани върху мрежа. Кой би надраскал мрежа, запита се той. Може би всички тухлени стени и бетонни повърхности бяха изрисувани и нямаше повече място.

Пуласки слушаше гласовата си поща.

Амелия Сакс го караше да се върне. Той се беше измъкнал от бойния им щаб в Главното управление на полицията, мислейки, че тя ще проследи уликата за „Уайт Касъл“ и ще се върне в Манхатън след няколко часа, но Сакс очевидно беше открила нещо, което щеше да тласне напред разследването. Рон отново изслуша съобщението и реши, че тя не се нуждае от него незабавно. Изглежда нямаше нищо спешно. Сакс искаше помощ да огледа района, където преди няколко дни беше забелязан Неизвестният заподозрян 40 и където той ходеше от време на време. Може би живееше там или пазаруваше.

Пуласки не искаше да говори с нея и ѝ написа отговор. По-лесно е да лъжеш, когато общуваш с палци, а не с гласа си. Ще дойда веднага щом мога. Излязох за малко.

Нищо повече.

Когато се замисли обаче, съобщението му не беше точно лъжа. Рон не беше в Управлението и веднага щом свършеше работата си, щеше да се присъедини към нея за огледа. И все пак, докато беше на улицата и патрулираше, подходът му беше: пропускът да разкриеш също е измама.

Младият полицай изпрати съобщението и отново застана нащрек. Беше изключително бдителен. Намираше се в Район 33 в Бруклин и трябваше много да внимава.

Пуласки току-що беше тръгнал от транспортния възел Бродуей Джънкшън и вървеше по авеню „Ван Синдерен“. В тази част на Бруклин цареше пълна бъркотия. Не беше особено мръсно, не повече от други райони на града, само хаотично. Над главата му дрънчеше надземната железница. Метрото. Минаваха върволици автомобили и камиони, свиреха с клаксони и криволичеха от едната лента в другата. По тротоарите се движеха тълпи хора. И велосипеди.

Полицаят се открояваше. Расата му беше представена от около два процента от местното население тук, където се сливаха Оушън Хил, Браунсвил и Бедфорд-Стайвесънт. Никой не го закачаше, никой дори не го забелязваше, всички бяха заети със задачите си, които в Ню Йорк винаги бяха спешни. Или бяха съсредоточени в мобилните си телефони, или в разговори с приятели. Като в повечето квартали, огромното мнозинство местни жители искаха само да отидат или да се върнат от работа, да бъдат с познатите си в барове, кафенета или ресторанти, да пазаруват, да се разходят с децата и кучетата и да се приберат у дома.

Това обаче не означаваше, че Рон може да пренебрегне онези, които може би проявяват нещо повече от непринуден интерес и се питат защо това изкъпано бяло момче с градска подстрижка и гладко като на бебе лице се разхожда по неравния тротоар на опасна част на града, населена с чернокожи. Район 33, като последните цифри на пощенския му код, статистически беше най-опасната част на Ню Йорк.

След като Амелия Сакс излезе от Главното управление, Пуласки изчака няколко минути, а после съблече полицейската си униформа и се преоблече в джинси, маратонки, военнозелена тениска и протрито черно кожено яке. Наведе глава и излезе от Управлението. Беше теглил пари от банкомат наблизо, изтръпвайки, когато видя как банкнотите падат в ръцете му. Наистина ли правя това, мамка му, помисли си той, използвайки думи, които много рядко и в екстремни ситуации се изплъзваха от розовите му устни.

През реката и в гората… ще отидем при лошите момчета…

Пуласки остави зад гърба си транспортния възел и се отправи към Бродуей покрай сервизите за поправка на коли, магазини за строителни материали, агенциите за недвижими имоти, бюра за осребряване на чекове и заеми, кръчмите, евтините закусвални с изцапани, написани на ръка менюта на картони на прозорците. Докато се отдалечаваше от търговските улици, той мина покрай жилищни блокове, повечето на три-четири етажа. Много червени тухли, много боядисан камък в бежово и кафяво, много графити. Недалеч на хоризонта се извисяваха небостъргачите на Браунсвил. На тротоара имаше фасове, боклуци, кенове от малцов алкохол и няколко презерватива и игли… и дори тръбички за крек, които изглеждаха почти носталгично. Тази напаст вече не се виждаше често.

Район 33…

Пуласки вървеше бързо.

Една пряка, две преки, три преки, четири.

Къде е Алфо, по дяволите?

На тротоара пред него двама хлапаци — да, млади, но заедно тежаха четири пъти повече от Рон — го оглеждаха враждебно. Той носеше на глезена си личното си оръжие „Смит и Уесън Бодигард“, но ако те искаха да го пребият, щяха да го направят и Пуласки щеше да лежи на земята и да кърви, преди да извади мощния пистолет от кобура. Те обаче се върнаха към джойнтовете и сериозния си разговор и го оставиха да мине покрай тях, без да го поглеждат втори път.

Още две преки и Рон най-после съзря младия мъж, когото търсеше. В Главното управление беше прегледал крадешком доклада за активността в Седемдесет и трети участък и имаше груба представа къде се мотае Алфо и къде да отиде да го потърси. Младежът говореше по мобилния си телефон и пушеше — цигара, не трева — пред бакалия и магазин за телефонни карти.

Слабият латиноамериканец беше с тениска без ръкави, оголил рамене, които явно не виждаха много лицеви опори. Уличните камери за наблюдение го бяха заснели ясно и затова Пуласки го позна веднага. Алфо беше задържан, разпитван и освобождаван няколко пъти, но не беше арестуван и все още беше в бизнеса според отдел „Наркотици“. Сигурно беше така. Личеше. От позата и бдителността дори докато се беше съсредоточил в телефонния разговор.

Рон се огледа наоколо. Нямаше очевидни заплахи.

Хайде. Пуласки тръгна към Алфо, погледна го и забави крачка.

Хлапакът със сивкав оттенък на тъмната си кожа вдигна глава. Каза „Дочуване“ и пъхна в джоба си евтиния телефон.

Рон се приближи до него.

— Хей.

— Йо.

Очите на Алфо претърсиха улицата като плашливо животно. Не забелязаха нищо тревожно и отново се насочиха към Пуласки.

— Хубав ден, а?

— Ами да, предполагам. Познавам ли те?

— Ти си Алфонс, нали?

Младежът се втренчи в него.

— Аз съм Рои.

— Кой те изпраща?

— Кет от „Ричи“ в Бедфорд-Стайвесънт.

— Той е готин. Откъде го познаваш?

— Познавам го. Мотали сме се заедно. Той ще гарантира за мен.

Еди Кет щеше да потвърди, че познава Пуласки, но не защото бяха приятели, а защото преди няколко дни, докато разтърваваше участници в улично сбиване, Рон беше открил, че Еди носи пистолет, без да има разрешително. Освен това имаше хапчета. Таблетките заинтересуваха Рон, който предложи да забрави за оръжието и обвиненията за притежание на оксиконтин срещу услуга, ако Кет си държи устата затворена. Кет мъдро избра това решение, насочи го към Алфонс и с удоволствие се съгласи да гарантира за Пуласки.

Сега и двамата огледаха улицата.

— Кет е готин — повтори хлапакът. Протакаше. Името му беше Алфонс, но на улицата му викаха предимно Алфо или за ченгетата и гангстерите — Алпо, на името на кучешката храна.

— Да, свестен е.

— Ще му се обадя.

— Защо го споменах? Защо дойдох при теб? Той каза, че ти можеш да ми дадеш нещо.

— А той защо не ти помогна?

Пуласки забеляза, че Алфо не се обажда на Еди Кет. Вероятно ми вярва. Трябва да си идиот, за да отидеш в Район 33, без някой да гарантира за теб.

— Еди няма каквото ми трябва.

— Не приличаш на наркоман, брато. К’во искаш?

— Не хашиш. Не кокаин. Нищо такова. — Рон поклати глава и също се огледа. Търсеше заплахи от всеки. Мъж или жена. И момичетата бяха опасни.

Пуласки гледаше за униформи, детективи с цивилни дрехи и необозначени автомобили „Додж“. Не искаше да попадне на някой колега.

Улиците обаче бяха чисти.

— Чух, че има някакъв нов боклук — тихо каза той. — Не е оксиконтин, но е като него.

— Не съм го чувал, брато. Мога да ти дам трева, кокаин, метедрин, метамфетамин. — Алфо се отпускаше. Арестите под прикритие не ставаха така.

Рон посочи челото си.

— Виж какво ми се случи. Пребиха ме преди две години. Болките в главата ми се завърнаха. Силни. Направо ме скапват. Ти имаш ли главоболие?

— Обикновено махмурлук от водка — усмихна се Алфо.

Пуласки остана сериозен.

— Болката ми е много силна. Не мога да си върша работата както трябва. Трудно ми е да се съсредоточа.

— Какво работиш?

— В строителството. Екип в града. Железария.

— Леле, онези небостъргачи? Как го правите, мамка му? Как се катерите там? Шибана работа.

— На два пъти едва не паднах.

— Кофти. Оксиконтинът ще те оправи.

— Не, не, новият боклук е различен. Само премахва болката, не обърква ума ти, не ти се вие свят.

— Вие ти се свят? Нямаш ли рецепта?

— Няма рецепти за това нещо. Ново е, от тайни лаборатории. Чух, че може да се намери тук, в Бруклин. Най-вече в източен Ню Йорк. Знаеш ли един тип на име Один? Нещо такова. Той го прави или го вкарва от Канада или Мексико. Познаваш ли го?

— Один? Не. Не съм го чувал. Как се казва този нов боклук?

— Кеч.

— Нарича се кеч?

— Нали това казах.

Алфо, изглежда, хареса името[3]:

— Значи те сграбчва, хваща те, толкова е силен.

— Мамка му. Не знам, но го искам. Лоша работа, пич. Нуждая се от него. Трябва да овладея главоболието.

— Ами нямам такова чудо. Не съм го чувал. Но мога да ти дам десетина други. Обичайните. Стотарка.

Това е малко по-евтино от обичайната цена на улицата. Оксиконтинът е още толкова отгоре. Алфо ме зарибява, помисли си Рон.

— Да, добре.

Размяната става бързо. Както винаги. Найлоново пликче с оксиконтин се разменя за шепа банкноти. След това дилърът примигна, когато погледна пачката, която му даде Пуласки.

— Брато, казах стотарка. Тук са пет.

— Бакшиш.

— Бакшиш?

— Като в ресторант.

Алфо остана озадачен.

Рон се усмихна.

— Задръж ги, пич. Само те моля да поразпиташ и да провериш дали ще можеш да ми намериш от новия боклук. Или поне кой е онзи Один и къде мога да взема кеч от него.

— Не знам, брато.

Пуласки кимна към джоба му.

— Следващия път ще ти дам още повече, ако ме насочиш в правилната посока и ако информацията е вярна.

И после мършавият хлапак сграбчи рамото на Рон и се наведе към него, излъчвайки смрад на тютюн, пот, чесън и кафе.

— Да не би да си шибано ченге?

Пуласки го погледна в очите.

— Не. Аз съм човек с толкова силно главоболие, че понякога не мога да стана, лежа в банята и повръщам часове наред. Ето кой съм. Говорѝ с Еди. Той ще ти каже.

Алфо отново погледна белега на челото му.

— Ще ти се обадя, брато. Номерът?

Рон въведе в телефона си номера на Алфо и бандитът записа неговия.

Два телефона с предплатена карта. Епохата на доверието.

Пуласки се обърна, наведе глава и тръгна към транспортния възел Бродуей Джънкшън.

Стори му се доста смешно, че можеше да каже на Алфонс Гравита, че е ченге, но нямаше да има значение, защото това изобщо не беше операция под прикритие. Никой в полицията — или на света — не знаеше. Парите, които даде на Алфо, не бяха служебни, а негови лични средства, които Джени и той не можеха да си позволят да прахосат.

Понякога обаче, когато си отчаян, правиш отчаяни неща.

10.

Това не беше хубаво. Никак не беше хубаво.

Тя разваля всичко. Червенокоска, ченгето, Безочливата.

Тя ми го отне. Моят чудесен „Уайт Касъл“. Открадна го.

И обикаля по „Астория“, търсейки улики — водещи към мен.

Малко късмет тук, също като в мола, когато тя беше до ескалатора убиец. Тук също ми провървя, защото я видях пръв, на половин пряка от „Уайт Касъл“.

Червенокоска, влиза вътре като ловец.

Моят „Уайт Касъл“…

Две минути по-късно щях да нахлуя и аз, гладен, с потекли лиги. Да ям бургер и да пия млечен шейк. И после — очи в очи с Червенокоска. Тя може да извади пистолета си по-бързо, отколкото аз да измъкна трошача на кости или триона пасвател от раницата си.

Късметът отново ме спаси.

Но дали нейният късмет я доведе тук?

Не, не, не. Аз проявих небрежност. Това е.

Вбесен съм.

Да, спомням си. Изхвърлих боклука, когато Безочливите ме погнаха в мола. Отървах се от отпадъците от „Старбъкс“ далеч оттам, но те някак са ги намерили. Това означава, че са открили и другите неща, които изхвърлих. В контейнера на онзи мексикански ресторант зад мола. Мислех, че служителите от персонала ще си затворят очите и устата, защото иначе ще ги върнат обратно в Сиудад Хуарес. Не ми мина през ума, че Червенокоска ще прерови боклука. Сигурно е открила салфетка или касова бележка от „Уайт Касъл“. А отпечатъци? Аз много внимавам. Когато съм на публично място, използвам връхчетата на пръстите си. Знам, че горната им част не оставя отпечатъци.

Или потапям салфетките в безалкохолна напитка или кафе и ги превръщам в каша.

Тогава обаче не помислих за това.

Като стана дума за ръце, сега дланите ми са влажни и потни, а дългите ми пръсти леко треперят. Ядосвам се на себе си, но най-вече на нея. Червенокоска… Отне ми „Уайт Касъл“ и ме накара да свърша твърде бързо с Алиша.

Сега, докато я наблюдавам от разстояние, я виждам как грациозно се движи по улицата. Влиза и излиза от магазини. Знам какво е направила. Попитала е някоя сервитьорка в „Уайт Касъл“ или всички сервитьори и клиенти дали са виждали това върлинесто, кльощаво момче. Богомолката. Бастуна. Хърбела. О, да, разбира се, виждали сме го. Много е странен. Невъзможно е да не го забележиш.

Добрата новина е, че тя няма да намери любимия ми магазин, където често ходя преди или след бургерите. Магазинът не е на тази улица, нито наблизо. Намира се на една спирка с метрото. Червенокоска обаче може да направи други връзки.

Трябва да се погрижа за това.

Избивам от главата си всичките си добри намерения — посещението при брат ми по-късно днес, забавленията с Алиша довечера и следващото убийство в програмата ми.

Плановете се променят.

Както и късметът ти, Червенокоске. Приготви се. Тя влиза в магазин за алкохол, за да задава въпроси за дългото кльощаво момче, а аз тръгвам по тротоара. Заобикалям отдалеч „Уайт Касъл“, където вече знаят за мен.

Моят чудесен „Уайт Касъл“. Където повече не мога да отида.

Премествам раницата по-високо на рамото си и вървя бързо.

* * *

— Ти беше права. Твоите умозаключения — каза Райм, въпреки че едва ли беше необходимо да ѝ го казва.

Той реши, че Джулиет Арчър е човек, който не би правил заключения, ако няма изключително добри основания да мисли, че са верни.

Тя приближи инвалидната си количка.

— Макар причината да заведем иск веднага да не са други ищци, а това, че вдовицата на жертвата и синът ѝ са в окаяно положение. — Линкълн обясни за липсата на застраховка и дълговете им. За гаража в щата Ню Йорк, бъдещият им и вероятно постоянен дом.

Арчър не изказа мнение за Скънектади, но неподвижното ѝ лице предполагаше, че разбира затрудненията, надвиснали над майката и детето. Линкълн описа допълнителния проблем със сложната история на работните места на Фромър.

— Адвокатът ще изгради теза, за да докаже, че това е било временна криза, но може да се окаже трудно.

Очите ѝ блеснаха.

— Но ако докажете, че ответникът е допуснал някаква колосална грешка или небрежност, може да има наказателни щети.

Може би, както Уитмор беше казал на Райм, Арчър също би трябвало да учи право.

„Адвокатите от Бостън“…

— Да ги заплашим с наказателни щети — напомни ѝ Линкълн. — Ние искаме споразумение, при това бързо.

— Кога ще имаме достъп до истинския ескалатор и всички улики? — попита Джулиет.

— Може да минат месеци.

— Но възможно ли е да съберем аргументи за съдебен спор само от копие на ескалатора?

— Ще видим. — Райм обясни какво беше казал Уитмор за строгата отговорност за продукта и за небрежността, както и за вероятността от външна намеса, която би освободила от отговорност производителя.

— Първата ни работа е да определим дефекта.

— И да намерите много небрежен и много богат ответник — сухо подхвърли тя.

— Това е стратегията. Том!

Болногледачът се появи.

— Защо не му обясниш каква е ситуацията с теб? — обърна се Линкълн към Арчър.

Тя го направи. За разлика от Линкълн Джулиет нямаше травма на гръбнака. Лекарите бяха открили тумор около четвъртия и петия шиен прешлен (нараняването на Райм беше в четвъртия). Тя разказа за поредицата от лечебни процедури и операции, които нямаше да постигнат нищо друго, освен накрая да я парализират като Райм, ако не и повече. В момента животът ѝ беше зает с приспособяване към състоянието ѝ чрез смяна на професията с някоя по-подходяща за човек, страдащ от квадриплегия, и учене от опитен пациент — Линкълн.

— Ще се радвам да играя ролята на ваш болногледач, ако искате, докато сте тук — каза Том.

— Ще го направите ли? — попита тя.

— С удоволствие — потвърди той.

Джулиет се обърна към Райм.

— Какво да направя?

— Проучѝ злополуките с ескалатори, особено с този модел. Виж дали са се случвали подобни произшествия. Уитмор каза, че това може да се приеме в съда и да ни бъде от полза. И намерѝ наръчниците за под дръжка. Един предприемач ни даде под наем част от ескалатора, но още не са изпратили документацията. Искам да знам всичко за механизма.

— Да проверим дали фирмата или градската управа поръчва инспекции на подобни модели.

— Да, добре. — Линкълн не се беше сетил за това.

— Има ли компютър, който мога да използвам?

Райм посочи работен плот наблизо. Знаеше, че Арчър може да използва дясната си ръка върху тъчпада, но не и да пише на клавиатурата.

— Том, ще сложиш ли слушалки и микрофон на Джулиет? За компютър три.

— Разбира се. Ей сега.

Самоувереността ѝ изведнъж се изпари и за пръв път, откакто Райм я познаваше, Арчър, изглежда, се почувства неловко, вероятно защото трябваше да разчита на помощта на друг освен тази на брат си. Тя гледаше компютъра, сякаш беше бездомно куче, което не размахва опашка. Спорът с Райм за започването на стажа ѝ беше нещо друго. Те бяха равни. Сега обаче се налагаше да разчита на физически здрав човек.

— Благодаря. Много съжалявам.

— Това е най-малкото от моите изпитания и мъки. — Том ѝ сложи слушалките и тъчпад за дясната ѝ ръка и после включи компютъра. — Може да разпечатате онова, което намерите, но не го правим често. За всички е по-лесно да използваме мониторите.

Райм използваше специална рамка за прелистване на страници, но предимно за книги, списания или документи, които пристигаха на хартиен носител.

— Това са едни от най-големите екрани, които съм виждала. — Арчър възвърна донякъде доброто си настроение. Тя измърмори нещо в микрофона и Линкълн видя, че екранът се промени, когато се включи търсачката. — Ще се залавям за работа. Първо ще намеря всичко, което мога, за самия ескалатор.

— Искаш ли модела и серийния номер? — извика Мел Купър.

— Моделът е „МСЕ-77“ — разсеяно каза Арчър, гледайки екрана. — Знам и серийния номер. Запомних ги от информационната табелка на производителя, когато влязох.

Тя бавно започна да диктува дългия номер в микрофона. Компютърът послушно отговори с тих, мелодичен глас.

11.

Мел Купър продължаваше да снима с цифровия фотоапарат и да оглежда механизма на ескалатора.

— Как са го вкарали тук? — провикна се той. — Това нещо е огромно.

— Махнаха покрива, изрязаха дупки в пода и го спуснаха с хеликоптер. Или бяха ангели и супергерои. Не си спомням.

— Говоря сериозно, Линкълн.

— Въпросът ти не е свързан с работата ни, следователно е неуместен. Какво виждаш?

— Дай ми минута.

Райм въздъхна.

Бързина. Трябваше да действат бързо. Да помогнат на Санди Фромър, разбира се, но също така, както Арчър мислеше и Уитмор бе потвърдил, и да постигнат споразумение, преди да се появят фалшиви ищци, които се надяват да спечелят някой долар. „Другите пътници на ескалатора, които са скочили — беше обяснил адвокатът. — Нараняванията им са незначителни или несъществуващи, но това не означава, че няма да заведат искове. Ще има и такива, които ще претендират за емоционален стрес само защото са видели ужасяващия нещастен случай и животът им ще се промени завинаги. Те никога повече няма да се качат на ескалатор… Ще имат кошмари. Смущения в храненето. Загуба на доходи заради взимане на свободни дни. Да, така е. Това са глупости, но има такива случаи. Такъв е светът на закона за моралните щети и телесните повреди.“

— Градската управа е спряла от движение всички модели „МСЕ-77“ за инспекция — извика Арчър от компютърната станция, на която работеше. — Чета от „Таймс“. В Ню Йорк са монтирани петдесет и шест. Няма други съобщения за неизправности.

Интересно. Райм се запита дали инспекцията ще открие нещо от полза за техния случай и колко бързо ще излезе заключението ѝ.

Купър най-после отиде при Линкълн и извади картата от паметта на фотоапарата „Сони“. Пъхна я в процепа на компютъра и отвори снимките на монитора с висока разделителна способност. Екранът беше достатъчно голям и побра десетки изображения.

Райм се премести по-близо.

— Това са частите, които имат връзка с произшествието. — Мел Купър пристъпи към екрана и посочи. — Панелът, който се е отворил. Той служи и като неподвижно стъпало най-горе, и като капак за достъп за под дръжка и ремонт. Закачен е от далечната страна, встрани от подвижните стъпала на ескалатора. Предполагам, че тежи двайсетина килограма.

— Деветнайсет — обади се Арчър и обясни, че е намерила спецификациите в наръчник за инсталиране и поддръжка на „Мидуест Кънвейънс“.

— Подпомага се от пружина и когато резето се освободи, капакът се отваря около четиридесет сантиметра — продължи Купър.

Това съвпадаше с наблюденията и снимките на Сакс.

— Работникът го вдига догоре оттук и използва метална пръчка, за да го подпре, както се подпира преден капак на кола. — Купър сочеше снимките, които беше направил. — За да затвори капака, работникът го спуска, като го бута надолу или, предполагам, стъпва върху него, докато триъгълната скоба в долната част на капака изщрака, срещайки щифт. Ето тук. Скобата бута щифта навътре, докато капакът се спусне до долу, и после щраква в дупка, за да го заключи.

— Как се освобождава? — попита Райм.

— С превключвател, вграден зад заключен капак отстрани на ескалатора. Ето тук. Веригата отива до сервомотора тук. Прибира щифта и освобождава капака за достъп.

— Имаш ли идеи какво е причинило отварянето на капака? — попита Линкълн. — Хайде, мисли.

— Заключващата скоба се е счупила — обади се Арчър.

Прегледът на снимките на Сакс обаче показваше, че скобата все още е прикрепена за капака за достъп.

— Може би щифтът се е строшил — каза Линкълн. — „Де Хавиланд Комет“. Петдесетте години на двайсети век.

Джулиет и Мел го погледнаха учудено.

— Първият пътнически реактивен самолет в света — обясни Райм. — Три от тях експлодирали във въздуха поради умора на метала — илюминаторът се пръска от височината. Умората е един от главните механични дефекти. Другите са огъване, корозия, стареене, счупване, удар, претоварване, термален шок и още няколко. Умората се случва, когато материалът — метал или нещо друго — е подложен на циклично натоварване.

— В случая с реактивния самолет заради многократните свивания и раздувания от разликата в налягането херметизиран корпус на машината дефектира, вследствие на което се получава взривна разхерметизация — каза Арчър.

— Точно това се е случило. Прозорците и вратите са били правоъгълни и натоварването се е концентрирало в ъглите. Преработените самолети имат кръгли илюминатори и врати. По-малко натоварване и умора. Ето защо въпросът тук е дали отварянето и затварянето на капака за достъп на ескалатора не е довело до умора на заключващия щифт.

Купър увеличи резето.

— Това няма следи от износване, но е ново. Чудя се на колко години ли е бил оригиналът и колко пъти е бил отварян и затварян капакът.

Райм отново изпита раздразнение, че истинското доказателство не е пред него.

Той чу звук на блъсната маса, когато Джулиет Арчър се приближи до него, отново непохватно боравейки с контролното табло на количката с пръста на дясната си ръка. Умелото управляване на стокилограмовата инвалидна количка изискваше значителна практика.

Нова е в играта…

— Резето на ескалатора в мола, което се е повредило, е било на шест години — каза тя.

— Как разбра?

— Изявление за пресата на „Мидуест Кънвейънс“, в което съобщават, че са получили договора за монтиране на ескалаторите в мола. Преди седем години. Построили са го следващата година. Според препоръките за поддръжка механизмът се инспектира и смазва пет пъти годишно. Заедно с повредите и непланираните ремонти, бих казала, че капакът е отварян и затварян петдесет пъти.

Райм погледна снимката на Купър на щифта, който държеше триъгълната скоба, затваряща капака. Беше дълъг само два и половина сантиметра, но дебел. Изглеждаше малко вероятно щифтът да се умори от този ограничен брой отваряния.

— И една от стъпките в поддръжката е да се провери щифтът за износване — добави Арчър. — Предполагам, че и за умора на метала.

— От какво е направен? От стомана?

— Да — отговори Джулиет. — Всичките части са стоманени, с изключение на няколко капака, които нямат нищо общо с произшествието. И външните части. Те са от алуминий и карбоново влакно.

Арчър очевидно беше изгълтала набързо наръчника и спецификациите.

— Дори да е било в добро състояние, резето може да се е отворило и щифтът да не се е наместил напълно. Може да са го освободили вибрации — каза Райм.

Може би… Много предположения.

— Кой е произвел заключващия механизъм?

Без да поглежда документите, които беше заредила на екрана, Джулиет отговори:

— „Мидуест Кънвейънс“. Не е била друга фирма.

— Вероятно умора на метала и проблеми с поддръжката — реши Линкълн. — Какво друго може да го е отворило?

— Някой — отвърна Арчър. — Може неволно да е натиснал превключвателя или за да се пошегува.

Купър отвори на екрана още няколко снимки.

— Ето го превключвателя. Намира се от външната страна на механизма, долу, близо до аварийния бутон. — Той посочи. — Но е зад малък заключен капак.

— Отворен или затворен е бил в мола? — попита Джулиет.

— Амелия е прегледала записите от камерите за наблюдение в мола, опитвайки се да разбере къде е отишъл заподозреният, когото е преследвала — обясни Райм. — Тя каза, че никой не е бил близо до бутона, когато капакът за поддръжка се е отворил.

Лицето на Арчър се изкриви в иронично намръщване.

— И къде е видеозаписът?

— Иззе го Следственият отдел.

Тя наклони глава настрана и очите ѝ се плъзнаха към Купър.

— Ние сме цивилни, но вие сте от полицията, нали?

— Аз не съм тук — побърза да отговори той.

— Тук сте…

— Неофициално. Иначе съм на почивка. Ако поискам официално следствен материал сега, ще ме изпратят в постоянна почивка.

Те отново се вгледаха в снимките.

— Какво друго може да е причината? — попита Райм.

— Да речем, че никой не е натиснал умишлено превключвателя. Може би е станало късо съединение или друг електрически проблем, който го е активирал. Блокирал е моторът — нарича се серво — и това е издърпало щифта и е отворило капака.

— Нека да огледаме електрическата система.

Мел увеличи снимките, които беше направил вътре в ескалатора. Райм забеляза, че покрай вътрешната стена минава кабел от превключвателя навън. Кабелът завършваше в контакт, монтиран в един от отдушниците отстрани на мотора.

— Кабелите се виждат — отбеляза Купър.

— Да — усмихна се Линкълн.

Миг по-късно и Арчър се ухили.

— Разбрах. Парче метал или фолио или някакъв проводник може да е попаднал в контакта и да е затворил веригата. Моторът е дръпнал щифта и капакът се е отворил. Не можах да открия други подобни инциденти с този модел ескалатор — добави Джулиет. — Ескалаторите може да бъдат опасни. Но обикновено в механизма се заклещват дрехи или обувки. Това се случва по-често, отколкото си мислите. Миналата година в произшествия с ескалатори по света са загинали сто тридесет и седем души. Най-страшната катастрофа е била експлозия в лондонското метро.

Насъбрали се прах и частици, запалили се и избухнали. Като в зърнен елеватор. Виждали ли сте такова нещо?

— В Ню Йорк не се случват много често — разсеяно каза Райм, размишлявайки върху думите ѝ.

— Аз съм виждал — отвърна Мел Купър.

Райм направи гримаса, защото това нямаше връзка със случая.

— И дефектът е…

— „Мидуест Кънвейънс“ не са сложили предпазители на контактите — заяви Арчър. — Нямаше да е трудно. Монтират ги в ниша, слагат им капак. Нещо такова.

— Или пък изобщо не е трябвало да използват контакти, а да поставят хардуер на превключвателя и сервомотора. Може би производителят е искал да спести пари.

Първото предположение можеше да означава наказателно поведение от страна на производителя.

— Кой…

Джулиет отговори на въпроса, преди той да го довърши:

— Също като заключващия механизъм и сервомоторът, и превключвателят са произведени от „Мидуест Кънвейънс“. От отдела им за съставни части. И е техен отдел, не филиал. Не могат да се скрият под корпоративния воал.

— Мислех, че си епидемиолог — подхвърли Купър.

— Научих много неща от телевизионния сериал „Адвокатите от Бостън“. Повярвай ми, много е добър. Харесва ми и „Обадете се на Сол“.

— И „Закон и ред: Лос Анджелис“ — добави Купър.

— О, да, добър е.

Я стига…

Райм се чудеше как чуждо тяло може да подведе сервомотора да отвори капака.

— Имам идея — обади се Арчър.

— Каква?

— Ти си учен. Харесваш емпиричните доказателства.

— Най-висшето божество в моя пантеон — отвърна Линкълн, без да го е грижа колко високопарно прозвучаха думите му.

Джулиет кимна към ескалатора.

Работи ли?

— Задвижващият мотор, зъбните колела, сервомоторът и превключвателят работят. И е включен в електрическата мрежа.

— Тогава да направим експеримент. Пусни го и се опитай да отвориш капака.

На Райм също му хрумна нещо. Обърна се към кухнята и извика:

— Том! Том! Нуждая се от питие.

Болногледачът застана на прага.

— Раничко е, както подчертах преди малко.

— Твърде рано за кока-кола?

— Ти не пиеш газирани напитки. Нямаме в къщата.

— Но доколкото си спомням, на ъгъла има бакалия.

* * *

Железарските магазини, които бяха два близо до „Уайт Касъл“, се оказаха провал.

Никой не си спомняше да е виждал клиент, отговарящ на описанието на Неизвестния заподозрян 40. И никой от тях не продаваше чукове със заоблен връх. Амелия Сакс обикаляше от един час и оглеждаше другите магазини покрай ветровитите, осеяни с боклуци тротоари на този работнически квартал: ремонтни гаражи, магазини за авточасти, за телефонни карти, фирми за нелегални таксита, магазини за перуки, мексикански ресторанти и десетки други. Един продавач в дрогерия беше „съвсем сигурен“, че е виждал на улицата мъж, отговарящ на описанието на Неизвестния заподозрян 40, но не можеше да си спомни точно къде е бил, как е бил облечен и дали е носел нещо.

Думите му поне потвърдиха предположението на Шарлот от „Уайт Касъл“, че той е отивал в тази посока. Но колкото до крайната му цел — това оставаше загадка. Разбира се, имаше автобусни спирки и метростанции, в които можеше да е влизал, или гаражи, където да е паркирал колата си — въпреки че не беше използвал паркинга на заведението за хамбургери. Амелия провери и камерите за наблюдение в търговските обекти, но никоя не беше фокусирана върху тротоара, а само върху вратите, паркинга и интериора. Пък и камерите бяха десетки и дори ако заподозреният беше влизал в някой магазин или минал напряко през паркинг, Сакс нямаше нито достатъчно хора, нито време да прегледа стотици часове видеозаписи. Убийството на Тод Уилямс беше ужасяващо престъпление, но не беше единственото в кварталите на Ню Йорк. А в полицейската работа винаги трябваше да балансираш.

И правилото за баланса беше в сила и за личния ѝ живот.

Тя извади мобилния си телефон.

— Ами?

— Мамо. Как си?

— Добре — отговори Роуз Сакс и от нейната уста това означаваше добре или зле или всичко по средата. Тя не се оплакваше.

— Скоро ще дойда.

— Мога да взема такси.

— Мамо — засмя се Амелия.

— Добре, миличка. Ще бъда готова.

Сакс се върна, оглеждайки магазините от другата страна на улицата.

И най-после попадна на солидна улика — в таксиметрова фирма. Амелия описа заподозрения на брадатия слаб управител и човекът веднага се намръщи и със силен акцент от Близкия изток каза:

— Да, много слаб мъж. Носеше голям плик с хамбургери от „Уайт Касъл“. Странно за такъв кльощав човек.

— Спомняте ли кога точно беше това?

Той не си спомняше точно, но предполагаше, че е било преди две седмици — вероятно в деня, когато беше убит Тод Уилямс. Не си спомняше и кой е бил шофьорът и фирмата не пазеше данни за дестинациите, но обеща да разпита служителите и да научи повече.

Сакс присви очи и го погледна.

— Важно е. Мъжът е убиец.

— Ще започна веднага. Да, ще го сторя.

Тя му повярва. Предимно заради неспокойните му очи, когато видя полицейската ѝ значка. Това говореше, че не всичките му разрешителни са в безупречен ред и управителят сигурно щеше да съдейства в замяна на мълчаливото ѝ съгласие да не изпраща при него представители на Комисията за такситата и лимузините.

Сакс зави на юг и се отправи към колата си, която беше на паркинга на „Уайт Касъл“. Отби се на още няколко места, където не беше много вероятно да открие улики — магазин за перуки, салон за маникюр и ремонтна работилница за компютри без прозорци, и пак тръгна по тротоара. Изведнъж съзря нещо с периферното си зрение. Движение. Това не беше необичайно тук, въпреки че в този ветровит ден улицата беше почти безлюдна. Само че движението беше особено. Бързо, е рязко сменяща се посока. Сякаш някой не искаше да бъде видян.

Сакс разкопча сакото си, плъзна дясната си ръка към пистолета и се огледа наоколо. Наблизо имаше автосервиз с няколко превозни средства, от мотоциклети до лекотоварни камиони, всичките паркирани хаотично, много от тях разглобени в различна степен. Човекът, който беше помръднал някъде наблизо — ако беше човек, а не сянка, боклук или прахоляк, понесен от вятъра — се беше вмъкнал между два по-големи камиона, яркожълт „Пенске“ под наем и дълъг шест-седем метра пикал, чиято единствена емблема бяха две големи гърди, изрисувани с яркочервен спрей.

Може би Неизвестният заподозрян 40 отново идваше за обяда си от купчина бургери, беше познал Амелия от мола и я бе проследил.

Малко вероятно, но не и невъзможно. Тя сложи ръка на глока си и се приближи до камионите. Нямаше следа от сянката. Сакс продължи да върви по паркинга, криволичейки из автоморгата. Вятърът развяваше сакото и косата ѝ. Неблагоприятни условия за стрелба. Тя извади ластик от джоба си и завърза косата си на опашка. Огледа се наоколо още веднъж. Единствените живи същества, които видя, бяха чайки и гълъби и един любопитен и смел плъх. Не, два. Дали беше съзряла движението на птиците или на гризачите? По уличната настилка се плъзгаха хартиени боклуци и после се издигаха във въздуха. Може би беше видяла понесен от вятъра вчерашен брой на „Ню Йорк Поуст“.

Нямаше признак на заплаха.

Телефонът ѝ изжужа и я стресна. Сакс наведе глава и погледна екрана, на който беше изписано името на Том Рестън. Както винаги, когато звънеше той, а не Райм, сърцето ѝ започна да блъска в гърдите от страх, че може да чуе лоша новина за здравето на Линкълн.

— Том — каза тя.

— Хей, Амелия. Само се питах дали ще останеш тук през нощта. Вечеря?

Сакс се отпусна.

— Не. Ще водя майка си на лекар. И тя ще остане да спи при мен.

— Да приготвя ли благотворителен пакет?

Амелия се засмя. Знаеше, че благотворителният пакет ще съдържа вкусни неща, но щеше да бъде проблем да отиде да го вземе чак от дома на Райм.

— Не, благодаря, но съм ти признателна. Аз…

Тя млъкна, когато от другия край на линията чу думи, изречени от познат глас.

Не. Не можеше да бъде.

Отново го чу.

— Том, Мел ли е там? Мел Купър?

— Да. Искаш ли да говориш с него?

И още как.

— Да, моля — любезно отговори Сакс.

Миг по-късно Купър каза:

— Здравей, Амелия.

— Здравей, Мел. Какво правиш при Линкълн?

— Той ме изпрати на почивка, макар че не е точно така. Помагам му със случая Фромър.

— По дяволите.

От другия край на линията настъпи мълчание и после Купър рече:

— Аз… Ами…

— Дай ми Линкълн.

— Охо — прошепна експертът криминалист. — Виж, Амелия, въпросът е там, че…

— И не на високоговорител, а със слушалки.

Сакс пъхна пръст в косата си и се почеса. Това беше знак на напрежение и раздразнение. Дори гняв. Не стига че Райм се беше отказал да работи за полицията, ами и сега Амелия трябваше да се разправя с него за проклетата му намеса в нейната работа.

Разнесе се шумолене, докато Купър или Том слагаше слушалките на Райм. Линкълн провеждаше повечето телефонни разговори на високоговорител. Нямаше голям шанс за уединение. Сакс не искаше никой друг да чуе онова, което ще му каже.

— Сакс. Къде…

— Какво прави там Мел? Трябваше ми за случая с Неизвестния заподозрян 40. Ти ми го открадна.

— Помолих го да ми помогне със съдебното дело на Фромър — оправда се Райм. — Имаме да вършим лабораторна работа. Не знаех, че ти трябва.

— Лабораторията в Куинс не прави всичко необходимо.

— Не знаех. Откъде да знам? Ти не си ми казвала нищо.

Защо да обсъждам този въпрос с теб, помисли си Сакс и после измърмори:

— Как така си му възложил граждански случай? Не съм сигурна дали можеш да го правиш.

— Той си взе отпуск. Не е на работа.

— Не говори глупости, Райм. Почивка, а? Аз разследвам убийство.

— Ти си била в мола, Сакс. Видяла си какво се е случило. И моята жертва е мъртва като твоята. — Линкълн Райм не умееше да се защитава добре.

— Разликата е, че твоят ескалатор няма да убие никого другите.

Райм не отговори на това и каза:

— Е, мисля, че Мел няма да ми трябва още дълго.

— Какво означава това? Колко часа? За предпочитане минути.

Той въздъхна.

— Трябва да намерим ответник до един-два Дни.

— Значи дни — измърмори Сакс. — Не часове.

Тя не разполагаше с време.

Райм направи опит за помирение, въпреки че прозвуча неискрено.

— Ще се обадя тук-там. С кого работиш на местопрестъплението?

— Не работя с Мел. Това е проблемът.

— Виж, аз… — обади се Мел Купър, който явно се досети какво става.

— Всичко е наред — прекъсна го Линкълн.

Не, не е наред, мълчаливо кипеше от гняв Сакс. Те бяха партньори в професията и в живота от години и никога не се бяха карали по въпроси, близки до сърцето, но когато ставаше дума за разследвания, можеше да пламне гняв.

— Сигурен съм, че можеш да му зададеш няколко въпроса. Ето, той кима. Ще го направи с удоволствие.

— Не мога да му задавам въпроси. Той не е продавач-консултант в магазин за авточасти. Включи високоговорителя — добави тя.

Чу се изщракване.

— Амелия… — започна Купър.

— Добре, Мел. Слушай. Рон ще ти каже подробностите. Искам да анализираш салфетки за пръстови отпечатъци и ДНК. И ни трябва името на марка лак за дърво. И видът дърво от анализ на стърготини. Трябва ми някой наистина добър — добави Сакс заради Райм, не заради Купър. — Добър като теб.

Последното беше малко дребнаво, но не ѝ пукаше.

— Ще се обадя, Амелия.

— Благодаря. Рон ще ти изпрати номера на случая.

— Добре.

И после Сакс чу женски глас.

— Мога ли да направя нещо?

— Не. Продължавай с анализа — отговори Линкълн.

Коя ли е тя, зачуди се Амелия.

— Сакс, виж…

— Трябва да затварям, Райм.

Тя прекъсна разговора и си помисли, че не му е затваряла от години. Спомняше си кога го направи за последен път. По време на първото им разследване заедно.

В същия момент Сакс осъзна, че толкова се беше съсредоточила в телефонния разговор и гнева си срещу Райм, защото е „пратил на почивка“ криминалиста, който ѝ трябваше, че бе загубила представа за околната обстановка — смъртен грях за всяко ченге на улицата, особено след като беше забелязала нещо, което можеше да е враждебно.

И после ги чу. Решителни стъпки, приближаващи се зад нея, близо. Ръката ѝ се стрелна към глока, но беше твърде късно да извади оръжието си. Дотогава нападателят беше само на метър и нещо.

12.

— Е, не стана. — Джулиет Арчър говореше за експеримента да излеят кока-кола в ескалатора, все едно го е направил някой непохватен посетител, и да предизвикат късо съединение в превключвателя, който отваря капака за поддръжка.

— Напротив — възрази Райм, в отговор на което тя и Купър се намръщиха. Според него експериментът беше успешен. — Опитът доказа предположение, противно на онова, което се надявахме — че „Мидуест Кънвейънс“ са направили ескалатор, който не е дефектен по отношение на разлети течности.

Производителят беше взел предвид, че някой може да разлее напитка, докато се качва или слиза с ескалатора, и бе предпазил електрониката и мотора с парче пластмаса, което се оказа предпазен улей. Течностите изтичаха в контейнер далеч от сервомотора, който освобождаваше щифта за отваряне на капака за достъп.

— Напред и нагоре.

Райм каза на Купър да продължи да експериментира. Мел трябваше да удари превключвателя и сервомотора с различни предмети, за да симулира механична намеса — дръжка на метла, чук.

Нямаше реакция. Смъртоносният капак за поддръжка не се отваряше.

Арчър предложи Купър да скочи няколко пъти върху капака. Идеята не беше лоша и Райм му каза да го направи, но докато Том стои отдолу, за да го хване, ако падне.

Нямаше резултат. Заключващият щифт не се прибираше. Скобата не помръдваше. Нищо, което правеха, не можеше да отвори капака освен натискането на превключвателя, предназначен за тази цел, който беше поставен на сигурно място в гнездо зад заключен капак.

Всички се замислиха.

— Бръмбари! — извика Райм.

— Не може да сложиш подслушвателни устройства в Следствения отдел, Линкълн — неспокойно каза Купър.

— Грешката е моя. „Бръмбари“ не е правилно. Това е много ограничен биологичен разред. Полутвърдокрили. Листна въшка или например цикада. Трябваше да бъда по-точен. По-широката категория „насекоми“, от която „бръмбарите“ са подвид. Искам насекоми. Въпреки че и бръмбар ще свърши работа.

— О! — На Купър му олекна, въпреки че беше очевидно озадачен.

— Добре, Линкълн — каза Джулиет. — Вътре може да е влязла хлебарка и да е предизвикала късо съединение на превключвателя или мотора. „Мидуест Кънвейънс“ би трябвало да са взели това предвид и да са вградили прегради. Не са го направили, следователно ескалаторът е дефектен.

— Том! Том, къде си?

Болногледачът дойде.

— Още газирани напитки?

— Мъртви насекоми.

— Намерил си бръмбар в кока-колата? Невъзможно.

— Пак бръмбари — намръщи се Райм.

След обяснението Том претърси къщата за твари. Той беше толкова взискателен иконом, че се наложи да разшири търсенето до склада на тавана и мазето, за да открие няколко жалки трупа на мухи и един изсъхнал паяк.

— Няма ли хлебарки? Искам хлебарка.

— Моля те, Линкълн.

— На отсрещната страна на улицата има китайски ресторант… Би ли ми намерил една-две хлебарки? Може и мъртви.

Том направи гримаса и излезе на лов за дребен дивеч.

Дори отново хидратирани обаче, различните същества, които той донесе, не можаха да накарат превключвателя да се задейства, нито да предизвикат късо съединение в сервомотора, когато ги сложиха върху контакта.

Докато Купър и Арчър обсъждаха други вероятни причини ескалаторът да бъде официално обявен за дефектен, Райм се втренчи в закачалката, на която висеше едно от саката на Сакс, и се замисли за тежките ѝ думи. Защо беше толкова ядосана, по дяволите? Тя нямаше права над Мел Купър. И откъде Линкълн можеше да знае, че Амелия има проблеми с лабораторията?

След това гневът му се насочи към самия него, че си губи времето да мисли за търканията си с нея.

Трябваше да работи.

Райм заповяда на Купър да изчисти щифта и скобата от смазката и пак да я затвори, за да види дали щифтът ще стигне до заключваща позиция, когато е сух и има по-голяма вероятност да се отвори от произволно движение. Макар и без смазка обаче, щифтът затвори плътно капака.

По дяволите. Какво се беше случило? Уитмор беше казал, че не е необходимо продуктът да е направен небрежно, за да бъде дефектен. Трябваше да открият причина защо капакът се е отворил, когато не би трябвало.

— Не му въздействат насекоми, течности, удари… — измърмори Линкълн. — Имало ли е светкавици в деня, когато се е случило нещастието?

Арчър провери какво е било времето.

— Не. Ясен ден.

Райм въздъхна.

— Добре, Мел. Запиши нищожните си открития на дъската, ако обичаш.

Купър го направи.

На вратата се позвъни и Линкълн погледна монитора.

— А, нашият адвокат.

Той отвори.

Минута по-късно в дневната влезе Евърс Уитмор, вървейки абсолютно изправен, с елегантен морскосин костюм, всяко копче закопчано. В едната си ръка носеше старомодно куфарче, а в другата — пазарска торбичка.

— Господин Райм.

Той кимна.

— Това е Джулиет Арчър.

— Аз съм стажантка.

— Тя помага в разследването.

Уитмор дори не погледна към инвалидната ѝ количка, нито прояви любопитство, че жената е с недъг като наставника си — или пък как състоянието ѝ би могло да помогне или да възпрепятства разследването. Той кимна за поздрав и после се обърна към Линкълн.

— Нося нещо. Госпожа Фромър ме помоли да ви го дам в знак на благодарност. Сама го е правила. — Адвокатът извади от пазарската торбичка увит в найлон хляб, завързан с червена панделка, и го показа, сякаш представяше веществено доказателство Номер едно от страна на ищеца. — Каза, че е сладък хляб с тиквички.

Райм не беше сигурен как да тълкува подаръка. Доскоро клиентите му бяха Нюйоркската полиция, ФБР и други подбрани правоприлагащи агенции, никой от които не му беше изпращал печива за благодарност.

— Да. Добре. Том. Том!

Болногледачът се появи след минута.

— О, господин Уитмор. — Нежеланието да се употребяват малките имена, изглежда, беше заразно.

— Господин Рестън, вземете този хляб — каза адвокатът и му го подаде. — От госпожа Фромър.

— Прибери го някъде или го сложи в хладилника — каза Линкълн.

— Сладък хляб с тиквички. Ухае хубаво. Ще го сервирам.

— Не ни трябва…

— Разбира се, че ще го сервирам.

— Не, няма. Ще го запазим за по-късно. — Райм имаше таен мотив да възрази. Мислеше си, че единственият начин Джулиет Арчър да може да яде хляба, е Том да я храни, а това щеше да я накара да се почувства неудобно. Тя използваше само пръстите на дясната си ръка, не цялата ръка. Лявата, с изящната гривна, разбира се, беше пристегната неподвижно с ремък за инвалидната количка.

Арчър, която явно разбра стратегията на Линкълн, но не ѝ пукаше, заяви с твърд глас:

— Аз ще си взема.

И Райм осъзна, че е нарушил едно от собствените си правила — държеше се покровителствено с нея.

— Добре — отстъпи той. — И аз ще си взема. И кафе. Моля.

Том примигна от обрата… и от учтивостта.

— И аз ще пия кафе. Без захар и сметана, моля — обади се Уитмор. — Ако е удобно.

— Разбира се.

— Някакъв шанс за капучино? — попита Джулиет.

— Един от специалитетите ми. Ще донеса и чай, Мел. — Том тръгна към кухнята.

Адвокатът се приближи до бялото табло с информацията по случая и всички се вгледаха в написаното.

Неправомерно причинена смърт, болка и страдания — гражданско дело

— Място на произшествието: мол, „Хайтс Вю“, Бруклин.

— Жертва: Грег Фромър, 44 г., продавач в „Хубави дамски обувки“ в мола.

— Служител в магазин, напуснал „Горивни системи Патерсън“ като директор по продажбите. Ще се опитаме да докажем, че е смятал да се върне на подобна или на друга високоплатена работа.

— Причина за смъртта: загуба на кръв, травми на вътрешни органи.

— Основания: дело по Закона за гражданскоправната отговорност за неправомерно причиняване на смърт и причиняване на морални щети и телесни повреди.

— Вреди, причинени от продукт/строга отговорност за продукта.

— Небрежност.

— Нарушение на спецификациите в гаранцията.

— Повреди: обезщетение за болка и страдания, вероятно наказателни. Да се определят.

Вероятни ответници:

— „Мидуест Кънвейънс“ (производител на ескалатора)

— Собственикът на имота, на който се намира молът (да се идентифицира)

— Строителят на мола (да се идентифицира)

— Фирмата за поддръжка на ескалатора, ако е различна от производителя (да се идентифицира)

— Генерални изпълнители и подизпълнители, инсталирали ескалатора (да се идентифицират)

— Други ответници?

Факти, свързани с произшествието:

— Капакът за достъп се отваря спонтанно и жертвата пада в зъбните колела. Отворил се е около четиридесет сантиметра.

— Капакът тежи деветнайсет килограма, острите зъбци са допринесли за нараняването и смъртта.

— Капакът е обезопасен с резе. На пружини. Отваря се по неизвестна причина.

— Превключвател зад заключен капак. На видеозаписа никой не натиска превключвателя

Причини за неизправността?

— Превключвателят или сервомоторът се активира спонтанно. Защо?

— Късо съединение. Друг електрически проблем?

— Резето се поврежда.

— Умора на метала — възможно, малко вероятно.

— Не се е вместило както трябва.

— Насекоми, течност, механичен контакт? Малко вероятни фактори.

— Светкавица? Малко вероятен фактор.

— На този етап нямаме достъп до докладите на Следствения отдел и пожарната.

— На този етап нямаме достъп до повредилия се ескалатор (иззет от Следствения отдел).

Арчър обясни на Уитмор, че не е открила подобни произшествия с ескалаторите, произведени от всички фирми, не само от „Мидуест Кънвейънс“. След това Мел Купър разказа на адвоката подробностите за опитите им да отворят капака спонтанно поради външен фактор или дефект в произвеждането на механизма.

— Никоя от теориите за отварянето на капака не проработи на ескалатора двойник — добави Райм.

— Трябва да отбележа, че нещата не изглеждат много обещаващи — рече Уитмор. Гласът му не прозвуча по-обезсърчено от тези лоши новини, също както едва ли би показал въодушевление, ако заключенията бяха в тяхна полза. И все пак той сигурно беше обезпокоен. Явно не беше човек, който приема лесно пораженията.

Очите на Линкълн обхождаха ескалатора от горе до долу. Той приближи количката си и се втренчи в него.

Не забеляза, че Том влезе с поднос, на който беше сложил хляба с тиквички и напитките. Не чу разговора между Купър, Арчър и Уитмор и монотонния глас на адвоката, който отговори на въпрос, зададен от Джулиет.

И после настъпи мълчание.

— Линкълн? — попита Том.

— Дефектен е — промълви Райм.

— Какво? — попита болногледачът.

— Дефектен е.

— Да, господин Райм — съгласи се Уитмор. — Проблемът е, че не знаем кое точно е дефектно.

— Напротив, знаем.

* * *

— Уплаши ме — троснато каза Амелия Сакс с глас, пронизващ като вятъра. — Има вероятност извършителят да е бил тук. — Тя дръпна ръката си от ръкохватката на пистолета си.

Човекът, който се беше приближил зад нея точно след телефонния ѝ разговор с Райм, беше Рон Пуласки, не Неизвестният заподозрян 40 или друг нападател.

— Извинявай — отговори младият полицай. — Ти говореше по телефона. Не исках да те прекъсвам.

— Следващия път заобиколи отдалеч. Помахай. Дай някакъв знак… Видя ли някой, който да прилича на заподозрения наоколо преди няколко минути?

— Тук ли е той?

— Ами оказа се, че наистина харесва „Уайт Касъл“. И забелязах, че някой ме следи. Видя ли нещо? — нетърпеливо попита тя.

— Не, никой като него. Само две хлапета. Изглежда вървеше сделка с наркотици. Отправих се към тях, но офейкаха.

Може би Сакс беше видяла тях. Прахоляк. Чайки. Бандити, разменящи банкноти срещу кокаин.

— Къде беше? Звънях в кабинета и на мобилния ти. — Амелия забеляза, че Рон е зарязал униформата и се е преоблякъл за улицата.

И се оглеждаше наоколо.

— Обадиха ми се, след като ти излезе. Трябваше да говоря с един информатор в Харлем. По случая „Гутиерес“.

Сакс се замисли. Енрико Гутиерес. Издирван за убийство — вероятно предумишлено, а по-вероятно непредумишлено. Това беше едно от първите разследвания на Пуласки заедно с друг детектив от Криминалния отдел. Един наркопласьор беше убил друг, затова не полагаха големи усилия да приключат случая. Тя предположи, че информаторът е попаднал на следа и се е обадил на Пуласки.

— Онзи стар случай ли? — попита Амелия. — Мислех, че прокуратурата се е отказала. Едва ли си струва времето.

— Наредиха ми да представя кратко описание на случая. Не видя ли докладната ми записка?

Сакс не обръщаше внимание на много докладни записки, които се разпространяваха в Главното управление на полицията. Връзки с обществеността, безполезна информация, нови процедури, които щяха да бъдат отменени следващия месец. В съживяването на разследвания като това за Гутиерес нямаше много логика, но от друга страна, детективите и патрулните полицаи не бяха в положение да оспорват решенията на шефовете. И ако Пуласки искаше да се издигне в света на полицията, трябваше да изпълнява заповедите от горе. И да приема сериозно докладните записки.

— Добре, Рон, но наблегни на Неизвестния заподозрян 40. Ако нашето момче освен с чукове си играе с бомби с изкуствени торове и отрови, това е приоритетът ни. И отговаряй на проклетия си телефон.

— Ясно, разбрах. Ще гледам да вместя някак случая „Гутиерес“.

Тя му обясни какво са казали Шарлот и управителят на „Уайт Касъл“ и добави:

— Проверих в повечето магазини наоколо и обходих половината улици, по които той може да отиде до метростанции, автобусни спирки или жилищни блокове. — Каза му на кои места е ходила и че Рон трябва да извърви още няколко преки и да провери. Разказа му и за фирмата за нелегални таксита, където вероятно е бил забелязан заподозреният.

— Искам да отидеш при тях. Трябва ни шофьорът. Притисни ги.

— Добре.

— Трябва да заведа майка си на лекар.

— Как е тя?

— Чака. Операцията е след няколко дни.

— Поздрави я от мен.

Амелия кимна, върна се при своя „Форд Торино“ и включи големия двигател. След двайсетина минути вече караше по улиците на квартала си. Изпита облекчение, когато се отправи към приятния жилищен квартал „Каръл Гардънс“. Мястото беше много по-занемарено, когато тя бе израснала там. Сега беше бастион на хора с пари — недостатъчно, за да си позволят същите квадратни метри в Манхатън, но все пак в очертанията на града. Облагородяването не безпокоеше Сакс. Тя прекарваше доста време в лоши части на града и се радваше, когато се върне у дома, в добре поддържания анклав с гардении в саксии на улицата, семейства, които карат велосипеди в парковете и изобилие от ароматни кафенета (въпреки че нямаше нищо против да гони хипстъри в Сохо и Трайбека).

Хей, виж това. Свободно място за паркиране. Само на една пряка от дома ѝ. Амелия можеше да паркира навсякъде, ако остави на таблото полицейската си карта, но беше разбрала, че тази практика не е разумна. Една сутрин видя, че на предното стъкло на колата е надраскано със спрей „Прасе“. Не смяташе, че думата се използва много напоследък, и си помисли, че извършителят е някой нещастен, застаряващ демонстрант срещу войната във Виетнам. И все пак почистването ѝ струва четиристотин долара.

Паркира и тръгна по обточената с дървета улица към къщата си, която беше в класически бруклински стил — кафяви тухли, боядисани в тъмнозелено рамки на прозорците и малка зелена тревна площ отпред. Влезе вътре, заключи вратата и махна сакото си и кобура с пистолета „Глок“ от колана си. Тя обичаше да стреля както в работата си, така и като любимо занимание и беше шампион в полицейските състезания по стрелба с пистолет и на частни стрелбища, но вкъщи, около семейството си, беше дискретна и не показваше оръжието си.

Остави глока в дрешника, на лавица до сакото си, и отиде в дневната.

— Здравей. — Кимна и се усмихна на майка си, която се сбогува с онзи, с когото говореше по телефона, и остави слушалката.

— Миличка.

Слабата, неусмихваща се Роуз Сакс беше противоречива личност.

Тя не говори на дъщеря си месеци наред, когато Амелия напусна работата си като манекенка и отиде в полицията.

Роуз не говори на съпруга си още по-дълго, защото мислеше, че той е насърчил смяната на професията на дъщеря им (а всъщност не беше така).

Настроенията ѝ караха бащата и дъщерята да отиват в гаража в събота сутрин и следобед, за да работят по един от мощните автомобили, които и двамата обичаха да модифицират и да шофират.

Тази жена беше неотлъчно до съпруга си Херман, когато той се разболя от рак, погрижи се на дъщеря ѝ да не липсва абсолютно нищо, ходеше на всяка родителска среща, работеше на две места, когато се налагаше, и преодоля колебанието си за връзката между Райм и дъщеря си и бързо го прие и хареса.

Роуз взимаше решенията в живота си по неизменните правила на благоприличието и здравия разум, които често бяха неразбираеми за другите. И все пак човек не можеше да не се възхити на твърдостта ѝ.

Тя беше противоречива и в друго отношение. Физическите си превъплъщения. От една страна, бледата ѝ кожа се дължеше на слабо оросяване с кръв, която се мъчеше да премине през увредените ѝ кръвоносни съдове, но очите ѝ пламтяха. Нямаше сили, но прегръдката ѝ беше крепка, а ръкостискането — като менгеме. Ако те одобри.

— Говорех сериозно. Не е необходимо да ме караш. Мога и сама.

Само че не беше така. И днес Роуз изглеждаше особено крехка, задъхана и видимо неспособна да стане от дивана — жертва на предателството на тялото си, както смяташе Амелия, защото беше слаба, рядко пиеше и никога не беше пушила.

— Няма проблем. След това ще се отбием в „Гристийдс“. Нямах възможност по пътя дотук.

— Мисля, че във фризера има разни неща.

— Въпреки това трябва да отида в супермаркета.

Роуз погледна дъщеря си със съсредоточени и пронизващи очи.

— Наред ли е всичко?

Физическото заболяване не беше засегнало проницателността ѝ.

— Разследването е трудно.

— Твоят Неизвестен заподозрян 40.

— Да. — И беше още по-трудно, защото партньорът ѝ бе отмъкнал под носа ѝ най-добрия криминалист в града, по дяволите, при това заради гражданско дело, което изобщо не беше толкова спешно, колкото нейното разследване. Вярно, животът на Санди Фромър и на сина ѝ щеше драстично да се промени, ако не получат обезщетение от фирмата, станала причина за трагедията, но нямаше да умрат и нямаше да останат на улицата, докато Неизвестният заподозрян 40 може би планираше да убие отново. Довечера. Може би след пет минути.

И нещо още по-дразнещо — Амелия беше убедила Райм да помогне на вдовицата, тласкайки го по неговия типично обсесивно-компулсивен път към ответника, който беше виновен за смъртта на Грег Фромър.

Първоначалната ти реакция ще бъде да откажеш, но ме изслушай. Договорихме ли се?

Сакс разглеждаше съдържанието на хладилника и пишеше списък за пазаруване, когато на вратата се позвъни.

Тя погледна майка си, която поклати глава.

Амелия също не очакваше никого. Тя тръгна към коридора, без да си прави труда да взима оръжието си въз основа на теорията, че повечето престъпници не звънят на вратата. Освен това държеше втори глок, по-малък, модел 26, зареден в измачкана, избеляла кутия от обувки до външната врата. Когато се приближи до вратата, Сакс махна капака и обърна кутията, за да може по-лесно да вземе пистолета.

Тя погледна през шпионката и се вцепени.

Мили боже.

От гърлото ѝ се изтръгна стон. Сърцето ѝ заблъска в гърдите. Погледна надолу, сложи капака на кутията с оръжието и застана абсолютно неподвижно, втренчила изумените си очи в сферичното огледало в позлатена рамка на стената.

Пое си дълбоко дъх. После още веднъж… Добре.

Отключи вратата.

На малката веранда стоеше мъж на нейните години. Слаб и строен. Красивото му лице не беше виждало слънце от дълго време. Беше облечен с джинси, черна тениска и джинсово яке. Ник Карели беше гадже на Амелия преди Райм. Бяха се запознали на работа — и двамата бяха ченгета, макар и в различни отдели. Живяха заедно и дори смятаха да се оженят.

Сакс не беше виждала Ник от години, но ясно си спомняше последния път, когато бяха заедно — в съд в Бруклин. Бяха си разменили бързи погледи и после приставите го бяха отвели окован с белезници, за да го прехвърлят в щатски затвор, където да започне да излежава присъдата си за обир и нападение.

13.

— Вълнуваща идея — отбеляза Евърс Уитмор с тон, който противоречеше на определението.

Това не означаваше, че не е въодушевен, но беше много трудно да прочетеш мислите му.

Адвокатът имаше предвид теорията на Райм за дефект на ескалатора, според която нямаше значение дали капакът за достъп се е отворил поради умора на метала, недобро смазване, любопитна хлебарка, причинила късо съединение в сервомотора, или дори ако някой случайно е натиснал превключвателя. Или пък резултат от Божия намеса. Дефектът беше в основния проект на механизма — че ако капакът се отвори по някаква причина, моторът и зъбните колела би трябвало незабавно да спрат. Един автоматично задействащ се стоп-бутон би спасил живота на Грег Фромър.

— Сигурно не би било скъпо да го инсталират — каза Джулиет Арчър.

— Предполагам — съгласи се Уитмор, а после наклони глава и внимателно се вгледа в механизма в коридора на Райм. — Аз имам друга теория. Колко тежи капакът за поддръжка?

— Деветнайсет килограма — едновременно отговориха Линкълн и Джулиет.

— Не е много тежък — продължи адвокатът.

— Пружината е била удобство, не необходимост.

Райм хареса и тази теория. Двуцелеви адвокатски теории.

— Не е било необходимо да добавят пружина. Работниците може да отключват капака и да използват кука да го отворят или просто да го повдигнат. Добре.

Някой се обади на Уитмор по мобилния телефон. Той слуша известно време, зададе няколко въпроса и записа нещо с идеално равния си почерк.

Затвори и се обърна към Райм, Арчър и Купър.

— Мисля, че може би попаднахме на нещо, но за да го разберете правилно, трябва да имате познания по право.

О, не, пак ли, помисли си Линкълн, но въпреки това повдигна подканващо вежди и адвокатът се впусна в поредната лекция.

— Законът в Америка е сложно същество като птицечовката. — Уитмор отново махна очилата си и ги почисти. — Отчасти бозайник, отчасти влечуго, отчасти бог знае още какво.

Райм въздъхна. Адвокатът не обърна внимание на сигнала на нетърпение и продължи да обяснява. Най-после стигна до съществената част — случаят „Фромър“ ще се реши до голяма степен от съдебната практика, не от законодателните наредби, и съдът ще търси прецедент — предишни подобни решения, за да прецени дали Санди Фромър може да спечели присъда срещу „Мидуест“.

С нещо, доближаващо се до ентусиазъм в гласа, Уитмор заяви:

— Моята помощничка госпожица Шрьодер не е открила случаи, в които ескалатори са били смятани за дефектни поради липса на автоматични блокиращи механизми, но е изровила няколко случая с тежки индустриални машини — печатарски преси и машини за щампи, в които е намерен дефект, когато са продължили да работят, след като са преместени предпазители или са се отворили капаци. Фактите са достатъчно сходни, за да подкрепят съдебно решение, че нараняването на господин Фромър е станало поради дефект в проекта.

— Възможно ли е да намерим ескалатори, произведени от други компании, които имат автоматичен блокиращ механизъм? — попита Джулиет.

— Добър въпрос, госпожице Арчър. Госпожица Шрьодер е търсила и това. Боя се обаче, че отговорът е не. „Мидуест Кънвейънс“, изглежда, е единственият производител на ескалатори в света, който прави продукт с лошо избрания начин за отваряне на капака за достъп. Тя обаче е открила производител на асансьор със стоп-бутон — спирачка, в случай че кабинката тръгне, докато в шахтата има работник и капакът за достъп е отворен.

— Този случай ще бъде добър за цитиране — отбеляза Арчър, — тъй като ескалатор и асансьор често се бъркат.

Уитмор отново остана смаян от логичното ѝ мислене.

— Да, наистина. Установил съм, че е изкуство подсъзнателно да насочиш съдебните заседатели в полза на твоя клиент. А сега, още веднъж, не смятам да отиваме на процес, но ще включа онези случаи, когато се свържа с „Мидуест Кънвейънс“ за извънсъдебно уреждане на спора. Сега имаме теория. Солидна. Добра. През следващите няколко дни ще подготвя иска. След като го подам, ще поискам с призовка инженерната документация на фирмата, история на исковете и доклади за сигурността. Ако ни провърви, може да намерим някоя докладна записка за АНП, която да ги простреля в крака.

Джулиет попита какво е това. Правното ѝ образование, получено от телевизионните сериали, очевидно ѝ изневери по този въпрос. А колкото до Райм, той също нямаше представа.

— Анализ разход-полза — обясни Уитмор. — Ако една компания изчисли, че поради небрежността ѝ при производството на някой продукт за една година ще умрат десет клиенти и че ще трябва да изплати обезщетения за неправомерно причинена смърт на стойност десет милиона долара, но ще ѝ струва двайсет милиона да оправи проблема предварително, производителят може да реши да пусне на пазара продукта, защото е икономически по-изгодно.

— Фирмите правят такива изчисления? — изуми се Джулиет. — Въпреки че подписват смъртни присъди на онези десет души?

— Чували ли сте за „Ю Ес Ауто“? Беше наскоро. Един инженер написал вътрешна докладна записка, че в много малък процент от автомобилите може да има изтичане на бензин, което да доведе до катастрофални пожари. Ще струва еди-колко си пари да се оправи. Управата обаче решава, че е по-евтино да плати за неправомерно причинената смърт или присъди за телесни повреди на няколко души. И действа според това решение. Разбира се, сега компанията вече не работи. Докладната записка излезе на бял свят и те никога не се съвзеха от критиките на обществото. Поуката от историята, разбира се, е…

— Да взимаш етично правилното решение — прекъсна го Джулиет.

— Никога да не записваш на хартия такива решения — поправи я Уитмор.

Райм се запита дали адвокатът се шегува, но думите му не биха придружени от усмивка.

— Ще събера информация за потенциала на господин Фромър да печели пари — продължи Уитмор, — как е щял да се върне на чиновническа работа, каквато е имал преди това. Директорска длъжност. Така ще увеличим иска за бъдещ потенциал за печелене на пари. Ще взема писмени показания от съпругата и приятелите му и бивши колеги, а също и експертно медицинско мнение за болката и страданията, които е преживял. Искам да ударим „Мидуест“ с всичко, с което можем. При такива обстоятелства, предполагам, че те ще направят всичко възможно да избегнат съдебен процес.

Телефонът му изжужа и той погледна екранчето.

— Госпожица Шрьодер, от кантората ми. Може би е открила нови случаи, които да използваме — обясни Уитмор и отговори на обаждането. — Да?

Райм забеляза, че адвокатът застана напълно неподвижно. Не въртеше врата си и не преместваше тежестта си от крак на крак и се втренчи в пода.

— Сигурна ли си? Кой ти каза?… Да, може да им се вярва. — Най-после по лицето му премина сянка на емоция. И не беше приятна. Той затвори. — Имаме проблем. — Уитмор огледа присъстващите. — Има ли начин да се обадим по Скайп? Веднага.

* * *

— Имаш ли свободна минутка? — попита Ник Карели.

Амелия Сакс разсъждаваше трескаво поради шока от появата му. Колко странно, че той не се беше променил много през всичките тези години, прекарани в затвора. Всъщност се беше променила само позата му. Все още беше в добра физическа форма, макар и сега прегърбен.

— Аз… Не… — заеквайки, отговори тя и се намрази заради това.

— Щях да ти се обадя, но щеше да затвориш.

Дали? Разбира се. Вероятно.

— Минавах оттук и реших да опитам.

— Да не би да си… — започна Сакс и си помисли: Довършвай проклетите си изречения.

Ник се засмя — онзи тих, щастлив смях, който помнеше Амелия. Върна я назад в миналото.

— Не, не съм избягал — каза той. — Добро поведение. Нарекоха ме образцов затворник. Комисията ме освободи предсрочно, единодушно.

Сакс най-после възвърна здравия си разум. Ако се отърве, от него бързо, той може би щеше да дойде пак. По-добре беше да го изслуша сега и да приключи с него.

Тя излезе навън и затвори вратата.

— Нямам много време. Трябва да заведа майка си на лекар.

Мамка му. Защо го каза? Защо изобщо му казваше каквото и да било?

Ник намръщи чело.

— Какво ѝ е?

— Проблеми със сърцето.

— Ще я…

— Наистина нямам много време, Ник.

— Да, разбира се. — Погледът му се отмести встрани за момент и после пак се насочи към очите ѝ. — Четох за теб във вестника. Сега имаш партньор. Онзи, който по-рано беше шеф на Криминалния отдел. Видях го два пъти. Той е легенда. Наистина ли е…

— Инвалид, да. — Мълчание.

Ник, изглежда, осъзна, че любезностите са излишни.

— Виж, искам да говоря с теб. Довечера или утре, може ли да пием кафе?

Не. Вратата е затворена, миналото си е минало, било каквото било.

— Кажи ми сега за какво става дума.

Пари, препоръка за работа? Той никога нямаше да се върне в полицията. Присъдата за углавно престъпление го изключваше.

— Добре, няма да те бавя, Ами…

Употребата на галеното ѝ име я подразни.

Ник си пое дълбоко дъх.

— Ще ти обясня накратко. Става въпрос за присъдата ми. Кражбата, нападението. Ти знаеш всички подробности.

Разбира се, че Сакс ги знаеше. Престъплението беше сериозно. Ник беше арестуван за това, че стои в дъното на кражба на стоки и пратки на лекарства, отпускани с рецепта. При последната, преди да го заловят, беше ударил шофьор с пистолета си. Руският емигрант, баща на четири деца, лежа в болница една седмица.

Ник се наведе напред и впи очи в Сакс.

— Не съм го направил, Ами — прошепна той. — Не съм извършил нито едно от нещата, за които ме арестуваха.

Лицето ѝ се зачерви и сърцето ѝ заблъска в гърдите. Сакс погледна през завесата на прозореца до вратата. Не видя майка си. Извърна очи встрани, за да спечели малко време да осмисли онова, което току-що беше чула, и после отново се обърна към него.

— Ник, не знам какво да кажа. Защо ми го съобщаваш чак сега? Какво искаш? — Сърцето ѝ продължаваше да бие лудешки като крилата на птица, която държиш в шепите си. Възможно ли е да е вярно, запита се тя.

— Нуждая се от помощта ти. Никой на света няма да ми помогне освен теб, Ами.

— Не ме наричай така. Това беше в предишен живот. Вече не е така.

— Да, разбира се, извинявай. Ще ти обясня набързо. Дони извършваше кражбите, не аз.

Дони. Малкият брат на Ник.

Сакс не разбираше. Тихият от двамата братя беше опасен престъпник? Тя си спомни, че крадецът носеше скиорска маска и че не беше разпознат от шофьора на камиона.

— Той имаше проблеми — продължи Ник. — Знаеш.

— Наркотици. Алкохол. Да, спомням си. — Двамата братя бяха много различни, дори не си приличаха. Навремето Сакс мислеше, че Дони е като плъх по държане и по нрав. Тя изпита безпокойство от изплувалия образ в съзнанието ѝ. Освен външността Ник имаше самочувствие, докато Дони беше нерешителен и нервен и чувстваше потребност да потисне и двете. Амелия се беше опитвала да го увлече в разговор, когато излизаха да вечерят някъде, разказваше му вицове и го питаше как вървят курсовете, на които той ходеше, но Дони ставаше срамежлив и отговаряше уклончиво. И понякога враждебно. Подозрително. Сакс имаше чувството, че Дони завижда на големия си брат, задето има гадже бивша манекенка. Освен това си спомняше как Дони отиваше в тоалетната и се връщаше весел, жизнерадостен и приказлив.

— Вечерта, когато беше извършен арестът… — продължи Ник, — спомням си, че ти беше нощна смяна.

Амелия кимна. Сякаш можеше да забрави.

— Обади ми се мама. Мислеше, че Дони отново е започнал да употребява наркотици, и беше чула, че той ще се среща с някого близо до моста на Трета улица. Щял да прави някаква сделка.

Старият мост на повече от сто години се простираше над Гауънъс, мътен канал в Бруклин.

— Предчувствах, че ще се случи нещо лошо, ако вече не се беше случило. В онзи квартал? Нямаше начин. Със сигурност. Веднага тръгнах натам. Не видях Дони, но зад ъгъла беше големият камион, спрял, с отворени врати. Шофьорът лежеше на земята. От ушите му течеше кръв. В камиона нямаше никого. Обадих се на 911 от уличен автомат, анонимно, и съобщих за случая. След това отидох в апартамента на Дони. Той беше там, надрусан. И не беше сам. — Ник я гледаше в очите. Погледът му я изгаряше и Сакс наведе глава. — Делгадо, помниш ли го? Вини Делгадо.

Амелия си го спомняше смътно. Делгадо беше бандит от Бруклин. Може би от Бей Ридж. Боклук, държеше се като Кръстника, въпреки че оперативната му база беше долнопробен магазин за списания и цигари. Сакс предполагаше, че той е мъртъв — екзекутиран, защото е навлязъл в територията на някоя сериозна банда.

— Делгадо убедил Дони да работи за него. Да помага на шайката му да краде и откарва разни неща от камионите и да ги носи на търговци за крадени стоки, посредници. Обещал на Дони колкото метаквалон и кокаин иска.

Амелия трескаво преценяваше, но после си каза да престане. Истина или лъжа, това не беше нейна работа.

— Делгадо и телохранителят му ми казаха, че има проблем. Очевидно една от Петте фамилии не беше доволна от кражбите, които ръководеше Делгадо, по-точно тази на Гауънъс. Бяха хвърлили око на големия камион. Там имаше огромен товар лекарства с рецепта, спомняш ли си? Делгадо каза, че някой трябва да поеме вината. Даде ми две възможности за избор. Да посоча Дони и в такъв случай Делгадо да го очисти, тъй като ще изпее всичко в затвора. Или… аз. Да си излежа присъдата и да си държа устата затворена. — Ник повдигна рамене. — Какъв избор имах?

— Защо не се свърза със специалните части?

Той се изсмя. Нюйоркските специални части за борба с организираната престъпност бяха добри, но във воденето на големи случаи срещу известни мафиоти. Нямаше да направят много, за да запазят живота на Дони Карели.

— Какво каза Дони?

— Поговорих с него, когато изтрезня. Обясних му какво е казал Делгадо. Той се разплака, рухна. Беше отчаян, молеше ме да го спася. Обещах да го направя заради него и мама. Това обаче беше последният му шанс. Той трябваше да спре дрогата.

— И какво се случи после?

— Взех част от стоката на Дони и пари и ги хвърлих в колата си. Избърсах пистолета на Дони, с който беше пребил шофьора, и оставих моите отпечатъци. След това се обадих анонимно и съобщих регистрационния номер на моята кола, която беше на мястото. На другия ден детективите ме заловиха в участъка. Това беше.

— Дал си всичко, целия си живот? Годините си в полицията? Ей така?

— Той беше мой брат! — Дрезгаво промълви Ник. — Нямах избор. Да подпиша смъртната му присъда ли? — След това чертите на лицето му омекнаха. — Спомняш ли си какво си говорихме тогава? Че не съм сигурен дали да остана в полицията.

Амелия си спомняше. Ник нямаше полицейска жилка в кръвта си. Не беше истинско ченге като нея или баща ѝ… или Линкълн Райм. Той изчакваше, докато намери нещо друго — търговия или ресторант. Искаше да има ресторант.

— Не съм роден за ченге. Рано или късно щях да напусна. Можех да излежа присъдата и да го преживея.

Сакс се замисли за миналото.

— Дони спря с наркотиците, нали?

След като Ник беше влязъл в затвора, Амелия поддържаше връзка със семейството му, но не и с него. Тя отиде на погребението на Хариет Карели и Дони беше трезвен тогава и всеки друг път, когато го беше виждала. Обаче загубиха връзка, след като тя срещна Линкълн.

— Да. За известно време. Но не остана чист. Чух, че вече не работел за Делгадо, но се върна към кокаина и после започнал да взима хероин. Почина преди година.

— О, не. Съжалявам. Не знаех.

— Свръхдоза. Прикривал се добре, но го намерили в хотел в Източен Харлем. Бил там от три дни. — Гласът на Ник потрепери. — Докато бях в затвора, мислих много, Амелия. Смятах, че съм постъпил правилно, и предполагам, че наистина е така. Запазих живота на Дони за няколко години. Реших обаче, че искам да докажа невинността си. Не ме интересува помилване или нещо подобно. Искам само да мога да кажа на хората, че не съм го направил. Дони го няма, мама я няма. Вече нямам семейство, което може да се разочарова, като чуе истината. Делгадо беше екзекутиран преди години. Шайката му се разпадна. Искам и ти да знаеш, че съм невинен.

Сакс разбра какво предстои.

— В материалите по разследването има доказателства, които ще ме оневинят — продължи Ник. — Контакти, записки на детективи, адреси, такива неща. Сигурно има хора, които знаят, че не съм го направил.

— Искаш материалите.

— Да.

— Ник…

Той докосна ръката ѝ, леко и бързо, и после се отдръпна.

— Имаш пълното право да влезеш вътре и да затвориш вратата Няма да ме видиш отново. След това което направих.

Грехът му не беше само престъплението. От момента на ареста си Ник прекъсна всякакви връзки с нея. Вярно, направи го, за да я предпази. Според собствените си признания той беше корумпирано ченге. А от такива хора се разпространяват вълни, които заливат всеки наблизо. Сакс, амбициозната изгряваща звезда в полицията, можеше да бъде опетнена, ако бяха продължили да поддържат връзка.

Е, запита се тя, да се върна ли вътре и да затворя вратата?

— Трябва да си помисля.

— За това те моля — отвърна Ник.

Амелия се приготви за прегръдка или целувка, решена да се съпротивлява, но той само стисна ръката ѝ, сякаш бяха делови партньори, които току-що са сключили успешна сделка за недвижим имот.

— Поздрави Роуз… ако искаш да ѝ кажеш, че съм идвал.

Ник се обърна и си тръгна.

Тя се вгледа в него. След половин пряка той се обърна и я погледна. На устните му трептеше онази момчешка усмивка, която Амелия ясно си спомняше отпреди толкова много години. Кимна и после се скри от очите ѝ.

14.

Адвокат Евърс Уитмор включи един от компютрите на Райм и отвори на екрана Скайп.

Въведе регистрация и характерният електронен тон на набиране на номера изпълни стаята. Линкълн се приближи, за да може човекът отсреща да вижда и него, и Уитмор, както се виждаха на екранчето в долния десен ъгъл на монитора.

— Джулиет? — попита Райм. — Искаш ли да се преместиш по-близо?

Тя беше извън обсега на камерата.

— Не — отговори Арчър и остана на мястото си.

Минута по-късно на екрана се появи образ. Мъж с оредяла коса и с бяла риза с навити ръкави гледаше някакви листове пред себе си. Бюрото, зад което седеше, беше отрупано с купища документи.

Той погледна към уебкамерата.

— Вие ли сте Евърс Уитмор?

— Точно така. Адвокат Холбрук?

— Да.

— Искам да ви уведомя, че тук присъстват и Линкълн Райм, а вдясно от мен, макар да не я виждате, е Джулиет Арчър, които са консултанти и работят с мен.

Купър и Том ги нямаше. Уитмор реши, че един детектив от полицията и един цивилен, които нямат връзка със случая, може да затруднят разговора, който щеше да се проведе.

— Ще се позова на доктрината работа-продукт. Приемате ли, че другите присъстващи също попадат под принципа на поверителност между адвокат и клиент?

Холбрук вдигна глава, даде документ на някого с огненочервени нокти и после отново погледна към камерата.

— Извинете. Какво казахте?

Уитмор повтори въпроса си.

— Да, разбира се — отвърна Холбрук. В тона му се долови „Все едно“. Въпреки че беше главен юрисконсулт на „Мидуест Кънвейънс“, производителя на ескалатора убиец, той не изглеждаше нито в положение на отбрана, нито агресивен, а предимно разсеян. И Райм се досещаше защо. — Очаквам да говоря с някого, който представлява Грег Фромър и семейството му. Вие ли сте официалният им адвокат?

— Да.

— Чувал съм за вас. Носи ви се славата. „Транс Юръп Еърлайнс“, фармацевтичната компания „Би & Ейч“. Принудихте ги да паднат на колене.

Уитмор не реагира.

— А сега, адвокат Холбрук…

— Наричайте ме Деймиън.

Желая ти успех с това, помисли си Линкълн.

— Да. Разбирате ли защо се обаждам?

— Пресконференцията беше преди половин час. Предположих, че адвокатът, който представлява семейство Фромър, ще чуе и ще се свърже с мен. — Холбрук се обърна настрана и каза: — Ей сега идвам. След няколко минути. Занеси им кафе. — После отново погледна към камерата. — Имате ли някакви теории за дефект?

— Да.

— Недостатък в проекта, липса на автоматичен блокиращ механизъм, който да изключи мотора, ако капакът за поддръжка случайно се отвори?

Уитмор погледна Райм и после отново уебкамерата.

— Не съм готов да обсъждам нашите теории.

— Добре го казахте. Ще подскажа още една. Пружината на капака за достъп — ухили се юрисконсултът. — Нашият проектантски отдел я добави заради оплаквания на работниците по поддръжката, които твърдят, че капакът ги удрял по гърба. Вероятно не е вярно… Но сложихме пружина. И може би ще установите, че след произшествието наш екип по сигурността отиде на всяко място, където има ескалатори със заредени с пружини капаци за достъп, и махна пружините — преди инспекцията на градската комисия. Знам, че това е райски случай за вашия клиент. Може да се позовете и на модификация след инцидента, което показва признание за дефект от наша страна. При други обстоятелства бихме написали чек, при това тлъст. Сигурен съм, че госпожа Фромър преживява тежък период. И напълно ѝ съчувствам. Но нали чухте новината. Съжалявам.

— Помощничката ми още не е ходила в съда за фалити. Не сме чели мотивите.

— Седма глава. Пълна ликвидация. Имаме неприятности от известно време. Китайски конкуренти. И германски. Такъв е светът. Да, произшествието и смъртта на съпруга на клиентката ви ускориха решението ни, но щяхме да обявим фалит до един-два месеца.

— Обявявайки фалит, „Мидуест“ е защитена от отговорност чрез запор на наличните активи и запор на имуществото — обясни Уитмор на Арчър и Райм. — Това означава, че не можем да ги съдим, освен ако не отидем в съда и не поискаме запорът да бъде вдигнат. — Той отново се обърна към екрана и Холбрук. — Надявам се любезно да ни дадете информация.

Юрисконсултът повдигна рамене.

— Няма да изграждам стени, щом не е необходимо. Какво искате да знаете?

— Кой е застрахователят ви?

— Съжалявам. Нямаме. Самѝ се застраховаме.

Райм не можа да разбере дали на лицето на Уитмор се изписа изненада, като чу това.

— И трябва да ви кажа, че не ни останаха никакви активи — добави Холбрук. — Имаме да получаваме може би един милион и още четиридесет милиона в твърди активи. Нула в брой. Нула в наличност. И деветстотин милиона дълг, по-голямата част обезпечен. Дори ако успеете да вдигнете запора и съдията се съгласи, че може да предявите иск и да спечелите, за което съдия-изпълнителят ще се бори със зъби и нокти, пак ще си тръгнете с решение, което няма да покрие дори цената на фотокопията ви. И ще стане след две-три години.

— Кой е поддържал ескалатора? — попита Уитмор.

— Опасявам се, че ние. Частите и поддръжката са наши. Няма външна фирма за обслужване, срещу която да предявите иск.

— Молът има ли нещо общо с ескалатора?

— Не, освен повърхностно почистване. Колкото до изпълнителите, инсталирали ескалатора, мога да ви уверя, че нашият екип за сигурност внимателно провери всички части и се подписа за тях. Всичко пада върху нашите рамене… Вижте, искрено съжалявам за клиентката ви, но тук няма нищо за вас. С нас е свършено.

Работил съм за „Мидуест Кънвейънс“ през целия си живот. Аз съм един от основателите на компанията. Останах до края. Разорен съм.

Но любимите ти хора са живи, помисли си Райм и попита:

— Защо според вас се е отворил капакът?

Холбрук повдигна рамене.

— Вземете десет хиляди автомобилни оси. Защо всичките работят чудесно, с изключение на една, която се спуква при сто и тридесет километра в час? Защо двайсет тона марули са абсолютно безвредни, но няколко от една и съща нива са заразени с ешерихия коли? Нашият ескалатор? Кой знае? Най-вероятно е станало нещо с резето. Може би скобата на капака за поддръжка е била монтирана с винт, произведен в Китай от нестандартна стомана. Може би щифтът не е бил достатъчно издръжлив, но не е бил отхвърлен от компютъра за контрол на качеството заради засечка в софтуера. Причините може да са хиляди. Факт е, че светът не е идеален. Понякога се учудвам колко много от нещата, които купуваме и слагаме в домовете и офисите си, излагат на риск живота ни. — Холбрук се усмихна унило. — Е, външният ни адвокат дойде. Трябва да говоря с него. Не е утеха, но тук има много хора, които ще прекарат доста безсънни нощи заради Грег Фромър.

Екранът помръкна.

— Празно бръщолевене ли беше това? — троснато попита Арчър.

— Не. Точна постановка на закона.

— Нищо ли не можем да направим?

Адвокатът невъзмутимо нахвърляше записки, водени с микроскопичния му почерк. Райм забеляза, че всички букви са главни.

— Ще проверя картотеките и съдебните документи, но той не би ни излъгал за информация, която можем да потвърдим. Според закона за фалитите съдията понякога вдига запора, ако има външна застрахователна компания, която може да изплати иск за отговорност като нашия. Но тъй като се осигуряват сами, това няма да стане. Компанията е неуязвима за правосъдието.

— Той каза, че може да опитаме други ответници — напомни Джулиет.

— Въпреки че не беше много окуражаващ — подчерта Линкълн.

— Ще продължа да търся, но… — Уитмор кимна към тъмния екран — господин Холбрук имаше достатъчно стимули да се опита да обвини някой друг заради доброто име на неговата компания, ако не за друго. Той не вижда вероятни основания за съдебен иск, нито пък аз. Това е класическа ситуация на отговорност за продукта, но ние сме безпомощни да я представим в съда. Ще отида при госпожа Фромър да ѝ съобщя лично новината. — Адвокатът стана и оправи двете копчета на сакото си. — Господин Райм, моля, изпратете ми сметката за отделените часове. Ще платя. И ви благодаря за времето и усилията. Изживяването беше ползотворно.

* * *

Сакс, проблемът е, че вече не работя. Е, поне в огледи на местопрестъпления.

След като върна майка си у дома след посещението ѝ при лекаря, Амелия отиде в Манхатън и сега беше сама в бойния щаб в Главното управление на полицията. Задачата ѝ беше да осмисли уликите по случая с Неизвестния заподозрян 40 и да накара новата служителка в отдела по криминалистика (по-възрастна лаборантка, не толкова добра, колкото Мел Купър) да довърши анализа, който ѝ трябваше — изследването на салфетките от „Уайт Касъл“, които можеше да съдържат пръстови отпечатъци на заподозрения и ДНК, и да идентифицира стърготините и лака за дърво от предишните местопрестъпления.

Това беше мисията ѝ.

Всъщност тя гледаше през прозореца, припомняйки си думите на Райм преди месец.

Вече не работя…

Амелия спори с него и се опита да разбие решителността му. Той обаче беше непреклонен, дразнещо глух за точните ѝ попадения в дебата.

„Всичко има край — беше ѝ казал баща ѝ в един свеж, ослепително слънчев съботен следобед, докато си почиваше от съвместния им проект да инсталират модифициран карбуратор в камарото ѝ. — Така е устроен светът и по-добре да го приемем. С достойнство, а не да се унижаваме.“ По онова време Херман Сакс беше в болнични и бе подложен на серия процедури за лечение на рак. Амелия приемаше почти всичко, на което я учеше и което ѝ казваше спокойният, проницателен и изпълнен с чувство за хумор мъж, но ожесточено отказваше да повярва, че това е краят, и да се примири въпреки факта, че той се оказа прав, поне за първото, като почина шест седмици по-късно.

Забравѝ. Забравѝ Линкълн.

Имаш работа. Погледни таблиците с уликите.

Местопрестъпление: Клинтън Плейс 151, Манхатън, строеж близо до „40 градуса север“ (нощен клуб)

— Престъпления: убийство, нападение.

— Жертва: Тод Уилямс, 29 г., писател, блогър, социални теми.

— Причина за смъртта: удар с тъп предмет, вероятно чук със заоблен връх (неопределена търговска марка).

— Мотив: грабеж. Кредитни/дебитни карти още неизползвани.

Улики:

— Няма пръстови отпечатъци

— Стрък трева

— Следи:

— Фенол.

— Моторно масло.

Профил на заподозрения (Неизвестен извършител 40):

— Карирано сако (зелено), бейзболна шапка на „Брейвс“.

— Бял мъж.

— Висок 1,85 — 1,90 м.

— Слаб (64-65 кг)

— Дълги крака и пръсти

— Нямаме данни как изглежда лицето му.

Местопрестъпление: Мол „Хайтс Вю“, Бруклин

— Връзка със случая: Опит за задържане на заподозрения (неуспешен).

Допълнителни елементи към профила на заподозрения:

— Вероятно дърводелец или занаятчия.

— Яде големи количества храна.

— Харесва ресторант „Уайт Касъл“.

— Живее в Куинс или има друга връзка с този квартал.

— Ускорен метаболизъм?

Улики:

— ДНК, няма съвпадение в базата данни СКИД.

— Недостатъчно пръстови отпечатъци за идентификация.

— Отпечатък от обувка, вероятно размерът на заподозрения, №48, „Рийбок“. „Дейли Къшън 2.0“.

— Проби от пръст, вероятно от заподозрения; съдържат кристалинни алумино-силициеви шини: монтморилонит, илит, вермикулит, хлорит, каолинит. И органични колоиди. Веществото вероятно е хумус. Не се среща в тази част на Бруклин.

— Динитроанилин (използва се в бои, пестициди, експлозиви).

— Амониев нитрат (изкуствен тор, експлозиви).

— В съчетание с моторно масло на местопрестъплението на Клинтън Плейс: вероятно прави бомба?

— Още фенол (използва се в производството на пластмаси, като поликарбонати, смоли и найлон, аспирин, балсамираща течност, козметика, лекарства за враснали в плътта нокти; заподозреният има големи крака — проблеми с ноктите?)

— Талк, минерално масло/течен парафин, цинков стеарат, стеаринова киселина, ланолин, цетилов спирт, триетаноламин, PEG12 лаурат, минерален спирт, метилпарабен, пропилпарабен, титаниев диоксид.

— Грим? Не е определена търговската марка. Анализът да се върне.

— Метални стружки, микроскопични, стомана, вероятно от наточване на нож.

— Стърготини. Да се определи видът дърво. От шкурене, не от рязане (с трион).

— Органохлорин и бензоена киселина. Токсини. (Инсектициди, отрови, използвани като оръжия?)

— Ацетон, етер, циклохексан, естествен каучук, целулоза (вероятно лак). Да се определи производителят.

— Салфетки от „Уайт Касъл“, вероятно на заподозрения. Ще бъдат върнати за допълнителен анализ.

— Петната предполагат, че заподозреният е изпил няколко напитки.

Местопрестъпление: ресторант „Уайт Касъл“, бул. „Астория“, Астория, Куинс

— Връзка със случая: заподозреният се храни редовно тук.

Допълнителни елементи към профила на заподозрения:

— Яде 10-15 сандвича на един път.

— Пазарувал е най-малко веднъж, когато се е хранил тук. Носил е бял найлонов плик с нещо тежко вътре. Метално?

— Насочил се е на север и е пресякъл улицата (към автобус/влак/метро?). Няма данни, че притежава или кара автомобил.

— Свидетелката не е видяла добре лицето му. Вероятно няма брада.

— Бял, блед, може би оредяла коса или къса подстрижка.

— Използвал е такси на бул. „Астория“, може би в деня на убийството на Тод Уилямс.

Чакам обаждане от собственика на фирмата за нелегални таксита.

От намереното на местопрестъпленията Сакс и Пуласки бяха стигнали до заключението, че Неизвестният заподозрян 40 може да е занаятчия. Но дори да беше такъв, работниците носеха ли инструменти късно през нощта, особено редки като чука със заоблен връх, който той беше използвал, за да убие Тод Уилямс? А пък ако този инструмент нямаше нищо общо с професията му, носенето му означаваше, че извършителят е тръгнал на лов за жертва. Но защо? Какво си наумил, господин 40? Колко пари е имал Тод Уилямс у себе си, че убийството да си струва? Не си използвал кредитните или дебитните му карти, нито си ги продал, защото досега щяха да се появят. Откраднатата пластмаса има много кратък срок на годност. Не си се опитал да източиш банковата му сметка. Уилямс е бил хетеросексуален, но Сакс беше научила от негови приятели за няколко хомосексуални срещи. На три преки от строежа, където беше убит Уилямс, имаше долнопробен клуб със съмнителна клиентела, но при щателния оглед на мястото не бяха открити следи, че Уилямс е бил там.

Какви други причини би имал заподозреният да го убие?

Уилямс беше програмист по професия и пишеше за социални проблеми в блога си, но доколкото беше видяла Амелия, нямаше нищо противоречиво. Околна среда, лично пространство. Нищо, от което някой може да се обиди. А колкото до теориите за правене на бомби и отравяне, вероятно свързани с тероризъм, уликите бяха оскъдни и инстинктът ѝ подсказваше, че са задънени улици.

Може би мотивът щеше да помогне най-малко на следователите. Вероятно Уилямс беше станал свидетел на друго престъпление и високият слаб извършител — може би наемен убиец или професионален крадец — го беше видял и премахнал. И все пак…

Хайде, Райм…

Необходим ѝ беше някой, който да разсъждава заедно с нея. Но сега този някой не можеше да е Линкълн.

Вече не работя…

И какво го прихващаше Рон Пуласки? Държеше се странно. Беше поставил под съмнение мъдростта на решението на Райм да се оттегли. („Това е лудост“ — извика той на шефа си, а Линкълн отвърна: „Решил съм, новобранецо. Защо да повдигаме въпроса за хиляден път? Престани да коментираш“.)

Отвличане на вниманието ли беше това? Макар че може би настроението на Рон нямаше нищо общо с Райм. Амелия отново се замисли дали Рон не страда от някакво вродено заболяване. Или беше от нараняването в тавата му? От друга страна, той беше съпруг и баща и се мъчеше да свърже двата края със заплата на патрулен полицай. Бог да го благослови…

Телефонът ѝ иззвъня. Тя погледна екранчето и почувства, че кожата ѝ настръхна.

Ник.

Сакс не натисна бутона, за да отговори на обаждането, и затвори очи.

Звъненето спря и тя погледна телефона. Ник не беше оставил съобщение.

Какво да направи?

В миналото вероятно би отишла в архива на Главното управление на полицията или там, където държаха материалите по делото „Народът на щата Ню Йорк срещу Николас Дж. Карели“, или в Архива на Ню Джърси. И в двата случая Сакс би се суетила пред стаята долу или би пътувала дотам, размишлявайки върху искането на Ник. Да или не?

Сега, след като всяко дело през последните двайсет и пет години бе сканирано и качено в някаква обемиста база данни някъде, този дебат се водеше тук, на бюрото ѝ, докато Амелия гледаше към малка част от пълното с плавателни съдове нюйоркско пристанище. Тя се облегна назад и се втренчи в компютърния екран.

Редно ли щеше да бъде да свали файла? Не виждаше защо не. Тя беше полицай на активна служба, затова имаше законен достъп до всички досиета и нямаше правила за споделянето им с цивилни, които фигурират в приключени съдебни дела. И ако намереше нещо, което доказваше невинността му, Ник можеше да дойде при нея и тя можеше да каже на началниците, че е решила да прегледа случая по собствена инициатива. И после — това беше безспорно в сърцето ѝ — щеше да предаде въпроса на следовател от отдел „Вътрешни разследвания“ и да се отдръпне.

Не, проблемът не беше дали е законно или не. Някои начинания бяха напълно законни, но лоши идеи.

Другите възможности за избор на Ник бяха да намери адвокат, който да възобнови случая и да подаде молба до съда за преразглеждане, макар че ако Сакс му дадеше материалите по делото, щеше много да го улесни.

Защо се падна точно на нея да му помогне?

В паметта ѝ пробягаха спомени за годините им заедно — не толкова много на брой, но емоционални и обсебващи. Амелия не можеше да отрече, че именно спомените я тласкаха да изпълни молбата на Ник. Имаше обаче един по-голям въпрос. Дори ако тя не познаваше Ник, историята му беше завладяваща. По-рано вечерта Амелия бе проучила Винсънт Делгадо. За разлика от високопоставените фигури в организираната престъпност, повечето от които бяха бизнесмени, Делгадо беше мегаломан, вероятно дори психопат. Злобен и склонен към изтезания. Той би убил Дони Карели, без да му мигне окото, и дори би заплашил да убие майка им, Хариет, ако Ник не беше поел вината за кражбата на моста над Гауънъс. Да, всичко, което Ник беше казал, беше вярно. Той беше виновен за възпрепятстване на правосъдието, въпреки че давността отдавна беше изтекла. Така че Ник беше невинен във всяко отношение.

Да или не?

Какво лошо можеше да стане?

Сакс отмести очи от компютъра и погледна таблиците с уликите в случая с Неизвестния заподозрян 40.

Какво би казал Райм, ако беше тук? Щеше ли да има някакви прозрения?

Той обаче не беше тук. Общуваше с адвокати, преследващи линейки.

И след това очите ѝ се плъзнаха към немигащия курсор.

Искане за архивирано дело

Име на делото: Народът срещу Карели

Номер на делото: 24-543676F

Значка на искащия достъп полицай: D5885

Парола: ********

Да или не?

Какво лошо може да стане, отново се запита тя.

Махна ръцете си от клавиатурата, затвори очи и пак се облегна назад на стола.

15.

Джулиет Арчър и Линкълн Райм бяха сами в дневната.

Записките за вече несъществуващото дело „Фромър срещу «Мидуест Кънвейънс»“, фотографиите и разпечатките от проучването на Арчър бяха подредени в редици. Дори в поражението Мел Купър беше организиран като операционна медицинска сестра.

По-рано днес, като чу, че делото е приключено, Райм се утеши с една окуражаваща мисъл — че е освободен от бремето да напътства студентка. Вече не беше въодушевен от тази идея, както в началото.

— Има нещо, в което можеш да помогнеш, ако се интересуваш, два проекта, върху които работя. Не са интригуващи като случаи. Проучвания. Езотерични елементи на криминалистиката. Но все пак — каза ѝ той.

Джулиет приближи инвалидната си количка до него и го погледна в очите. Изражението ѝ показваше, че е изненадана.

— Нали не мислиш, че ще си тръгна?

— Не. Само казвам. — Линкълн мразеше да чува този израз от устата на друг и не му хареса повече сега, след като той го изрече.

— Или се надяваш? — свенливо се усмихна тя.

— Присъствието ти беше полезно.

Това беше най-големият му комплимент, макар че Арчър не го знаеше.

— Онова, което се случи, не е честно. Няма пари, нито каквато и да било помощ за Санди Фромър.

— Но и твоето положение е такова. — Райм кимна към инвалидната ѝ количка. Тъй като недъгът ѝ се държеше на тумор, не на злополука, тя нямаше от кого да поиска обезщетение. — На мен ми провървя. Получих голямо обезщетение от строителната компания, издигнала скелето, от което падна тръбата.

— Тръба? Това ли се случи?

Линкълн се засмя.

— Играех си на новобранец. По онова време бях шеф на отдела по криминалистика, но не можах да се стърпя да не направя оглед на местопрестъплението. Някой убиваше полицаи. Трябваше да отида на мястото и да потърся доказателства. Бях сигурен, че аз — и никой друг — ще намеря уликата, която ще ни заведе до него. Добър пример за поговорката „Характерът определя съдбата“.

— Хераклит — каза Джулиет с развеселени очи. — Добрите сестри в католическия университет „Непорочното зачатие“ ще бъдат много горди, че си спомням нещо от онова, което са ме учили. Разбира се, понякога съдбата няма нищо общо с това кой си и какво правиш. Два опита за убийство на Хитлер. И двата перфектно планирани, и двата неуспешни. Това е съдба. Няма промисъл, няма справедливост. Понякога взимаш златната ябълка. Понякога те прецакват. И в двата случая…

— … оцеляваш.

Арчър кимна.

— Чудех се.

— Да, вярно е — смело заяви Райм. — „Нинхидрин разтвор може да се получи, като смесим неполярни разтвори. Пробата се потапя в работния разтвор и се оставя да се развива на тъмно и влажно три дни, като се избягват високи температури.“ Това е цитат от наръчника за пръстови отпечатъци на Министерството на правосъдието. Пробвах го. Точни са.

Тя се умълча и огледа лабораторията, претъпкана с оборудване и инструменти.

— Отбягваш предстоящия ми въпрос, нали?

— Защо напуснах полицията ли?

Джулиет се усмихна.

— Или отговори, или недей. Само съм любопитна.

Линкълн посочи с работещата си ръка към едната от белите дъски в отсрещния ъгъл на стаята, обърнати с лице към стената.

— Имаше един случай преди около месец. Най-отдолу на дъската пише: Заподозреният почина. Разследването се прекратява.

— Затова ли напусна?

— Да.

— Направил си грешка и някой е умрял?

Интонацията е всичко. Забележката на Арчър завърши с муден въпросителен знак. Тя може би искрено питаше дали случаят е такъв, или пък отхвърляше случилото се и го упрекваше, че е изоставил професия, в която смъртта е естествена част от процеса. Прекъсването на човешкото съществуване, разбира се, е основният мотив за разследването на убийство. Възможно е заподозреният да умре от естествена смърт по време на задържането… или понякога от смъртоносна инжекция.

Линкълн обаче се засмя вяло.

— Не, всъщност се случи точно обратното.

— Обратното?

Той леко премести количката си и двамата застанаха с лице един към друг.

— Изобщо не направих грешка. Бях сто процента точен. — Райм отпи от чашката с „Гленморанджи“, която му беше налял Том преди десетина минути. Кимна към алкохола и после се обърна към Джулиет, но тя пак отказа. Линкълн продължи: — Заподозреният беше бизнесмен на име Чарлс Бакстър… Чувала ли си за него?

— Не.

— Случаят беше в новините. Бакстър измамил няколко богаташи с десетина милиона долара. Те едва ли биха забелязали. Всичко е въпрос на нули. На кого му пука? Не решавах обаче аз, нито прокурорът. Бакстър наруши закона и заместник-прокурорката се залови със случая и ми възложи задачата да помогна да намерят парите и да анализирам веществените доказателства — почерк, мастило, данни от джипиеса, които да ни позволят да го проследим до банки, микроследи от местата, където са се състояли срещите, фалшиви документи за самоличност, пръст от мястото, където са заровени парите. Разследването не беше трудно. Намерих много допустими в съда доказателства в подкрепа на кражбата, финансова измама с помощта на телекомуникации и информационни технологии и няколко други неща. Заместник-прокурорката беше доволна. Извършителят щеше да получи присъда от три до пет години, на лек режим. Имаше обаче въпроси за уликите, на които не бях намерил отговори. Глождеха ме. Продължих да анализирам и попаднах на още следи. Прокурорката ми каза да не си правя труда. Имала всичко необходимо за присъдата, която искала. Аз обаче не можех да спра. Открих съвсем малко количество лубрикант в личните му вещи, смазка, която се използва почти изключително само за огнестрелни оръжия. И малко остатъци от барут. И няколко микроследи, които ме заведоха на определено място в Лонг Айлънд Сити. В квартала имаше голям склад на самообслужване. Детективът, с когото работех, научи, че Бакстър има складово помещение там. Бакстър не ни каза за него, защото там нямаше нищо, свързано с финансовата измама, само лични вещи. Ние обаче взехме съдебна заповед за обиск и намерихме нерегистриран пистолет. Това придвижи обвинението към друга категория престъпление и въпреки че прокурорката не искаше да продължаваме, защото Бакстър нямаше досие за насилие, тя нямаше друг избор. Притежанието на незаконно оръжие носи задължителна присъда в щата Ню Йорк. Прокурорите трябва да предявят обвинение за това.

— И той се е самоубил — прекъсна го Арчър. — Като е научил за това.

— Не. Затвориха го в крилото с извършителите на насилствени престъпления в „Дайкърс Айлънд“, скарал се с друг затворник и беше убит.

Двамата се умълчаха за момент.

— Направил си всичко, както трябва — каза Джулиет с аналитичен глас, но омекотен, за да вдъхне успокоение.

— Направих прекалено много.

— Ами оръжието? Било е незаконно.

— И да, и не. Вярно, не беше регистрирано, затова фактически попадаше под ударите на закона. Но беше на баща му от Виетнам. Декстър твърдеше, че не е стрелял с него. Дори не си спомнял, че все още го има. Било прибрано в склада наред с други спомени от шейсетте години. Смазката вероятно била от магазина за спортни стоки, откъдето преди седмица купил подарък за сина си. Остатъците от барут може би са били пренесени с банкнотите. Същото е и с наркотиците. Половината двайсетачки в района на метрото в Ню Йорк имат следи от кокаин, метамфетамини и хероин и много от тях имат остатъци от барут. Бакстър даде отрицателни резултати при анализа за употреба на контролирани вещества и не беше задържан за притежание на наркотици. Изобщо не беше арестуван за нищо преди това. — Райм предложи една от редките си усмивки. — Нещата станаха още по-лоши. Една от причините за финансовата измама беше, че дъщеря му се нуждаеше от трансплантация на костен мозък.

— О, съжалявам. Но… ти си бил ченге. Не е ли това цената, че си вършиш работата?

Амелия Сакс беше казала същото. Може би дори беше употребила абсолютно същите думи. Линкълн не си спомняше.

— Да, но травматизиран ли съм и седя ли в кабинет на терапевт? Не. Идва време, когато слизаш от въртележката. Всичко си има край.

— Трябвало е да намериш решение.

— Така е.

— Разбирам, Линкълн. В епидемиологията е същото. Винаги има въпроси — какъв е вирусът, къде ще удари следващия път, каква ваксина да сложиш, кой е податлив — и винаги е трябвало да намирам отговорите.

Арчър му беше казала, че обича науката епидемиология, първия път, когато го помоли да му стане стажантка, но че не може да продължи да работи на терен. А пък работата в кабинет в тази научна област била твърде еднообразна и скучна, за да задържи вниманието ѝ. Обработката на местопрестъпления дори в лабораторни условия щяла да я поддържа заета. Както за Райм, така и за Джулиет Арчър скуката беше демон.

— Веднъж се заразих с денга — продължи тя. — Доста сериозно. Трябваше да разбера как комарите заразяват хора в щата Мейн. Знаеш, че денгата е тропическа болест.

— Не знам много за нея.

— Как, по дяволите, е възможно хора в Нова Англия да хванат денга? Търсих месеци наред. И най-после открих отговора — в експонат на изложба за джунглата в един зоопарк. Проучих дали жертвите са посещавали това място. И виж ти, беше ме ухапал комар, докато съм била там.

Характерът определя съдбата…

— Това е непреодолим импулс — добави Арчър. — Трябвало е да претърсиш местопрестъплението, където си бил ранен, и да намериш отговора за смазката за оръжия и кокаина. Аз трябваше да намеря проклетите комари. За мен най-лошото нещо на света е гатанка без отговор. — Изумителните ѝ сини очи отново блеснаха. — Обожавам гатанките. А ти?

— Като игра ли? Или в живота?

— Като игра.

— Не. Не играя на такива неща.

— Открих, че те помагат да разшириш мисленето си. Колекционирам ги. Искаш ли да опиташ?

— Не си прави труда. — Това означаваше категорично не. Погледът му беше прикован в белите дъски, обърнати с гръб към тях. Райм отпи малка глътка уиски.

— И така — въпреки това каза Арчър, — двама синове и двама бащи отишли за риба. Всеки хванал по една риба, но се върнали само с три риби. Как е възможно?

— Не знам. Виж, аз…

— Хайде, помисли. — Тя повтори гатанката.

Линкълн направи физиономия, но се замисли. Едната риба се е измъкнала? Изяли са я за обяд? Едната риба е изяла друга?

Джулиет се усмихваше.

— Номерът с гатанките е, че не ти трябва повече информация, отколкото ти е казана. Няма сандвичи, няма бягство.

Той повдигна рамене.

— Предавам се.

— Не влагаш много усилия. Е, какъв е отговорът?

— Кажи го.

— Въдичарите са били дядо, синът му и внукът му. Двама бащи, двама синове, но само трима души.

Райм се изсмя неволно. Хитро. Хареса му.

— Щом в главата ти се набие мисълта за четирима души, почти невъзможно е да я прогониш, нали? И не забравяй, отговорите на гатанките винаги са елементарни — ако имаш необходимата мисловна нагласа.

На вратата се позвъни. Линкълн погледна видео монитора. Ранди, братът на Джулиет. Райм остана малко разочарован, че тя си тръгва. Том отиде да отвори вратата.

— Още една — каза Арчър.

— Добре.

— Какво е това, което се среща веднъж в минутата, два пъти в момента и никога в годината?

Нещо елементарно…

— Предаваш ли се?

— Не. Ще продължа да мисля.

Минута по-късно Том се върна с брата на Джулиет. Поговориха няколко минути — учтив, но безсмислен разговор. След това се сбогуваха набързо и братът и сестрата се отправиха към коридора. Преди да излезе през сводестата врата на дневната, Джулиет спря и завъртя инвалидната си количка.

— Любопитна съм само за едно нещо, Линкълн.

— Какво?

— Бакстър. Голяма къща ли имаше или апартамент?

Това пък какво беше? Райм се замисли.

— Мисля, че голяма къща. Струваше повече от един милион. В днешно време колко голяма къща можеш да си купиш с тези пари? Защо питаш?

— Чудех се защо му е трябвало складово помещение в Лонг Айлънд Сити, където си намерил пистолета. Той би могъл да държи спомените в къщата си. Или поне в складово помещение близо до дома му. Е, просто ми хрумна. Лека нощ.

— Лека нощ.

— И не забравяй за гатанката — минута, момент, година.

Тя подкара количката си и се скри от погледа му.

* * *

Компютрите спасиха живота ми.

В няколко отношения. В гимназията можех да превъзхождам другите и да блестя в нещо. Не в спорта (да си висок е добре за баскетбола, но да си кльощав не е). В клуба по компютри. В клуба по математика. Игри. Ролеви игри онлайн — можех да бъда когото си поискам. Да изглеждам както искам — чрез аватари и фотошоп.

И сега компютрите правят възможна кариерата ми. Вярно, не изглеждам много по-различно от куп други хора на улицата, но само малко по-различно може да е достатъчно. Хората твърдят, че харесват различните, но в действителност не е така — освен да ги зяпат, да им се смеят и да си повишават самочувствието за тяхна сметка. Ето защо да водя бизнес онлайн от безопасната си утроба в Челси е идеално за мен. Не е необходимо да се срещам с хора, да разговарям с тях лично и да търпя глупавото им зяпане дори да е с усмивка на лицата им.

И изкарвам добри пари.

Сега седя пред компютъра си на масата в кухнята и изпитвам болка от загубата на моя „Уайт Касъл“. Пиша още малко. Прочитам резултатите от проучването си. Въвеждам друго търсене.

Получавам още отговори. Обичам звука на клавишите. Удовлетворяващ е. Опитвал съм се да го опиша. Не е като тракане на пишеща машина, нито като щракане на електрически ключ. Най-близкото, за което се сещам, е звукът на едри дъждовни капки върху опъната палатка. Питър и аз ходихме на къмпинг пет-шест пъти, два пъти с нашите родители (тогава не беше много забавно; татко слушаше мач, а майка пушеше и прелистваше списание). Питър и аз обаче си прекарахме добре, особено на дъжда. Не беше необходимо да се чувствам неудобно, като плувам. Заради момичетата, сещате се. И момчетата с хубаво телосложение.

Чук, чук, чук.

Странно е как времето, изглежда, работи в твоя полза. Чувам разни хора да казват: о, бих искал да съм роден еди-кога си — в римско време, през викторианската епоха, трийсетте или шейсетте години на XX век. Аз обаче съм доволен, че съм тук сега. „Майкрософт“, „Епъл“, HTML, безжичен интернет и всичко останало. Мога да седя в стаята си и да слагам хляб на масата си, жена в леглото си от време на време и чук за трошене на глави в ръката си. Мога да обзавеждам Стаята с играчките с всичко, от което се нуждая за мое удоволствие.

Благодаря ви, компютри. Обичам клавишите ви със звук на дъждовни капки.

Пак пиша.

И така, компютрите спасиха живота ми, като ми дадоха собствен бизнес в безопасност от Безочливите.

Ще спасят живота ми и сега.

Защото научавам всичко, което мога, за Червенокоска, Амелия Сакс, детектив трета степен в Нюйоркската полиция.

За малко не реших проблема с нея по-рано. За малко не разбих черепа ѝ на парченца. Следях я близо до „Уайт Касъл“ и ръката ми беше на чудесната дръжка на чука, гладка като глезен на девойка. Приближих се до нея, но се появи друг мъж, който я познаваше. Имах чувството, че и той е ченге, което работи за нея. Малко, бяло момче, кльощаво като мен, е, добре, не толкова много, и по-нисък, но изглеждаше опасен. Сигурно имаше пистолет и радиопредавател.

Записах регистрационния номер на секси колата на Червенокоска.

Цялата полезна информация, която научавам за нея, е чудесна. Дъщеря на ченге, партньорка на ченге — е, бивше ченге. Линкълн Райм, известна личност. Човек с увреждания, както ги наричат. Оказва се, че имаме нещо общо помежду си. Аз не съм точно с увреждания, но хората ме гледат така, както гледат него, предполагам.

Продължавам да пиша усилено. Пръстите ми са дълги и големи и ръцете ми са силни. Чупя клавиши веднъж на всеки шест месеца. При това, когато не съм ядосан.

Пиша, чета, нахвърлям записки.

Научавам все повече за Червенокоска. Случаите, които е приключила. Състезанията по стрелба, които е спечелила (няма да забравя това, повярвайте ми).

Сега вече започвам да се ядосвам… Да, можеш да си купиш бургери „Уайт Касъл“ в бакалиите. Ще го направя. Но не е същото като да отида в ресторанта, обстановката, мирисът на мазнина и лук. Спомням си, че ходих в един близо до мястото, където израснахме. Братовчедка ми Линди от Сиатъл ни беше на гости. Средна по успех ученичка, като мен. Не бях излизал с момиче дотогава и се престорих, че тя не ми е роднина — представих си, че се целуваме. Отидохме да обядваме в „Уайт Касъл“. Дадох ѝ подарък за лъскавата ѝ руса коса, да я пази суха — прозрачна найлонова качулка за дъжд, която се сгъваше като пътна карта в малка кесийка, тъмносиня и избродирана с китайски мотиви. Линди се засмя и ме целуна по бузата.

Денят беше хубав.

Това беше „Уайт Касъл“ за мен. А Червенокоска ми го отне.

Вбесен съм, вбесен…

Взимам решение. От друга страна обаче, това не е решение, щом не зависи от теб. В случая нямам избор. В същия момент се разнася пронизителният звук на звънеца на вратата. Подскачам. Запаметявам файла на компютъра и прибирам хартиените носители. Щраквам домофона.

— Върнън, аз съм? — казва с въпросителната си интонация Алиша.

— Качи се.

— Сигурен ли си, че може?

Сърцето ми блъска в гърдите, като си представям какво предстои. Неизвестно защо, поглеждам към вратата на Стаята с играчките.

— Да — отговарям.

Две минути по-късно тя стои пред вратата. Поглеждам камерата. Алиша е сама (не е доведена с пистолет, опрян в главата, от Червенокоска, както си представям, че може да стане). Отварям ѝ да влезе и затварям и заключвам вратата. Неволно си помислям за каменна плоча, която се затръшва над крипта.

Няма връщане назад.

— Гладна ли си? — питам.

— Не.

Аз бях, но вече не съм гладен. Като имам предвид какво ще се случи.

Посягам да взема сакото ѝ, но после си спомням, че тя обича да го закача сама. Тази вечер Алиша е с дебелата си учителска блуза, поло. Тя поглежда стрелкащите се насам-натам рибки.

Червени, черни, сребристи, златисти.

Въпросът е като бучка, която силно пулсира в мозъка ми, точно там, където строшавам костта на някого, когото искам да убия.

И си мисля: наистина ли искам да го направя?

Гневът ми срещу Червенокоска се процежда от кожата ми и ме изгаря.

Да, искам.

— Какво? — пита Алиша и ме гледа предпазливо. Сигурно съм изрекъл на глас думите.

— Ела с мен.

— Хм, добре ли си, Върнън?

— Да — прошепвам. — Насам.

Приближаваме се до вратата на Стаята с играчките. Алиша поглежда сложната ключалка. Знам, че я е виждала. И е любопитна. Сигурно се чуди какво ли крия там. Какво ли има в бърлогата, в леговището, в криптата? Разбира се, не отронва нито дума.

— Затвори очите си.

Колебание.

— Имаш ли ми доверие? — питам.

Няма ми доверие, но какво може да направи? Алиша затваря очи. Хващам ръката ѝ. Моята трепери. Тя се колебае и после стиска пръстите ми. Потта ни се смесва.

И след това я повеждам през прага. Халогенните лампи се отразяват в стоманените остриета и ме заслепяват. Но не и нея. Вярна на думата си, Алиша държи очите си затворени.

* * *

Линкълн Райм лежеше в леглото си, надявайки се да заспи. Наближаваше полунощ.

През последните няколко часа той беше мислил за делото „Фромър срещу «Мидуест Кънвейънс»“. Уитмор се беше обадил и с мрачния си безчувствен глас бе съобщил, че не е открил други евентуални ответници. Юрисконсултът Холбрук беше прав. Чистачите не биха могли да направят нищо, за да се отвори капакът за поддръжка, а частният детектив на адвоката беше открил екипа, който бе разглобил ескалатора за Следствения отдел. Един от работниците беше казал, че плоскостта, покриваща капака за достъп, е била затворена и заключена, потвърждавайки онова, което беше научила Сакс — никой не би могъл, случайно или умишлено, да отвори капака и да причини злополуката.

Случаят беше официално приключен.

Мислите на Райм се насочиха към Амелия Сакс.

Тази вечер той болезнено чувстваше отсъствието ѝ. Разбира се, че не усещаше напълно тялото ѝ до себе си, когато тя беше тук, но намираше утеха в равномерното ѝ дишане, напластените ухания на шампоан и сапун (Сакс не си падаше по парфюмите). Сега Линкълн долавяше известна обостреност на тишината в стаята, някак подчертана от мириса на препарати за почистване и излъскване на мебели и на хартия от редиците книги до стената наблизо.

Райм се замисли за острите думи, които си размениха с Амелия.

Те винаги спореха, но този път беше различно. Той го разбра по тона ѝ. Но не проумяваше защо. Вярно, Мел Купър беше предпочитаният от него криминалист, наистина талантлив. Но отделът по криминалистика на Главното управление на Нюйоркската полиция беше пълен с гениални специалисти по огледи и анализатори, с експерти в стотици области, от почерк до балистика и от химия до възстановяване на останки. Сакс можеше да вземе всеки от тях. И по дяволите, самата тя беше експерт по криминалистика. Може би се нуждаеше от някого, който да работи с газовия хроматограф, масспектрометъра или сканиращия електронен микроскоп, но Райм не можеше да работи с тях. Оставяше ги на лаборантите.

Може би Амелия мислеше за нещо друго. Вероятно за майка си. Операцията на Роуз сигурно я безпокоеше. Троен байпас на възрастна жена? Разбира се, в света на медицината ставаха чудеса. Но като се има предвид изключително сложната и уязвима машина под кожата ни, човек не може да не си помисли, че всеки наш час е живот назаем.

Тъй като делото „Фромър срещу «Мидуест Кънвейънс»“ вече не съществуваше, утре Мел Купър щеше да се върне в отдела по криминалистика в полицията. И Сакс можеше да го използва колкото иска.

Сънят започна да го завладява и Линкълн се замисли за Джулиет Арчър. Зачуди се какъв ще бъде животът ѝ в бъдеще. Тя, изглежда, имаше дарбата да бъде добър криминолог, но в момента той се питаше нещо друго — как ще се справи с недъга си. Арчър все още не беше възприела напълно състоянието си. Щеше да измине дълъг и мрачен път, преди да го победи. Ако реши да го направи. Райм си спомняше борбата си в началото, която кулминира в ожесточен спор за подпомогнато самоубийство. Той се беше изправил пред този избор и бе решил да остане сред живите. Арчър все още беше много далеч от този сблъсък.

Какво ли щеше да избере?

И какво щеше да си помисли той за решението ѝ? Щеше ли да го подкрепи, или да оспори неговата окончателност?

До душевния ѝ дебат обаче щяха да минат години. По всяка вероятност дотогава Райм вече нямаше да я познава. Колкото и да бяха мрачни, размишленията го приспаха.

Десетина минути по-късно Линкълн се стресна и се събуди. В съня си беше чул тихия алтов глас на Арчър. Какво е това, което се среща веднъж на минута, два пъти в момента и никога в годината?

Райм се изсмя на глас.

Буквата „м“.

Четвъртък

III. Експлойт

16.

Утро. Утро в Челси. Светлината на Челси струи през вдигнатите щори.

Аз съм в Стаята с играчките и отново записвам на хартия компютърния си дневник. Идеално изписаните букви върху дебелата хартия разкриват усърдието на сестра Мари Франсес.

Днес играхме на „Ловец на извънземни“. Дълго. Тримата. Сам, Франк — Популярните момчета, и аз! Бащата на Сам има пари. Той продава разни неща, медицински, не знам точно какви, но фирмата носи добра печалба и дори му дава кола! Затова Сам има всички игри и платформи.

Странно, още преди да ги срещна онзи ден пред дама на Синди, когато се връщах вкъщи по друг път, безопасния, те не ми бяха сторили нищо лошо. Това обаче не означаваше, че ще искат да бъдем заедно. Но те искат. А те са А отборът, ха, нямам предвид отборите, в които играят, а пичовете, популярните, кликата, елита. Красиви, готики, могат да имат всяко момиче по всяко време. Но искат да се мотаят с мен Тай Бътлър, Дано и приятелите им, селяндури и варвари, да, дори в Манхасет, Лонг Айлънд, ме блъскат, зяпат и ме наричат Хърбел и Изрод. Такива неща. Сам чул, че Бътлър казал нещо, намерил го и рекъл: „Оставѝ на мира Грифит“. И Бътлър го направи.

Всъщност не ги виждам много често. Сам и Франк. Отборите, момичетата. Но именно това ги прави реални. Питат ме: „Хей, Грифит, какво става?“. И това е страхотно, защото използват фамилното ми име, както се прави с вътрешен човек. „Хей, Грифит, искаш ли кока-кола?“ След това се разделяме за няколко дни или за седмица.

Разбира се, не мога да разговарям сериозно с тях. Бих искал да им кажа, че съм, че се чувствам различен. Но не мога да говоря с никого за това. С татко, да. Между мачовете. Което не става никога. Мама, понякога. Но тя не разбира. Тя се занимава с готвене, приятелките си, работата си, храната си, а след шест и половина вечерта — забрави. Брат ми е свестен, но все го няма.

Но да говоря със Сам и Франк?

Реших да не го правя. Чувствата ми може да развалят нещо.

Оставям настрана дневника и MP3-плейъра. Протягам се, ставам, отивам до сгъваемия матрак, свеждам очи и оглеждам тялото на Алиша. Много бледо. Устните леко разтворени, очите притворени.

Хубава е, дори с изцапаните дрехи и сред разхвърляните, измачкани чаршафи.

До леглото има лентъчен трион, който всъщност е доста зловещ инструмент. Ако са имали такова нещо през Средновековието, представям си колко много хора щяха да се отрекат от дявола. Клъц-клъц. Оставаш без пръст.

Или без нещо друго.

Някакъв глас ме кара да подскоча.

— Върнън.

Обръщам се. Алиша се размърдва. Примигва срещу халогенните лампи.

Надига се, сяда и също се протяга.

— Добро утро — казва тя. Срамежливо и предпазливо.

Никога не ми го е казвала. За пръв път остана да пренощува при мен.

За пръв път вижда Стаята с играчките. Никой друг не я е виждал. Мислех си, че и Алиша няма да я види. Че това никога няма да се случи.

Изключително трудно ми беше да пусна някого в моето светилище, да му позволя да види истинската ми същност. Не мога да го обясня добре, но все едно рискувах всичко, когато я пуснах да влезе. Чукането цяла нощ до изтощение беше лесно. Но да заведеш жена в галерия, където са показани картини, по които изпитваш безнадеждна страст, това е огромен риск. Ами ако тя се изсмее, ако изглежда отегчена, ако реши, че ти изобщо не я разбираш?

И поиска да се махне?

Снощи обаче, когато влезе в Стаята с играчките и по моя команда отвори очи, Алиша остана възхитена. Огледа работния тезгях, трионите, инструментите, чуковете и длетата. Новият ми уред, острието с мънички зъбци, любимият ми. Рожбата ми. Изпитах огромно удоволствие, когато видях как бледото ѝ лице грейна от синкаво-белите отражения, излъчващи се от всички стоманени повърхности.

Най-много обаче я очарова онова, което бях създал с тези инструменти.

— Ти ли си ги направил? — попита тя.

— Да — отговорих колебливо.

— О, Върнън, това са произведения на изкуството.

Когато чух това, животът ми стана идеален.

Хубав ден…

След това, през нощта, бяхме много заети и бързо заспахме. И сега, на сутринта, Алиша иска да види още от нещата ми.

Преди да успея да се обърна или да ѝ подам халат, тя скача от леглото и прави по свой начин онова, което направих аз, споделяйки стаята с нея. Защото Алиша остава гола и на светлината ясно виждам белезите ѝ. За пръв път ми позволява да ги видя напълно. Блузата или роклята поло ги закриват, когато е облечена. Дебелият сутиен с подплънки и дълбоките гащи, когато е полугола. А когато сме в леглото, осветлението е съвсем слабо. Сега обаче слънчевите лъчи озаряват всеки сантиметър от тялото ѝ — разрязаната гърда и бедрото, изгорените слабини, ивицата, където костта на ръката ѝ стърчи през бледата кожа, след като е била жестоко извита.

Сърцето ме боли за тази жена — заради външните и вътрешните белези, всичките причинени от съпруга ѝ преди години, през онова ужасно време. Искам да възвърна целостта ѝ, да я направя съвършена отново, да оправя ръката ѝ, която съпругът ѝ бе изкривил, да премахна изгарянията по слабините ѝ, да излекувам гърдата ѝ. Но всичко, което имам, са стоманените ми инструменти, а те могат да направят точно обратното — да разрязват, да смазват или да разкъсват плът.

Онова, което мога да направя, е да пренебрегна увредената ѝ плът, което изобщо не е трудно, и да ѝ покажа — сега вече е очевидно — колко много я желая. И мисля, че по този начин мога да излекувам и другите белези, онези в душата ѝ.

Посветил съм част от живота си на тази цел — да залича белезите ѝ.

Алиша ме поглежда в очите и устните ѝ се разтеглят в нещо като усмивка. След това е време да увие измъчената си плът в чаршаф, изцапан и от двама ни, защото това би направила всяка нормална двойка, когато се събуди. Тя се приближава до лавиците и отново разглежда миниатюрите, които съм създал с множеството си инструменти.

Правя предимно мебели. Не играчки, нито пластмасови детски конструктори или дървени части, залепени от китайски деца, а фино изработени, качествени неща, само че съвсем мънички. Работя по няколко дни над всяко, понякога седмици. Въртя с крака грънчарско колело, използвам безценния трион пасвател, за да правя равни шевове, лакирам скринове, писалища и лицеви дъски на кревати с десет пласта лак, за да са гладки, лъскави и тъмни като спокойно езеро през есента.

— Тези предмети са хубави като всичко, което можеш да намериш в занаятчийска работилница в Хай Пойнт, Северна Каролина — казва Алиша. — Където правят истински мебели. Наистина, Върнън, изумителни са.

По изражението ѝ виждам, че говори сериозно.

— Ти ми каза, че продаваш разни неща, за да си изкарваш прехраната. По Ибей и онлайн. Помислих си, че ги купуваш, маркираш ги и ги продаваш.

— Не, това не би ми харесало. Обичам да изработвам разни неща.

— Не трябва да ги наричаш „неща“. Те са повече от неща. Те се творби на изкуството.

Може би се изчервявам. Не знам. И за момент изпитвам желание да я прегърна и целуна, но не по начина, по който обикновено я сграбчвам и смуча пръста, устните, зърното на гърдата или слабините ѝ, а само да допра устни до слепоочието ѝ. Вероятно това е любов, но аз не знам нищо за любовта и не искам да мисля за това сега.

— Страхотна работилница — добавя тя и се оглежда наоколо.

— Моята Стая с играчки. Така я наричам.

— Защо не ми каза, че правиш това? Много си загадъчен.

— Аз само… — Повдигам рамене. Отговорът, разбира се, е Безочливите. Хулиганите, грубияните, хората, които унижават другите за удоволствие. Върнън Грифит седи в тъмната си стая и изработва играчки… Защо да си правят труда да го опознават? Нуждаят се от някого, който е шик, готин или красив.

Не отговарям.

— Кой ги купува?

Не се стърпявам и се разсмивам.

— Онези, които плащат най-много, са „Американ Гърл“[4]. Повечето клиенти са адвокати, лекари и изпълнителни директори, които биха направили всичко и биха похарчили каквато и да е сума за малките си момиченца. — Знам, че те не ценят нещата ми — дори онези, които плащат по хилядарка повече, отколкото биха дали за парче отлят в калъп полиуретан. И се съмнявам дали се радват на изражението на децата си, когато отворят пакета. Подозирам, че реакцията на хлапетата е един милиметър над безразличието. Не, онова, което доставя удоволствие на бизнесмените и бизнес дамите, е да се фукат пред съседите. „О, виж какво поръчах на Ашли. От тиково дърво е.“

(И винаги съм си мислил за иронията родители да купят на прелестните си дечица скрин, направен от същите ръце, които са разбивали черепи или прерязвали крехки гърла с някой прекрасен инструмент.)

— Знам ли — казва Алиша. — Аз бих си ги купила. Бих ги оценила. О, и виж. Ти изработваш исторически предмети. — Тя гледа катапулт, кула за обсади, средновековна маса за пиршества и диба (едно от популярните ми произведения, което намирам за забавно).

— Трябва да благодаря на „Игра на тронове“ за това. Направих и много джуджета и орки, когато излязоха филмите от поредицата „Хобит“. Всичко средновековно е хубаво, стига да е популярно. Щях да правя и „Игрите на глада“, но се притесних за търговската марка и авторските права. Трябва да се внимава и с „Дисни“. И с „Пиксар“. О, виж това.

Намирам книга на лавицата и ѝ я показвам. „Кратки изследвания на случаи на необяснима смърт“.

— Какво е това, Върнън? — Алиша се приближава до мен и аз усещам тялото ѝ до моето, докато прелиствам страниците.

— Една жена от Чикаго, наследница на милионер. Отдавна. Умира през 1962 година. Франсес Глеснър Лий. Чувала ли си за нея?

— Не.

— Интересна личност. Не я привличал светският живот, както е обичайно за богатите наследници. Привличала я престъпността, най-вече убийствата. Давала разкошни приеми за следователи от полицията. Научила всичко за разкриването на убийства. Искала обаче да направи повече. Затова проучила детайлите на нашумели убийства и направила диорами — макети, миниатюрни копия, нещо като стаички в кукленска къща — на местопрестъпленията. Всеки детайл бил съвършено изпипан.

Книгата съдържа фотографии на миниатюрните ѝ сцени. Имена като „Тристайно жилище“ и „Розовата баня“. Във всяка има кукла там, където е лежал трупът, и петна от кръв, където са били в действителност.

Изведнъж се сещам за Червенокоска. Открих, че госпожица Безочлива Амелия Сакс е специалист криминалист. Веднага ми хрумнаха две мисли. Първо, тя вероятно ще оцени книгата.

И второ, миниатюрна диорама, в която кукла с хубавото ѝ тяло лежи на пода в дома ѝ. С разбит череп и червена коса, още по-червена от кръвта.

Двамата с Алиша се смеем на някои от безупречните детайли, които Лий е включила в творбата си. Прибирам книгата — Искаш ли една? — питам.

Тя се обръща.

— Какво?

Кимам към лавиците.

— Миниатюра.

— Ами… не знам. Те не са ли част от инвентара ти?

— Да, но купувачите може да почакат. Коя искаш? Имаш ли предпочитания?

Алиша се навежда напред и очите ѝ се спират на бебешка количка.

— Идеална е — за втори път се усмихва тя.

Имам две бебешки колички. Едната е правена по поръчка, а другата изработих само защото ми доставя удоволствие да правя бебешки колички. Не мога да кажа защо. Бебетата и децата никога не са фигурирали в моя живот (и никога няма да ги има).

Алиша посочва онази, която е по поръчка. По-хубавата. Взимам я и ѝ я давам. Тя я докосва внимателно и повтаря:

— Идеална е. Всяка част. Виж как се въртят колелата! Има дори пружина!

— На бебето трябва да му е удобно.

— Благодаря ти, Върнън. — Алиша ме целува по бузата. Обръща се, оставя чаршафа да се плъзне на пода, ляга в леглото и ме гледа.

Двоумя се. Един час няма да ме забави много.

Пък и ми се струва хуманно да дам малко повече време на божията земя на човека, когото ще убия днес.

* * *

— Искам да разкараш това проклето нещо оттук — измърмори Линкълн Райм на Том и кимна към ескалатора.

— Твоето веществено доказателство номер едно? Какво да направя с него? Това е петтонен индустриален механизъм.

Райм наистина се дразнеше от присъствието на устройството. Напомняше му, че ескалаторът може би никога няма да бъде веществено доказателство номер едно в съда.

Том преглеждаше документацията, която беше пристигнала с машината.

— Обади се на Уитмор. Господин Уитмор. Той уреди да го донесат.

— Позвъних, но той не върна обаждането ми.

— Е, Линкълн, не мислиш ли, че ще е най-добре да го оставим той да се занимава с този въпрос? Или наистина искаш да потърся служба за преместване на ескалатори в крейгслист[5]?

— Какво е крейгслист?

— Ще изчакаме адвокатът да се свърже с фирмата. Поне неговите хора знаеха какво правят. Подът не е издраскан никъде. Изненадан съм.

На вратата се позвъни и Райм с удоволствие видя, че е дошла Джулиет Арчър. Забеляза, че е сама. Брат ѝ не беше с нея. Линкълн подозираше, че Джулиет е настояла той да я остави на тротоара, за да изкачи сама „опасната“ рампа. Тя не му позволяваше да се държи с нея като с бебе.

Райм се зачуди каква задача да ѝ възложи. Нямаше нищо вълнуващо. Научно изследване за школа по криминалистика в Мюнхен, доклад за масспектрометрията за публикуване в американско научно списание, за което пишеше, и предложение за извличане на микроследи от пушек.

— Добро утро — каза Джулиет и вкара инвалидната си количка в дневната. Усмихна се на Том.

— Добре дошла отново — отвърна болногледачът.

— Случайно да говориш немски? — попита Линкълн.

— Опасявам се, че не.

— Е, добре. Ще намеря нещо друго, с което да запълня времето ти. Мисля, че имам няколко проекта, които не са прекалено скучни.

— Скучни или не, с удоволствие ще работя по всичко, което ми предложиш.

Той се усмихна.

— Желаеш ли закуска, Джулиет? — попита Том.

— Вече закусих. Благодаря.

— Линкълн? Какво да бъде?

Райм приближаваше инвалидната си количка към ескалатора.

— Мисля, че тук няма част, която да тежи повече от четиридесет и пет килограма. Всеки може да го разглоби. Но предполагам, че трябва да чакаме… — Той изведнъж млъкна.

Том отново питаше нещо.

Райм не чу нито дума.

— Линкълн? Какво… Е, много свирепо гледаш. Питах само какво искаш за закуска?

Райм не обърна внимание на болногледача, приближи се още до скелето и огледа смъртоносния капак за достъп и превключвателя и сервомотора, който задействаше заключващия механизъм.

— Кое е първото правило в инженерството? — промълви той.

— Нямам представа. Какво искаш за закуска?

Райм продължи да задава риторични въпроси.

— Отговорът е ефективността. Механизмите не трябва да имат повече съставни части…

— … отколкото са абсолютно необходими за извършването на проектираната функция — довърши мисълта му Арчър.

— Точно така!

— Добре, чудесно — пак се обади Том. — А сега, какво? Палачинки, сусамово геврече, кисело мляко? Или и трите?

— По дяволите — каза Райм, но не на болногледача, а на себе си.

— Какво има, Линкълн? — попита Джулиет.

Райм беше допуснал грешка. А нищо не го вбесяваше повече от това. Той бързо насочи инвалидната си количка към най-близкия компютър и отвори на екрана снимките в едър план, които Мел Купър беше направил на вътрешната част на ескалатора. Да, Линкълн беше прав.

Как го беше пропуснал, по дяволите?

Всъщност не беше пропуснал важния факт. Беше го отбелязал, но не се беше съсредоточил върху собствената си мисъл.

Кабелът на превключвателя завършва в контакт, вграден в един от изходите отстрани на сервомотора вътре…

Един от изходите.

Райм обясни това на Арчър.

— Виж сервомотора, който задвижва заключващия механизъм. Отдясно.

— Аха — отвърна тя с леко възмутен тон. — Има два изхода.

— Именно.

— Видяхме го. Гледахме право в него. — Джулиет поклати глава.

Райм се намръщи.

— Така е.

Нямаше причина в мотора да има втори изход, освен ако нещо — вероятно друг превключвател — не се включи в него.

Разбира се, това беше вярно за двойника на ескалатора пред тях. Ами истинският ескалатор, въвлечен в нещастния случай? Райм зададе този въпрос на Арчър.

Тя му напомни, че Амелия Сакс му е направила снимки, неофициално.

— Добре. — Той ги отвори на монитора.

Том опита отново.

— Линкълн? Закуска?

— После.

— Сега.

— Все едно. Не ми пука. — Райм и Арчър гледаха снимките, които обаче не даваха отговор на въпроса. Ъглите бяха неподходящи и в шахтата, където се беше случила трагедията, имаше твърде много кръв, за да се вижда ясно.

— Питам се… втори превключвател — промълви Райм.

— Който се е повредил — добави Арчър. — И ако извадим късмет, е произведен в друга фирма, не от „Мидуест Кънвейънс“. Компания с много авоари.

— Къде би могъл да бъде другият превключвател? Има ли нещо в документацията?

Джулиет прегледа информацията, която беше свалила, и отговори, че няма.

— Как можем да разберем?

— Ето какво мисля. Молът в Бруклин, където се е случило нещастието… Всички ескалатори там би трябвало да са еднакви, нали?

— Предполагам.

— Представи си следното. Уитмор наема частен детектив. Сигурно използва десетина. Частният детектив слага нещо в стъпалата на ескалатора и го спира.

Райм кимна. Идеята му хареса.

— Веднага ще извикат ремонтен екип. Човекът на Уитмор може да остане наблизо и да направи снимки на вътрешността, когато го отворят.

Том, който слушаше разговора им, се намръщи.

— Ти сериозно ли, Линкълн? Не мислиш ли, че това би преминало някаква граница?

Райм сбърчи чело.

— Мисля единствено за Санди Фромър и сина ѝ.

— Преди да го направиш, може ли аз да опитам нещо? — попита Арчър.

Райм доста хареса идеята за саботажа, но все пак се поинтересува:

— Какво предлагаш?

— Ало?

— Адвокат Холбрук?

— Да. Кой се обажда? — Гласът отекна по високоговорителя на стационарния телефон на Райм.

— Казвам се Джулиет Арчър. Работя с хората, с които говорихте по Скайп вчера. Евърс Уитмор и Линкълн Райм.

Последва момент мълчание, докато той си припомняше.

— А, онзи случай. Адвокатът и консултантът. За съдебното дело за морални щети и телесни повреди. Грег Фромър.

— Точно така.

— Да, мисля, че някой спомена вашето име. И вие ли сте консултант?

Райм наблюдаваше продълговатото ѝ лице. Сините ѝ очи бяха приковани в пода. Тя се съсредоточаваше усилено.

— Да.

— Ами все още сме разорени — измънка Холбрук. — Нищо не се е променило. Както казах, ако искате да заведете иск запорът да бъде вдигнат, направете го. Попечителят ще го оспори и се съмнявам, че ще спечелите, но моля, заповядайте.

— Не. Обаждам ви се за нещо друго. — Райм помнеше, че Арчър говореше със същия раздразнен тон, когато я отпрати от дома си в първия ден на стажа ѝ.

Той се запита какво ли е наумила.

— Какво? — попита Холбрук.

— Вие бяхте любезен да ни предложите да потърсим други ответници, въпреки че не стигнахме доникъде.

— Да, това е малко вероятно — предпазливо отговори юрисконсултът. — Отговорна е фирмата „Мидуест Кънвейънс“. Признах това. И съжалявам, че не можем да помогнем на клиентката ви, вдовицата.

— Малко вероятно — повтори Джулиет. — И все пак вие не предложихте единствената фирма, която може да е възможен ответник.

Мълчание.

— Знаете за коя говоря, нали?

— Какво намеквате, госпожице Арчър?

— Че не ни казахте за втория превключвател, който отваря капака за поддръжка.

— Втори превключвател? — Тонът му загатна, че той протака.

— Именно това е въпросът ми, господин Холбрук. Кой го произвежда? Как функционира? Искаме да знаем тези неща.

— Наистина не мога да ви помогна, госпожице Арчър. Трябва да затварям.

— Знаете ли, че Линкълн Райм, другият консултант по случая, често работи с полицията и…

— Не сме в тази юрисдикция.

— И с ФБР.

— В случая няма щатски или федерални престъпления. Има поверителни споразумения, които не ми позволяват да говоря за фирмите, с които имаме договорни отношения.

— Вие току-що потвърдихте, че има втори превключвател, който отваря капака за достъп.

— Аз… Ами прекратявам разговора. Сега ще затворя и…

— И след като го направите, ще се обадя на Санди Фромър и ще предложа тя и адвокатът ѝ да дадат пресконференция за липсата на съдействие от страна на „Мидуест“ в опитите ѝ да разбере кой всъщност е виновен за смъртта на съпруга ѝ. Ще ѝ предложа да използва думата „потулване“. Предполагам, че това няма да прозвучи добре в съда за фалити, особено на кредитори, които ги сърбят ръцете да се докопат до личните авоари на изпълнителните директори на компанията.

Въздишка.

— Помогнете ни. Тя е вдовица с дете. Повярвах ви, когато казахте, че съжалявате. Направете следващата крачка и ни кажете. Моля ви. Кой е произвел втория превключвател?

— Имате ли време да четете за удоволствие, госпожице Арчър?

Тя се намръщи и погледна Райм.

— Понякога.

Линкълн чу, че Холбрук прелиства страници.

— Аз самият съм голям любител на „Ентъртейнмънт Уийкли“[6]. И разбира се, на „Лов и риболов“. Но все още намирам време за месечното списание „Индустриални системи“. Особено много ми хареса мартенският брой. Страници четиридесет и четиридесет и първа.

— Какво…

— Сбогом, госпожице Арчър. Няма да вдигна, ако позвъните пак.

Джулиет прекрати разговора.

— Добре — похвали я Райм. — Това от „Адвокатите от Бостън“ ли беше?

— От „Закон и ред“ — поправи го тя. — Но не. Скалъпих го набързо.

Райм вече беше онлайн. Намери дигитален вариант на списанието, което беше споменал Холбрук, и превъртя до цитираните страници. Там имаше реклама за продукт, произведен от фирма на име „Микросистеми“. По-голямата част от текста беше техническа, неразбираема на пръв поглед. Имаше снимка на сива кутия със стърчащи от нея жици. Според обяснението това беше „Дейта Уайз 5000“.

— Какво е това, по дяволите? — попита Райм.

Арчър поклати глава и влезе в интернет. Търси няколко секунди в Гугъл и намери отговор.

— Аха. Това е интелигентен контролер.

— Мисля, че съм чувал термина. Кажи ми повече.

Джулиет чете няколко минути и после обясни:

— Вградени са в много продукти. Конвейерни системи, строително оборудване, ескалатори, асансьори, автомобили, влакове, индустриални механизми, медицинска апаратура. Стотици потребителски уреди — готварски печки, отоплителни системи, осветлението в дома, алармата, ключалките на вратите. Можеш да получаваш информация от контролера чрез телефона, таблета или компютъра си, където и да се намираш. И управлява дистанционно продуктите.

— Затова някой работник от поддръжката може да е изпратил сигнал по погрешка и да е отворил капака за достъп. Или да са го задействали заблудени радиовълни.

— Възможно е. В Уикипедия съм. И… О, боже!

— Какво?

— Чета за „Микросистеми“, производителят на контролера.

— И?

— Шефът ѝ Виней Парт Чаудари е определян като новия Бил Гейтс. — Тя погледна Райм. — И компанията струва осемстотин милиарда долара. Нека се обадим на Евърс Уитмор. Мисля, че отново сме в играта.

17.

Амелия Сакс не получи помощ от Главната лаборатория по криминалистика за вида лак за дърво, нито за козметиката, открита на предишните местопрестъпления, или вида дърво на стърготините. Не научи и нещо повече за микроследите или ДНК-то върху салфетките от „Уайт Касъл“.

Но поне следата от таксиметровата фирма доведе донякъде.

— Ето какво разбрах. — Рон Пуласки показа тефтерчето си на Сакс, която седеше срещу него в бойния им щаб в Главното управление на полицията. Младият полицай започна да чете от записките си. — Шофьорът е Едуардо. Спомня си заподозрения. Качил го от улицата срещу „Уайт Касъл“. Заподозреният носел плик, пълен с бургери. Изял ги, докато пътували. Пет-шест. Може би повече. Мърморел нещо под носа си със странен монотонен глас. Мършав, през цялото време седял с наведена глава. Плашещ. И това е било в деня на убийството на Тод Уилямс.

— Огледал ли го е добре?

— Не съвсем. Видял само, че е висок, дългурест като върлина и кльощав. Със зеленото сако и бейзболната шапка на „Атланта“.

— Защо не го е огледал добре?

— Преградата от плексиглас била мръсна. — Пуласки добави, че шофьорът оставил заподозрения в центъра на Манхатън, на четири преки от мястото на убийството.

— В колко часа?

— Около шест вечерта.

Няколко часа преди убийството? Амелия се запита какво е правил през това време.

— Шофьорът останал на ъгъла, където заподозреният слязъл — продължи Пуласки. — Трябвало да проведе няколко телефонни разговора. Наблюдавал го известно време. Високият мъж не влязъл в нито една от сградите на кръстовището, близо до което спрели. Извървял една пряка до друга сграда. Можел е да каже на шофьора да го остави там, но сигурно не е искал да го видят, че отива на определено място. — Младият полицай влезе в интернет и отвори на екрана карта на града, а после щракна върху сателитно изображение на сграда. — Ето. Това трябва да е.

Снимката показваше малка постройка, кафеникаво-червена на цвят.

— Малка фабрика, офиси, склад?

— Не прилича на жилищна сграда.

— Хайде да отидем да я огледаме — предложи Сакс.

Двамата излязоха от Главното управление на полицията и се отправиха към колата на Амелия. След десетина минути си проправяха път в натовареното движение в центъра на града. Сакс настъпваше газта, когато беше възможно, и преминаваше от една лента в друга агресивно, както винаги.

Чудеше се какво ли ще научат.

Нерядко уликите предоставят по някой дребен факт, който помага на разследването.

Друг път са загуба на време.

А понякога те отвеждат право до вратата на извършителя.

* * *

Мел Купър се беше върнал в дома на Райм в Сентръл Парк Уест.

Съжалявам, Амелия, помисли си Линкълн, но след откриването на евентуален нов ответник аз се нуждая повече от Мел, отколкото ти. После ще спорим.

Там беше и Евърс Уитмор.

Тримата мъже гледаха в тъмна част на стаята, където Джулиет Арчър седеше пред компютър и издаваше гласови команди.

— Нагоре три реда. Вдясно две думи.

Райм си помисли колко труден е животът без съкратени процедури. Недъзите те връщат в свят, подобен на XIX век. Всичко отнема много повече време. Самият той беше опитал с разпознаване на окото и на гласа, лазерно устройство, прикрепено към ухото му, което активираше части от екрана. Беше прибягнал до старомодните начини, използвайки ръката си, джойстик или тъчпад. Това беше тромаво и бавно, но методът се доближаваше до нормалния и Линкълн най-после го беше усъвършенствал. Той видя, че Арчър трябва да се приспособи към възможния начин, който ѝ е най-удобен.

След няколко минути тя се присъедини към тях. На близкия екран бяха резултатите от работата ѝ, но Джулиет започна да разказва на глас какво е открила, без да поглежда към записките на мониторите:

— И така, „Микросистеми“. Фирма на Виней Чаудари, собственик и главен изпълнителен директор. Номер едно производители на интелигентни контролери в страната. Приходи два милиарда долара годишно.

— Леле, това много помага — иронично подхвърли Уитмор.

— По принцип контролерът представлява малък компютър с мобилна или безжична връзка или блутут, вграден в машината или уреда, който управлява. Всъщност е доста елементарно. Да речем, че е монтиран в готварска печка. Контролерът е онлайн в облачен сървър на производителя на печката. Собственикът на уреда има приложение в смартфона си за връзка с печката от всяка точка на света. Регистрира се в сървъра и може да изпраща или да получава сигнали от контролера — да изключва или да включва печката. Производителят също е онлайн с печката, за да събира данни от контролера — потребителска информация — диагностика, график за под дръжката, неизправности. Може да бъде предупреден дори за изгоряла лампа във фурната.

— Имало ли е досега проблеми с контролера „Дейта Уайз 5000“? — попита Купър. — Например да се активира, когато не трябва?

— Не открих нищо, докато си играех на рулетка с Гугъл. Дайте ми малко време и може да намеря повече.

— Тогава какво е отворило капака? — зачуди се Райм. — Заблуден сигнал е подал команда на контролера да отвори капака? Нещо в самия мол? Или от облака? Или „Дейта Уайз“ е направил късо съединение и само е изпратил командата за отваряне?

Арчър отмести поглед от компютъра.

— Открих нещо. Вижте. В един блог отпреди два месеца. „Социално инженерство“. Актуализира се всяка секунда, не месечно или седмично. Поне така пише. Обаче не става точно така.

— Понякога си прекадено умен, за да е за твое добро — отбеляза Линкълн.

Той и другите прочетоха следното:

Пресищане = смърт?

Опасностите от Интернета на нещата (ИНН)

Ще бъде ли потребителското пресищане нашата смърт?

От саморазпенващ се сапун до контролирани порции калорично специфични ястия, доставяни по домовете на потребителите навреме за вечеря, производителите все повече пласират на пазара продукти, предназначени да контролират живота на хората. Оправданието е, че те помагат на заети професионалисти и семейства да пестят време — и в някои случаи пари — и да улесняват живота си. В действителност много от тези неща са само отчаяни опити да пълнят джобовете на компании, изправени пред пазари, преситени с конкурентни продукти или на които не съществува разлика в търговските марки.

Но факторът целесъобразност има и тъмна страна.

Говоря за нещо, което се нарича Интернетът на нещата, или ИНН.

Хиляди уреди, инструменти, отоплителни и климатични системи, превозни средства и индустриални продукти, спортни контролни табла̀ и други позволяват на потребителите да имат дистанционен достъп до тях. Това съществува от няколко години под формата на домашни системи за наблюдение, в които видеокамерите всъщност са миникомпютри, свързани с вашата безжична мрежа или мобилния ви телефон. Когато отсъствате от дома си, регистрирате се в някой интернет сайт — предполага се, че е сигурен — и се уверявате, че в дневната ви не се промъкват крадци, или проверявате какво прави детегледачката.

Днес разпространението на тези „вградени устройства“ (тоест съдържащи компютърна техника) нараства неимоверно много.

Те ни помагат да пестим пари и правят живота ни много по-удобен.

Сега може да включите фурната си дистанционно, да увеличите градусите, докато се прибирате вкъщи, да кажете на вратата си да се отвори, когато дойде водопроводчикът (и да го наблюдавате как работи чрез охранителната си камера!), да подгреете колата си в дни с минусови температури… Колко удобно! Какво лошо може да има в това?

Кой може да го оспори?

Ами аз.

Нека ви разкрия две опасности:

Първо: В безопасност ли са данните ви?

Начинът, по който работят интелигентните системи за контролиране, е уредите в дома ви да са онлайн в облачни сървъри, управлявани от производителите на уредите. Докато ви „уверяват“, че вашето лично пространство е важно, всичките събират информация за експлоатационните качества на продукта си и вашата потребителска история, често без вие да знаете. Информацията редовно се продава на събирачи на данни. Полагат се известни усилия самоличността ви да се запази в анонимност, но само се замислете за следното. Миналата седмица тринайсетгодишно хлапе от Фресно е хакнало имената, адресите и номерата на кредитните карти на всички собственици на фурна „Дженерал Хийтинг“, снабдена с интелигентен контролер. Били са му необходими само шест минути, за да изтегли информацията от интернет.

Второ: В безопасност ли е животът ви?

Още по-обезпокоителна е вероятността от нараняване и смърт, когато в интелигентната система възникне неизправност. Тъй като всички функции на интелигентните уреди — не само събирането на данни — се управляват от контролера, теоретично е възможно един бойлер например да получи сигнал да увеличи температурата на двеста градуса. ДОКАТО ВИЕ СТЕ ПОД ДУША! Или ако в дома ви избухне пожар, контролерът може да заключи вратите ви, да ви затвори в жилището ви и да откаже да изпрати сигнал до пожарната. Или може дори да се свърже с властите и да съобщи за фалшива тревога, оставяйки вас и семейството ви да загинете от мъчителна смърт.

Представителите на производителите отхвърлят тази идея. В контролерите има вградени защити. Кодове, пароли, криптиране.

Вашият блогър обаче наскоро си купи един от тези контролери. „Дейта Уайз 5000“ на „Микросистеми“, един от най-обикновените, които може да намерите в бойлери, ескалатори и микровълнови фурни. Оказа се, че чрез бомбардиране на устройството с атмосферни радиовълни е възможно да се предизвика неизправност. Ако то беше инсталирано в автомобил, медицински инструмент, част от опасна индустриална машина или печка, резултатите от тази неизправност щяха да бъдат пагубни.

Запитайте се дали удобството си заслужава цената на вашия живот или този на децата ви.

— Бинго! — усмихна се Арчър.

— Може да се помъчим да докажем, че контролерът е дефектен, защото не е бил предпазен от атмосферни сигнали — по-сдържано каза Уитмор.

— Кой е качил информацията? — попита Райм. — Трябва да говорим с него.

В блога имаше малко лична информация и нямаше адрес.

— Родни — отговори на въпроса си Линкълн.

— Кой? — попита Джулиет.

— Ще видиш.

Той погледна Купър, който се усмихна многозначително и каза:

— Аз ще намаля силата на звука. — И намали високоговорителя на телефона.

Въпреки понижените децибели, когато след миг отсреща вдигнаха телефона, в дневната се разнесе оглушителна рок музика.

— Още малко! — извика Райм и Купър изпълни желанието му.

— Ало? — чу се глас от другия край на линията.

Арчър сбърчи чело от любопитство.

— Родни! Може ли да спреш музиката?

— Разбира се. Здравей, Линкълн. — Ритмичният бас намаля до шепот, но не спря.

Родни Шарнек беше старши детектив от елитния отдел „Компютърни престъпления“ на Нюйоркската полиция. Той беше гениален в залавянето на извършители и помагаше на другите следователи с компютърната страна на разследванията, но беше страстно влюбен в най-дразнещата музика на света.

Райм обясни, че го е пуснал на високоговорител, и после му разказа за случая. В интелигентния контролер на ескалатор може да е възникнала някаква неизправност, причинявайки ужасяваща смърт.

— Но разследването не е официално, Родни.

— Как така?

— Гражданско е. Мел Купър е тук на почивка.

— А пък аз съм озадачен.

— И не работя с полицията — търпеливо добави Линкълн.

— Не.

— Да.

— Ако си напуснал, защо още се занимаваш с такива неща? Питам само защото водим този разговор.

— Оттеглих се от криминалните разследвания. Консултант съм по гражданско дело.

Мълчание.

— А, добре. В такъв случай не мога да ти помогна. Разбираш, нали? Бих искал, но не мога.

— Знам. Искам само да ни кажеш как да намерим адреса на един блогър, който е писал за тези контролери. Искаме да говорим с него, може би да го наемем като вещо лице. Представи си, че сме на коктейл, ти и аз.

— Да намериш някого онлайн? Лесно е. Потърси в „Кой кой е“. Пусни там името на сайта, .com или .net. Разбира се, той може да използва уебуслуга за поверителност като регистриран в домейна, за да не могат ядосани съпруги или съпрузи да разберат къде живее.

Райм погледна Купър, който тракаше на клавиатурата пред монитора си. Той кимна към резултатите и Линкълн ги прочете.

— Тук пише Прайвъси Плъс, Нова Зеландия.

— Да, има Прайвъси Плъс, Нова Зеландия.

— Да, има уебуслуга за поверителност, която замаскира адреса му. Ами Нова Зеландия?

— Няма съдебна заповед. Прецакани сте.

— Не можем да си позволим да бъдем прецакани, Родни — спокойно каза Райм. — Да помислим по-усилено.

Шарнек се прокашля.

— Говоря само теоретично. Схващаш ли? Те-о-ре-тич-но. За да заобиколиш уебуслугата за поверителност, трябва да отидеш онлайн и да свалиш и да инсталираш — разбира се, на флашка, която после да бъде унищожена — програма като, да речем, „Хидън Сърф“. След това я пускаш и търсиш в руски уебсайтове програма, да речем, „Ограбление“. Означава „грабеж“ на руски. Обожавам финеса на нашите славянски приятели. „Ограбление“ е хакерски код. Абсолютно нелегален. Това е ужасно. Изобщо не го одобрявам. Позволява на хората да хакнат, да речем, някоя уебуслуга за поверителност дори, да речем, в Нова Зеландия и намира адреса на човек, чийто айпи адрес знаеш.

— По-добре да затварям засега, Родни.

— Аз съм „за“. Макар че как да затворя, като изобщо не сме разговаряли?

Музиката отново се увеличи до високи децибели и те прекъснаха разговора.

— Някой записа ли всичко това? Знае ли какво да направим? Трябва да… — започна Райм.

Арчър вдигна глава от компютъра си и каза:

— Една лоша и една добра новина.

— Каква?

— Изпълних указанията. Лошата новина е, че компютърът ти вече започна да се пълни с руски порнографски спам. Но добрата новина е, че открих адреса на блогъра. И още по-добрата новина е, че той е тук, в града.

18.

— В този град има твърде много хора — каза Рон Пуласки, а после, изглежда, съжали за забележката си, тъй като извършителят, когото издирваха в момента, действаше по своя откачен начин за намаляване на прираста на населението.

Всъщност младият полицай искаше да каже, че твърде много хора пресичат на червено и че светофарите не работят в полза на него и Амелия Сакс.

Тя обаче явно не се притесняваше от тези ограничения. Вярно, движеха се бавно, но постепенно напредваха от Главното управление на полицията към кръстовището, където нелегалното такси беше оставило Неизвестния заподозрян 40 в нощта, когато беше убил Тод Уилямс с неелегантния си, но ефикасен инструмент. Сакс правеше онова, което наричаше „побутване без докосване“ — с разсеян вид доближаваше колата до пешеходците, които препречваха пътя, за да ги накара да се почувстват застрашени и съответно да се разкарат.

Най-после излязоха от централната част на града, известна през XIX век като „Файв Пойнтс“, най-опасните няколко километра в Съединените щати (сега много по-чиста и сигурна, макар и населена със също толкова много престъпници като тогава, както цинично отбелязваха някои; кварталът включваше Кметството).

След десетина минути те видяха нелегалното такси в Долен Ийст Сайд, части от който се разрастваха в анклави на хипстъри и художници. Но не и тук, където преобладаваха порутени търговски сгради и незастроени парцели.

По време на телефонния разговор, докато уговаряха срещата, шофьорът беше казал:

— Ще ме видите. Бял форд.

Акцентът му беше загадъчен.

Сакс паркира ториното си на свободно място, заобикаляйки купчини боклук, струпани до тротоара, и двамата с Рон слязоха от колата. Ниският, мургав шофьор с джинси и синя футболна фланелка на „Реал Мадрид“ слезе от таксито и отиде при тях.

— Аз съм детектив Сакс. Това е полицай Пуласки.

— Здравейте, здравейте. — Той въодушевено стисна ръцете им. Някои хора са нервни, когато се срещнат с полицаи, други критикуват властта, а трети — малцина — се държат така, сякаш са в присъствието на рок звезди.

Едуардо направо слагаше в малкия си джоб Шарлот от „Уайт Касъл“.

— Много съм щастлив да помогна. Щастлив.

— Добре. Оценяваме го. Разкажи ни за мъжа.

— Много висок и много слаб. Странен. Разбирате ли?

— Някакви…

— Отличителни белези? — изтърси той.

— Да.

— Не, не, не видях много. Беше с шапка. На „Брейвс“. Отборът, знаете ли го?

— Да, знаем го. — Пуласки оглеждаше безлюдната улица. Складове, малки офиси. Нямаше жилищни сгради или магазини. Той отново наведе глава към тефтерчето си, в което записваше онова, което имаше да каже шофьорът.

— Носеше и слънчеви очила.

— Цвят на косата?

— Светъл, мисля. Но шапката, разбирате ли?

— А дрехите му?

— Зелено сако. Жълто-зелено. Тъмен панталон. И раница. А, и плик.

— Плик?

— Найлонов плик за пазаруване. Сякаш си беше купил нещо и му го бяха сложили в плик. Погледна в плика няколко пъти, докато го карах.

Шарлот беше казала същото.

— Имаше ли някакво лого на плика?

— Лого?

— Името на магазина, картинка? Усмихнато лице?

— А, емотикон! Не.

— Колко голям беше пликът? — попита Сакс.

— Неголям. Ягоди.

— Носел е ягоди? — учуди се Пуласки.

— Не, не. Исках да кажа горе-долу колкото пакет ягоди. Или боровинки, или дресинг за салата, или голяма консерва домати. Толкова голям — засмя се Едуардо. — Точно.

— Имаш ли някаква представа какво имаше вътре?

— Не. Чух нещо метално. Трак-трак.

— Той говори ли по телефона?

— Не, но си мърмореше нещо. Казах ви го по телефона. Не го чух добре. Попитах го: „Какво казахте?“. Помислих, че говори на мен. Но той отвърна: „Нищо“. И после млъкна. Само зяпаше през стъклото. Не поглеждаше към мен. Затова не видях белези. Вие от полицията харесвате белезите. Отличителни неща. Но не видях никакви.

— Имаше ли акцент? — попита Пуласки.

— Да.

— Какъв?

— Американски — отвърна Едуардо. И не го каза иронично.

— И спряхте тук? На това кръстовище?

— Да, да. Мислех, че ще искате да видите точно къде.

— Искаме. В брой ли плати?

— Да, да. Ние приемаме само в брой, разбирате ли?

— Предполагам, че парите, с които ти е платил, вече не са у теб?

— За пръстови отпечатъци?

— Точно така.

— Не. — Шофьорът поклати глава.

— Къде отиде? Разбрах, че си чакал тук и си го видял да влиза в една от онези сгради. — Пуласки гледаше в тефтерчето си.

— Да. Ще ви кажа. — Едуардо посочи. — Вижда се оттук. Онази бежовата.

От мястото, където стояха, те виждаха само част от пететажна сграда. Предната част беше на съседна улица. От едната ѝ страна имаше незастроен парцел, а от другата — полуразрушена постройка.

— Спомням си, защото си помислих, че онзи, при когото отива, не е вкъщи, или че е сбъркал квартала. И тъй като не минаваха други таксита, ще поиска да го закарам обратно в Куинс. Но го видях да влиза през задната врата. И тогава потеглих, разбирате ли?

— Благодарим за помощта.

— Той убиец ли е? — щастливо се ухили Едуардо.

— Издирваме го във връзка с убийство, да. Ако го видиш пак, ако дойде в офиса ви в Куинс, обади се на 911 и им кажи моето име. — Сакс му даде визитна картичка. — Не предприемай нищо сам. Не се опитвай да го спреш.

— Не, ще ви се обадя, полицай детектив.

Шофьорът замина и Пуласки и Сакс тръгнаха към сградата, която той беше посочил. Изминаха половин пряка, когато Амелия внезапно спря.

— Какво има? — прошепна Пуласки.

Сакс присвиваше очи и се взираше.

— Коя е онази улица? Накъде гледа сградата?

— Не знам. — Рон извади смартфона си и отвори на екрана карта. — „Ридж“. — Младият полицай се намръщи. — Звучи ми познато… По дяволите.

Амелия кимна.

— Да. Там е работел Тод Уилямс. — Тя беше научила къде е офисът на жертвата и бе извървяла маршрута от мястото на убийството дотук, търсейки улики. Освен това се беше опитала да разпита други в порутената сграда, но от малцината, които имаха офиси там — само трима-четирима, останалото пространство беше празно — никой не беше видял нищо полезно за разследването.

— Те са се познавали. Заподозреният и Уилямс. Е, това променя всичко.

Изобщо не беше обир или произволно убийство.

— Заподозреният е дошъл тук четири часа преди убийството — размишляваше на глас Сакс. — Останали ли са в сградата? Какво са правили? Или са отишли някъде другаде?

И още въпроси: Често ли е идвал в този район неизвестният заподозрян? Наблизо ли е живял?

Амелия огледа улицата. Обитаемите сгради включваха няколко жилища, складове и търговци на едро. Огледът вероятно нямаше да продължи твърде дълго. Сакс щеше да събере екип от местния участък.

Тя забеляза бездомник, мършав, жилав и блед, който ровеше в контейнер за отпадъци.

Приближи се до него и попита:

— Здравей. Мога ли да ти задам един въпрос?

— Току-що го направи. — Черното му лице се намръщи.

— Моля?

Той отново започна да рови в боклука.

— Току-що зададе въпрос.

Сакс се засмя.

— Наблизо ли живееш?

— Саймън казва[7]. — Бездомникът намери половин сандвич и го пусна в торбата си. — Е, добре. Правя се на забавен. Живея в приют по-нататък по улицата. Или под моста. Зависи.

Ръцете, вратът и прасците, които мазните му дрехи не закриваха, бяха доста мускулести.

— Виждал ли си един висок и много слаб мъж да влиза в онази сграда преди няколко седмици? Или по някое друго време?

— Не. — Той отиде до друг контейнер.

Сакс и Пуласки го последваха.

— Сигурен ли си? — попита Рон. — Искаш ли да си помислиш пак?

— Вие попитахте дали съм го видял да влиза в сградата. Не. Не попитахте дали съм го виждал. Точка. Видях го. Саймън казва.

— Добре, виждал ли си го?

— Сега вече загряхте. Стоеше точно там. — Бездомникът посочи кръстовището отпред, в посоката, в която отиваха. — Кльощав, но яде като… Хамалите ядат ли? Не, те псуват. Комините пушат. Той ядеше нещо, дъвчеше и преглъщаше. Щях да го цапардосам, за да му гепя нещо. Но се отказах. Мърмореше под носа си. Като лапаш по този начин, изглеждаш лаком. Алчен. Гъл-гъл-гъл. Нямаше да измъкна нищо.

— Кога беше това?

— Преди известно време.

— Кога? Преди седмица? Няколко дни?

— Саймън казва.

— Какво имаш предвид под известно време?

— Десет-петнайсет.

— Дни?

— Минути. Той беше тук преди малко.

Господи!

Сакс разкопча якето си и огледа улицата. Пуласки също започна да се озърта бдително.

— Накъде отиде? — попита тя. — И не ми казвай Саймън казва.

— Само стоеше там. Аз отидох да търся разни неща и това беше всичко. Не го видях отново. Може да е тук, може да е там, може да е навсякъде.

Пуласки натискаше бутона на предавателя, прикрепен на рамото му. Поиска подкрепления и преди Сакс да му напомни да го направи, добави:

— Безшумна обсада. Заподозреният може да знае за присъствието ни. Край.

— Прието — чу се отговорът на фона на атмосферните смущения.

Амелия записа името на бездомника, което не беше Саймън. Благодари му и каза, че ще е най-добре да тръгва. Изкушаваше се да му даде двайсет долара, но ако се стигнеше до даване на показания в съда за присъствието на заподозрения, адвокатът на обвиняемия щеше да попита дали полицията му е платила.

— По-добре се върни в приюта. По-безопасно е.

— Слушам, мадам. Тъй вярно, полицай.

Той тръгна.

— Хей, виж — каза Рон Пуласки.

Бездомникът бавно се обърна. Пуласки сочеше нещо на улицата на няколко крачки от тях. Двайсетдоларова банкнота.

— Ти ли я изпусна? — попита Рон.

— Аз? Ха?

— Ако я вземем, ще трябва да докладваме за нея. Досадна работа.

— Глупости — каза бездомникът.

— Така е. Правила — включи се в играта Сакс.

— Ти я вземи. Който намери, печели.

— Мисля, че ще го направя — рече бездомникът. — Саймън казва. Има причина да намериш половин сандвич в боклука. Никой не изхвърля хубав сандвич. — Той взе парите с дългите си жилести пръсти и ги пъхна в джоба си.

Сакс кимна на Пуласки, оценявайки доброто дело. На нея не ѝ хрумна да го направи по този начин.

Мъжът тръгна, като мърмореше нещо под носа си.

— Кога мислиш, че ще дойдат? — попита Амелия.

— Подкрепленията ли? След осем-девет минути.

— Той не може да е отишъл много далеч. Да проверим земята за отпечатъци от стъпки и да видим накъде се е отправил заподозреният.

Те започнаха да вървят бавно, търсейки следи, като от време на време вдигаха глави, озъртайки се за заплаха.

Фактът, че Неизвестният заподозрян 40 все още не беше застрелял никого, не означаваше, че няма желание да опита да го направи.

19.

Том беше оставил Евърс Уитмор и Линкълн Райм пред сградата, където се намираше офисът на блогъра, чийто адрес беше открила Джулиет Арчър, и потегли да паркира микробуса, приспособен за инвалидна количка, на паркинг няколко преки по-нататък.

Адвокатът натисна още веднъж бутона на домофона. „Социално инженерство“ се намираше на последния етаж.

Пак не отговори никой.

— Може да продължим да търсим — каза Уитмор. — Сигурно и други хора са проучвали „Дейта Уайз“.

Райм обаче искаше човека, написал информацията, която беше открила Арчър. Искаше да знае какви точно атмосферни радиовълни са активирали контролера.

Вещо лице…

Идеално.

Уитмор огледа безлюдните улици.

— Може да оставим бележка, предполагам.

— Не — възрази Линкълн. — Той няма да се свърже с нас. Сега знаем къде работи. Хайде да дойдем пак утре. Може да…

— Какво беше това? — прекъсна го адвокатът.

Райм също чу стържене на подметка върху паважа. Зад ъгъла.

Линкълн знаеше, че Уитмор не показва чувствата си, но съдейки по нехарактерно стрелкащите се насам-натам очи на адвоката, разбра, че е обезпокоен.

Райм също се притесни.

Стъпките се промъкваха крадешком. Кварталът беше безлюден.

— Не съм се занимавал с криминална работа, но са стреляли по мен два пъти, докато съм водил граждански дела — каза Уитмор. — Извършителите не улучиха и двата пъти и може би са се опитвали само да ме сплашат. Но въпреки това преживяването беше неприятно.

По Линкълн също бяха стреляли и той беше на същото мнение.

Пак стържене.

Откъде? Райм нямаше представа.

— Освен това получих по пощата плъх с отрязана глава — продължи адвокатът. — Главата пристигна седмица по-късно с бележка, в която се настояваше да се оттегля от делото. — Той явно беше нервен, за да говори в такъв момент.

— Но не си го направил. — Линкълн оглеждаше улиците и сградите. Статистически кварталът не беше особено опасен, но ако крадец искаше лесно да обере някого, двамата бяха добър избор. Слаб адвокат с вид на интелектуалец и инвалид.

— Не — отвърна Уитмор. — Всъщност дадох да изследват плъха, намериха човешка ДНК и моят частен детектив взе проби от лични вещи на всички, свързани със случая. Оказа се, че гризачът е подарък от брата на подсъдимия. — Той се озърна отново.

Особено много го тревожеше един тъмен прозорец, въпреки че Райм можеше да му каже, че снайперистите не са главният риск. — Човек би си помислил, че братът е доста очевиден заподозрян. Той обаче явно смяташе, че ще се измъкне. Съдих го за умишлено нанасяне на емоционален стрес. В действителност не бях толкова стресиран, но се представих като убедителен свидетел. Съдебните заседатели проявиха съчувствие. Дадох показания, че сънувам кошмари за плъхове. Това беше вярно, но адвокатът на подсъдимия не се сети да попита кога. Последният път беше, когато бях на осем. Господин Райм, чухте ли пак онзи шум?

Линкълн кимна.

— Имате ли пистолет? — попита адвокатът.

Райм се обърна към него. Изражението му казваше: Приличам ли на стрелец, който може бързо да извади патлака?

И после се чуха още стъпки, които се приближаваха.

Линкълн наклони глава надясно и прошепна:

— Идва от онази посока.

Двамата останаха неподвижни за момент. От посоката, в която беше посочил Райм, се чу изтракване на метал.

Някой зареждаше патрон, преди да ги пребие и обере?

Или смяташе първо да стреля и след това да ги обере?

Време беше да тръгват. Райм направи знак с глава и Уитмор кимна. Линкълн можеше да се придвижи бързо към едно от оживените авенюта в посока север-юг, макар че се друсаше по паважа.

Той прошепна номера на Том в ухото на Уитмор.

— Изпратете му съобщение. Да ни посрещне една пряка на север, Бродуей.

Адвокатът го направи и пъхна телефона обратно в джоба си. С усилие избута тежката инвалидна количка на Райм на тротоара.

— Близо е — отново прошепна Линкълн. — По-живо.

Те тръгнаха по улицата покрай сградата с офисите.

Когато стигнаха до ъгъла и завиха, двамата мъже рязко спряха.

Гледаха право в дулото на пистолет.

— О, боже — промълви Уитмор.

Реакцията на Линкълн Райм беше по-спокойна.

— Сакс! Какво правиш тук, по дяволите?

20.

Амелия Сакс се втренчи изпитателно в Райм и Уитмор и се намръщи озадачено, а после пъхна ъгловатия австрийски пистолет „Глок“ обратно в пластмасовия кобур.

Намръщената ѝ гримаса. Тя се обърна надясно и извика:

— Рон! Чисто е!

Зад ъгъла се чуха стъпки. Пуласки се приближи и също прибра оръжието си в кобура.

— Линкълн! — възкликна той и хвърли любопитен поглед на адвоката.

Райм ги запозна.

— Какво правиш тук? — попита Рон.

— И аз те питам същото, новобранец.

Скоро изясниха въпроса. Райм и Сакс обясниха какво ги е довело до сградата на Ридж Стрийт в Долен Манхатън на съответните им мисии. Оказа се, че жертвата на Неизвестния заподозрян 40, по чиито следи вървеше Амелия от няколко седмици, Тод Уилямс, е блогърът, който беше написал информацията за опасностите от контролерите „Дейта Уайз 5000“. Тъй като Райм вече не се занимаваше с криминални разследвания, тя не беше споменала името на Уилямс, а само му беше разказала накратко за случая с Неизвестния заподозрян 40.

Сакс обясни, че двамата с Пуласки са попаднали на следа — заподозреният беше взел такси от Куинс до този район и шофьорът го беше видял да влиза през задната врата на тази сграда четири часа преди убийството на Уилямс.

— Уилямс е публикувал дълга статия за рисковете от един интелигентен контролер — същия вид, който мислим, че е предизвикал неизправност в ескалатора и вероятно е станал причина за отварянето на капака за поддръжка. Тъй като вдовицата не може да съди производителя на ескалатора, защото е фалирал, смятаме да заведем иск срещу фирмата, произвела контролера. Надявахме се да привлечем Уилямс като вещо лице или поне да поговорим с него и да ни каже повече за това как може да се повредят контролерите. Но сега…

— И ти ли мислиш същото като мен? — прекъсна го Сакс.

— Абсолютно. Твоят заподозрян прочита блога на Тод за контролера и решава, че това може да е готино оръжие за убийство.

Свързва се с Тод и се уговарят да се срещнат тук. Научава каквото му трябва, за да хакне контролера.

Сакс продължи да разказва вероятния сценарий:

— След това предлага да отидат в клуба „40 градуса север“. Преди обаче да стигнат дотам, дръпва Тод в строежа и го пребива до смърт с чук. Прави така, че да прилича на обир. Убива го там, не тук, за да съсредоточи разследването далеч от офиса на Уилямс.

— Не разбирам ясно мисълта ви, господин Райм — каза Уитмор.

— Амелия е преследвала извършителя в мола в Бруклин. Предположила е, че повредата на ескалатора там е случайно съвпадение.

— Но не е било — добави Сакс. — Неизвестният заподозрян 40 е знаел как да хакне контролера и да отвори капака нарочно.

— За да отвлече вниманието от себе си и да избяга? — попита Пуласки. — Кога те видя, че го следиш?

Райм смръщи лице заради погрешното мислене на младия мъж.

— Откъде е знаел, че в ескалатора има контролер „Дейта Уайз“?

Рон се изчерви.

— Да, разбира се. Не помислих. Планирал е всичко предварително. Отишъл е в мола, за да убие произволен човек или пък точно Фромър, като отвори капака за достъп.

Предавателят на Пуласки изпращя. Той отстъпи встрани, за да отговори на обаждането.

— Заподозреният е бил забелязан тук преди двайсетина минути — обясни Амелия на Райм и Уитмор. — Повикахме подкрепления. Затова извадихме оръжията си. Помислихме ви за него, когато ви чухме от другата страна на сградата.

Младият полицай отново се присъедини към тях.

— Една кола, патрулираща из квартала. Идват и други. Още няма следа от него.

— Възможно ли е да е в сградата? — попита Линкълн.

— Бездомникът каза, че е стоял на това кръстовище — отговори Сакс и посочи. — Вероятно би го видял, ако заподозреният беше дошъл насам.

— Любопитен съм, защо ще се връща тук? — попита Уитмор.

— Може би живее наблизо — отвърна Райм. Районът беше предимно търговски, но тук-там имаше по-нови — по-точно седемдесет и пет-осемдесетгодишни сгради с апартаменти.

— Или се тревожи, че не е прикрил достатъчно добре следите си, и се е върнал да търси улики. Видял ни е и е офейкал. — Сакс огледа сградата. — Провери дали не е влязъл с взлом, Рон.

Той обиколи постройката и се върна.

— Прозорците са непокътнати, но задната врата може би е разбита. Има драскотини.

Линкълн не можеше да усети тупкането на сърцето в безчувствените си гърди, но разбра какво се е случило по ускорения пулс в челото си.

— Ти каза, че търси улики, Сакс, но той може…

— Да е дошъл да ги унищожи! — Тя се завъртя към сградата.

В същия момент отвътре се чу глух тътен. Каквото и запалително устройство да беше поставил Неизвестният заподозрян 40, сигурно беше доста голямо. След секунди от разбитите от топлинната вълна прозорци започнаха да се вият пушек и пламъци.

Райм се нагълта с дим и пепел, закашля се силно и се помъчи да дръпне назад инвалидната си количка. Евърс Уитмор му помогна, като ритна кофа за боклук, която препречваше пътя за бягство на криминалиста. Рон Пуласки се обади на диспечера да изпрати пожарна кола.

Амелия Сакс хукна към предната врата на сградата, взе изкъртено паве и го използва да строши стъклото. Обърна се към Линкълн и извика:

— На кой етаж е офисът на блогъра?

— Недей, Сакс!

— На кой етаж?

— На последния — все още кашляйки, отвърна той.

Амелия се втурна вътре, вмъквайки се през острите стъкла на вратата, които изтракаха като зъби на акула.

* * *

Тя влиза?

Чудесно. Извадих късмет.

Моята полицайка, Червенокоска, крадлата на „Уайт Касъл“, няма представа, че в мазето са обхванати от пламъци пет галона нискооктанов бензин. Океан от огън. Сградата, която е суха като калифорнийска пиния, няма да издържи дълго.

Ами тя? Ще издържи ли дълго?

Връщах се у дома, в Челси. Щях да се отбия в някое интернет кафене, за да изпратя няколко имейла. Но реших да остана. Гледам през прозорец на коридор на петия етаж на изоставена жилищна сграда на отсрещната страна на улицата, няколко врати по-нататък. Лошо за живеене, добро за шпиониране. Приклякам и се смалявам, за да наблюдавам какво става долу.

Никой от тях не може да ме види тук.

Убеден съм.

Пък и никой не поглежда нагоре. Наоколо обикалят полицейски коли, но ченгетата оглеждат само улиците и тротоарите. Мислят си, че съм заминал. Защото кой на мое място би останал да чака?

Ами аз. За да видя кой точно ме преследва. И за да разбера кой ще се изпържи до смърт или ще се задуши благодарение на подаръка, който оставих. Пушекът от сградата се сгъстява все повече. Как ли диша Червенокоска? Как ли вижда?

Чувам сирени. Вой на пожарна кола. Обожавам този звук, който известява болка и скръб.

Ако всичко мине по план, дребните остатъци от улики, които оставих в офиса на Тод — колко съм немарлив — ще бъдат разтопени и от тях няма да остане нищо. От кукленските къщички на местопрестъпления на Франсес Лий знам колко издайнически могат да бъдат доказателствата… Хей, виж как Червенокоска сложи край на моите безценни хамбургери от „Уайт Касъл“.

Най-добре е да изгорят.

Да бъдат изпепелени до прах, до мазен пушек, вонящ на пластмаса.

Ами Червенокоска?

Не обичам да горя кости. Това не ме удовлетворява. Предпочитам да ги троша. Но както и да умре тя, все ще е добре. Изгоряла коса, кожа, плът и после костите. Чудесно. Стига да умре. И малко болка няма да е зле.

Пушекът се вие нагоре като огромна свинска опашка. Помощта ще дойде скоро. Но пожарът се разпалва хубаво.

Не съм близо до бушуващия огнен ад, но не съм и твърде далеч. Може би ще чуя писъците ѝ.

Малко вероятно, но надеждата крепи човека.

21.

Пушекът е влажен, пушекът е люспест, пушекът е същество, което пропълзява в тялото ти и те задушава отвътре.

Амелия Сакс присвиваше очи и се взираше през белите, после кафявите и накрая черните облаци, докато тичаше нагоре по стълбите към последния етаж на сградата, която загиваше от пожар в недрата си.

Трябваше да влезе в офиса на блогъра. Щом заподозреният си беше направил труда да разруши мястото, това означаваше, че вътре има улики. Нещо, което води до него или до бъдещи жертви.

Върви, каза си тя, повърна, изплю се и после изрече на глас заповедта.

Вратата беше заключена, разбира се. Затова заподозреният беше запалил пожара в мазето, което беше по-достъпно от стаята, която искаше да унищожи. Амелия блъсна вратата с рамо. Не, нямаше да успее да я разбие. Врати се разбиват с железни лостове, тарани и специални пушки, чиито патрони се изстрелват в пантите, не в ключалката. Но не можеш да разбиеш с ритници повечето дървени врати.

Около нея се събираше пушек. Горещината ставаше все по-нетърпима. Сакс се запрепъва към прозореца в коридора, вдигна крак и го ритна. За разлика от вратата долу, където останаха остри стъкла, прозорецът тук изчезна във водопад от парчета. В празното пространство се отвори дупка с формата на звезда. В коридора нахлу хладен въздух. Амелия вдъхна дълбоко, изпитвайки облекчение от кислорода, но по внезапно засилилото се бучене зад себе си разбра, че само е подхранила пламъците.

Погледна навън и надолу. Первазът не беше широк, но беше достатъчен. И прозорецът на офиса на блогъра се намираше само на пет-шест крачки от отворения правоъгълник, през който тя се провря. Зарадва се на чистия въздух и го пое дълбоко в парещите си дробове. Хвърли поглед към земята долу. Нямаше никого под нея. Намираше се в задната страна на сградата. Надяваше се, че Райм и другите чакат пожарната да дойде да потуши пламъците.

Да, Сакс чу сирени и мълчаливо им заповяда: Елате по-наблизо, ако обичате.

Погледна зад себе си. Облаците пушек се сгъстяваха. Сега всичките бяха черни. Нямаше бели или кафеникави.

Гърдите я боляха от кашляне и повръщане.

Качи се на перваза.

Първичният ѝ страх беше от затворени пространства, не от височини, и все пак не бързаше да полети от петнайсет метра към хлъзгавите павета. Первазът беше широк двайсетина сантиметра и трябваше да измине само два метра до офиса на Уилямс. По-добре беше без обувки, но трябваше да счупи прозореца, за да влезе вътре, и подът щеше да се осее с остри стъкла. Не събу обувките си.

Вървѝ. Няма време.

Телефонът ѝ иззвъня.

Едва ли беше възможно да отговори на обаждането в този момент.

Тя стъпи на перваза, хвана се за рамката на прозореца и обърна лице към външната стена на сградата. След това премести тежестта си върху пръстите на краката, вкопчи пръсти в шевовете между изцапаните със сажди тухли и се запромъква надясно. Китките ѝ потръпнаха от крампи.

От сградата се разнесе трясък. Срутваше се подпорна греда.

Лоша ли беше идеята?

Моментът не беше подходящ да си задава този въпрос.

Един метър, после втори и Сакс стигна до прозореца на Уилямс. Вътре се стелеше тънък пласт дим, но видимостта беше добра. Амелия хвана рамката, дръпна назад краката си и ритна. Стъклото се разби на хиляди парченца, които се посипаха на пода в малкия, тъмен кабинет.

Влизането вътре обаче се оказа по-сложно, отколкото предполагаше. Проблем с гравитацията. Сакс наведе глава и сви рамене. Задникът ѝ се подаде в празното пространство и започна да я тегли назад.

Не…

Поне ръцете ѝ държаха здраво рамката — там, където не бяха останали стъкла. Опитай странично. Амелия се изви надясно, провря вътре левия си крак и после премести тежестта си върху него. Протегна ръце и потърси нещо, за което да се хване. Докосна метален шкаф. Гладък, без дръжки. Сакс напипваше само едната му страна. Спомни си предаване за скално катерене по „Дискавъри Чанъл“ и си представи как катерачите вкопчват пръсти в мънички процепи и отпускат цялата си тежест. Тя премести ръката си към задната страна на шкафа, вмъкна пръсти между метала и стената и започна да прехвърля тежестта си вътре.

Повратна точка.

Няколко сантиметра. Запази равновесие.

Изтласкай се. Сега.

Амелия се прекатури в стаята и падна върху натрошените стъкла на пода.

Не се поряза. Е, поне нищо сериозно. Почувства болка в коляното — ставата, която я измъчваше с артрит допреди операцията. Сега болката се беше завърнала благодарение на падането. Сакс обаче се изправи и стъпи на проблемния крак. Движеше го свободно. Погледна пушека, който проникваше на кълба изпод вратата. В офиса беше горещо. Възможно ли беше пламъците да са се издигнали толкова бързо и да изгарят дъбовите дъски под краката ѝ?

Амелия се закашля силно. Намери неотворена бутилка минерална вода, отвъртя капачката и отпи. Пак се изплю.

Бързо огледа стаята и забеляза три шкафа и лавици, отрупани с хартия във всевъзможни форми — списания, вестници, разпечатки, бюлетини. Всичките силно запалими. Прерови ги и видя, че съдържат предимно статии на теми като опасностите от събирането на данни, нахлуването на властите в личния живот на хората и кражбата на самоличност. Не откри нищо, свързано с контролерите, за които бяха говорили Райм и Уитмор, нито нещо друго, което би мотивирало заподозрения да убие Уилямс.

Пламъците се промъкнаха изпод перваза на дюшемето в ъгъла. В отсрещната страна на стаята друг огнен език облиза кашон и без да се бави, го запали.

Сградата отново изскърца и лакът на вратата се разтопи и потече.

Амелия се стресна, когато чу друг звук. Прозорецът срещу онзи, през който се беше вмъкнала, в предната страна на сградата се разби. Сакс светкавично извади пистолета си, въпреки че го направи инстинктивно, защото знаеше, че новодошлият не е заплаха, а човек, на когото се надяваше за спасение. Тя кимна на пожарникарката, която безстрашно стоеше на стълбата, свързана с камион, спрял на дванайсет-тринайсет метра долу.

Жената насочи горната част на стълбата на трийсетина сантиметра от перваза на прозореца на офиса и извика:

— Сградата ще рухне всеки момент, детектив! Тръгвайте! Веднага!

Ако разполагаше с един час, Амелия щеше да прегледа документите и да открие нещо, което може би щеше да ги доведе до мотива на заподозрения, предишни и бъдещи жертви и самоличността му. Тя направи единственото възможно. Грабна лаптопа, изтръгна кабела за захранването и без да има време да отвинтва жиците, които го свързваха с монитора, ги сряза с джобния си нож.

— Оставете го — каза пожарникарката през маската на устата и носа си.

— Не мога — отвърна Сакс и забърза към прозореца.

— Ще ви трябват и двете ви ръце!

Постройката изскърца и подпорните ѝ греди се прекършиха.

Амелия стисна под мишница компютъра и се покачи на стълбата, използвайки само дясната си ръка. Кръстоса крака около ръба и стъпалото на стълбата. Всеки мускул в тялото ѝ се схвана. Но се държеше.

Операторът долу ги отдалечи от сградата. Офисът, от който Сакс се беше измъкнала преди секунди, изведнъж избухна в пламъци.

— Благодаря! — извика тя. Жената или не я чу заради бученето на огъня, или беше ядосана, че Амелия не я послуша, и не отговори.

Стълбата постепенно започна да се прибира. Намираха се на шест-седем метра над земята, когато се разтресе, и Сакс най-после беше принудена да пусне лаптопа, за да не полети към улицата.

Компютърът падна на тротоара и се отвори, разпръсквайки дъжд от пластмасови парчета и клавиши в десетина посоки.

* * *

Час по-късно Линкълн Райм и Джулиет Арчър бяха до една от масите за улики. Мел Купър беше наблизо. Евърс Уитмор стоеше в ъгъла и говореше едновременно по двата си мобилни телефона.

Те чакаха уликите от изгорялата сграда, която се беше срутила напълно в купчина от димящи отломки, разтопена пластмаса, стъкло и метал. Сакс беше поръчала багер да разкопае развалините и Райм се надяваше, че е останало нещо от запалителното устройство.

Рон Пуласки беше занесъл лаптопа в отдел „Компютърни престъпления“ в Главното управление на полицията с надеждата, че вертикалната каскада на Сакс не е била напразна. Родни Шарнек щеше да го прегледа и да прецени дали информацията може да се възстанови.

Външната врата се отвори и в дневната влезе още един човек. Лицето на Амелия Сакс беше изцапано със сажди и косата ѝ беше разрошена. Имаше две превръзки, вероятно върху порязвания. Все пак беше счупила три стъкла по време на драматичното си проникване в офиса на Уилямс.

Райм се изненада, че тя не е ранена по-сериозно. Не беше доволен, че Сакс не обърна внимание на предупреждението му и рискува. Но преди години двамата бяха сключили негласно споразумение. Тя полагаше енергични усилия да постигне целта си. Такава си беше.

Когото се движиш, не могат да те хванат.

Израз на баща ѝ и девизът в живота ѝ.

Амелия носеше малък кашон от мляко, който съдържаше улики от сградата, но много малко, както често се случва, когато местопрестъплението е унищожено от пламъци.

Тя се закашля и по лицето ѝ потекоха сълзи.

— Сакс, добре ли си? — попита Линкълн. Амелия беше отказала да отиде на преглед в спешното отделение и остана при опожарената постройка, за да направи оглед веднага щом пожарникарите разрешат, а Райм, Уитмор и Том се върнаха в дома на Линкълн.

— Само малко пушек, нищо особено. — Сакс продължи да кашля и даде кашона на Купър, който разгледа прозрачните найлонови пликчета.

— Това ли е всичко?

— Да.

Той отиде до хроматографа и започна да прави анализи. Амелия избърса очите си и погледна Джулиет Арчър. Райм осъзна, че те не се познават, и ги представи.

— Чувала съм много за вас — каза Арчър.

Сакс само кимна и разбира се, не подаде ръка.

— Вие сте стажантът, за който Линкълн каза, че ще дойде да помага.

Райм предположи, че е пропуснал да спомене, че Арчър е в инвалидна количка. Всъщност той не беше казал на Амелия нищо за студентката си, нито дори името и пола ѝ.

Сакс му хвърли бърз, загадъчен поглед, може би упрекващ, а може би не, и после се обърна към Джулиет.

— Приятно ми е да се запознаем.

Уитмор приключи с телефонните разговори.

— Детектив Сакс? Сигурна ли сте, че сте добре?

— Няма ми нищо.

— И през ум не ми е минавало, че когато ми се обадят да поема някое дело за неправомерно нанесени повреди, ще стане така.

— Оказва се, че твоят случай и нашият случай е един и същ — каза Райм на Сакс.

— Не разбирам съвсем какво става — обади се Мел Купър от мястото си пред газовия хроматограф с масспектрометър.

Линкълн обясни, че Неизвестният заподозрян 40 вероятно е прочел блога на Тод Уилямс и е решил да измъкне от него помощ, за да хакне контролера „Дейта Уайз“ и да го превърне в оръжие.

— Може би е казал на Уилямс, че иска да му помогне да разтръби колко опасни са тези устройства в условията на дигиталната общност, капитализма и други подобни щуротии. — Райм кимна към статията в блога, която все още беше на единия монитор. — Уилямс научава заподозрения как да хакне системата и онзи го убива. Уилямс е заменим.

— Освен това е бреме — добави Арчър. — Някой новинарски репортаж в пресата за произшествието с ескалатора може да спомене за контролера и Уилямс ще се досети кой стои в дъното.

Райм само кимна и продължи:

— Амелия го преследва в Бруклин и го проследява в мола, където той ще убие първата си жертва.

— Откъде знаем, че това е първата му жертва? — попита Джулиет.

Логичен въпрос.

— Уилямс е бил убит само преди няколко седмици и не си спомням репортажи по новините за съмнителна смърт, причинена от някакъв продукт — каза Линкълн. — Може да открием повече, но засега нека предположим, че жертвата с ескалатора е първата. Въпросът е дали ще е единствената? Или извършителят планира и други?

— И защо? — обади се адвокатът. — Какъв е мотивът му? Да използва контролер, за да убива — това е трудна работа.

— И е много по-рисковано — допълни Райм.

— И за него рискът е по-голям — каза едновременно с него Арчър.

Криминалистът се засмя.

— Е, не знаем защо и не ни интересува особено много. Когато го заловим, ще го попитаме. Кога ще бъде готов лаптопът, по дяволите?

— Рон каза, че може би до час.

— И къде е новобранецът? — измърмори Райм. — С онзи другия случай ли се занимава? Мисля, че той спомена Гутиерес.

— Така мисля.

— Гутиерес убиецът ли е или убитият?

— Извършителят — отговори Сакс. — Не знам защо претопля този случай.

— Е, и без него ще се справим…

Амелия насочи вниманието си към Линкълн.

— Сериозно ли говориш?

— За кое? — Райм изобщо не разбираше за какво намеква тя.

— „Ще се справим.“ Ще ни помогнеш ли? Сега случаят е криминален.

— Разбира се, че ще помогна.

На лицето ѝ разцъфна усмивка.

— Нямам избор — добави Райм. — Ще хванем заподозрения и тогава Санди Фромър ще съди него за неправомерно причинена смърт.

Линкълн си спомни какво беше казал Уитмор за външната намеса. Самият контролер не беше причината за смъртта на Грег Фромър, а това, че Неизвестният извършител 40 го беше хакнал. Все едно някой да среже маркуча на спирачките на кола и да убие шофьора. Производителят на автомобила не носеше отговорност.

Той погледна адвоката.

— Санди ще съди заподозрения, нали?

— Разбира се. Сценарият О. Джей Симпсън. Ако ни провърви, вашият заподозрян може да има пари.

— Не се връщам към полицейската работа, Сакс, но сега пътищата ни се пресичат.

Усмивката ѝ помръкна.

— Разбира се.

Мел Купър анализира уликите, които беше намерила, и попита:

— Място на произхода?

— Да.

При умишления палеж има много отличителни характеристики на избухването и разпространението на пламъците. Следователите се надяват да намерят най-добрите улики за извършителя на мястото на възникването.

Той започна да чете от монитора на газовия хроматограф с масспектрометър:

— Следи от восък, нискооктанов бензин — недостатъчно, за да ги свържем с определен производител — и памук, пластмаса и кибритени клечки.

— Бомба със свещ.

— Точно така.

Това елементарно, импровизирано взривно устройство можеше да се направи от бензин и свещ като детонатор.

Купър потвърди, че следата е толкова микроскопична, че не може да открие източника на никоя от другите съставки на самодейното взривно устройство на заподозрения. Точно както предполагаше Райм.

Телефонът на Сакс иззвъня. Тя се закашля и после отговори на обаждането.

— Ало? — Кимна и се заслуша. — Благодаря.

Линкълн разбра, че новината не е добра.

Амелия приключи разговора и се обърна към другите в стаята.

— Претърсили са квартала и са разпитали хората. Никой не го е виждал. Сигурно е избягал, след като е поставил бомбата.

Райм повдигна рамене. Не очакваше друго.

Минута по-късно последва още едно обаждане. От Родни Шарнек.

Линкълн се надяваше за най-доброто.

— Отговори — подаде команда той.

Отново се разнесе рок музика. Но само за миг. Преди Райм да успее да каже: „Изключи проклетата музика, моля“, полицаят намали звука.

— Линкълн.

— Родни, включил съм те на високоговорител. Слушат те… няколко души. Нямам време да ги изброявам. Може ли да се извлече информация от компютъра на Тод Уилямс?

Последва мълчание. Райм го прие като изненада.

— Разбира се. Падане като това е нищо. Може да пуснеш компютър от самолет и информацията пак ще оцелее. Черни кутии, нали се сещаш.

— Какво научи?

— Изглежда, че връзката между този Уилямс и вашия заподозрян е отскоро. Намерих няколко имейла, разменени между тях. Ще ви ги изпратя.

След минута на екрана се появи имейл. Те прочетоха първия прикрепен файл, който го придружаваше.

Здравей, Тод. Прочетох твой блог. И аз мисля по същия начин. Общество не върви на добре и електрониката и дигиталния свят го правят много по-опасно място, колкото треба да бъде. Треба да има начин системата да се промени. Парите са корена на злото както ти казваш. Искам да се опитам да помогна на твоя кауза. Може ли да се срещнем?

Н. П.

— Аха. Имаме инициали — отбеляза Арчър.

— Може би — отвърна Райм. — Продължавай, Родни.

— Вашият заподозрян използва анонимна имейл регистрация, непроследим айпи адрес. Уговорили са си среща в деня на убийството.

Купър прегледа имейла.

— Не е много умен. Вижте колко грешки, липса на запетаи и членуване. „Твой блог“ вместо „твоя“. „Треба“ вместо „трябва“.

— Не мисля, че е глупав — възрази Джулиет. — Смятам, че се преструва. Нарочно прави грешки. Твърде очевидни са. С изключение на тези грешки, останалото е правилно.

Линкълн се съгласи с нея.

— И програмата за коригиране би трябвало да сигнализира за грешките. Има я дори в мобилните телефони. Права си, той се преструва.

— А сега голямото откритие — продължи Шарнек. — Най-обезпокоителното откритие.

— Какво, господин Шарнек? — попита Уитмор.

— Четири часа преди убийството, по време на срещата между Тод и вашия заподозрян, предполагам, Тод е бил онлайн. Направил е две неща. Първо, купил е база данни. Използвал е Биткоин регистрация и я е купил от комерсиален събирач на данни. Представил се е за рекламна агенция — използвал действително съществуваща, с регистрация, която хакнал — и твърдял, че се нуждае от информацията за проучване на пазара. Контролерите „Дейта Уайз 5000“ са в дълъг списък на продукти.

— Колко са?

— Много. Около осемстотин различни продукта, близо три милиона бройки, изпратени в североизточната част на САЩ, включително в района на Ню Йорк. Някои не могат да причинят реална вреда, ако поеме контрол трета страна: компютри, принтери, лампи. Други може да бъдат смъртоносни: автомобили, влакове, асансьори, дефибрилатори, сърдечни монитори, пейсмейкъри, микровълнови фурни, електрически инструменти, пещи, кранове — големите, които се използват в строителството и на доковете. Предполагам, че шейсет процента от тях са опасни. Второто, което е купил, е база данни за купувачите на тези продукти. Някои са производители на оборудване. Като „Мидуест Кънвейънс“. Други са индивидуални потребители, които купуват интелигентни устройства. Имена и адреси. И пак предимно в Ню Йорк и Североизтока.

— Достъпна ли е тази информация? — попита Арчър.

Отново мълчание. Този път може би от учудване.

— Събирането на данни, госпожице…

— Арчър.

— Нямате представа какво знаят за вас събирачите на данни. Информацията се събира, защото ако си купите например интелигентна печка, започвате да получавате на имейла си реклами за други продукти, които може би са в един облак. Купувайки печката, вие се обявявате да бъдете включени в определени статистики.

— Тогава той преглежда списъка и намира опасен продукт с вграден „Дейта Уайз“ като ескалатора. Хаква го и чака — ако е свястно чудовище — да няма дете или бременна жена, които пътуват към втория етаж, и натиска бутона.

— Как го хаква? — попита Сакс. — Не може да е толкова лесно.

Този път нямаше мълчание. Имаше смях.

— Ами може ли да ви изнеса кратък урок за „Интернетът на нещата“ — име, което ненавиждам, но съществува.

— Ще ми хареса, ако наистина е кратък, Родни.

— Интелигентните продукти, от домашни лампи до онези, които току-що споменах, са с „вградени“ безжични вериги за връзка.

Райм си спомняше това от блога на Уилямс.

— Вградените устройства използват специални протоколи — да ги наречем правила, които управляват как компютърните устройства общуват с облака и помежду си в мрежите. Най-популярните протоколи са „Зиг Би“ и „Зед-Уейв“. Контролерът „Дейта Уайз“ и някои други фирми използват „Уай-Суифт“. Протоколите осигуряват шифроващи ключове, за да се погрижат да бъдат разпознавани само легитимни потребители и устройства, но има момент на уязвимост, докато печката или уебкамерата и мрежата се опитват да се ръкуват, така да се каже, и хакерите надушват това и се добират до ключа на мрежата. За да влошат нещата, производителите са алчни! Не се шокирайте. Новият софтуер изисква време да бъде написан, а високотехнологичните компании бързат да пуснат продуктите си на пазара. И това е проблем. Колкото повече се бавиш да започнеш да продаваш някой продукт, толкова по-голям е рискът да те изпреварят. Ето защо фирмите за интелигентни контролери използват съществуващия софтуер за тези вградени продукти — и имам предвид стар, древен софтуер. От ерата на динозаврите. Първите операционни системи „Уиндоус“ и „Епъл“ и някакъв отворен код, позволяващ достъп до софтуерния източник. Софтуерът е по-уязвим за експлойт на сигурността, отколкото ако фирмата напише нов код, специфичен за продуктите, в които е инсталиран интелигентният контролер.

— Експлойт? — попита Уитмор.

— Код, който се използва в хакерството. Намираш уязвимо място и го експлоатираш. Знаете ли за хакването на хладилника? Беше абсолютно страхотно. Производствена линия за интелигентни хладилници работи с някакъв стар софтуер, написан за персонални компютри. Хакери проникват вътре и превръщат контролера в спамбот. Хладилници из целия свят пишат и изпращат реклами за уголемяване на пениси и предложения за витамини на милиони адреси. Собствениците на продукта не разбират нищо.

— Компаниите, които произвеждат интелигентни контролери, не могат ли да ги защитят от хакери? — попита Арчър.

— Ами опитват се. Постоянно изпращат актуализации на сигурността. Налагало ли ви се е да чакате, когато включите персоналния си компютър, защото „Уиндоус“ инсталира актуализации на софтуера? Това вероятно е актуализация на сигурността. Понякога — като при Гугъл — те се изтеглят и инсталират автоматично. Обикновено вършат работа… докато някой хакер не измисли нов експлойт, разбира се.

— Заподозреният може ли да бъде проследен, докато е онлайн и манипулира продукта? — попита Райм.

— Възможно е. Ще трябва да говорите с производителя на контролера за това.

— Ще го направим. Благодаря, Родни.

Те затвориха.

— Ще накарам някой от Главното управление да ни намери номера за контакт с компанията, произвела контролера — каза Сакс и отстъпи встрани, за да се обади. Приключи разговора и добави: — Веднага ще се свържат с нас.

И после в дневната едновременно иззвъняха три телефона — на Сакс, на Уитмор и на Купър.

— Аха — рече Амелия, докато четеше съобщението. — Изглежда имаме мотив. — Екранът на телефона осветяваше лицето ѝ.

— Какво? — попита Линкълн.

— Помощничката ми е изпратила един текст — каза Уитмор. — Постинг в няколко вестника, онлайн издания. Някой претендира за заслугата за смъртта в ескалатора.

— Статията е качена тук — рече Купър и всички се обърнаха към монитора.

Ваша страст за вещи, предмети, за дрънкулки ще бъде смъртта на всички вас! Вие изоставихте истинските ценности и загубихте вашия безценен „контрол“, който се случва, когато не използвате разумно данните. Вие отхвърлихте любовта на семейство и приятели зареди пристрастяването си към вещите. Искате да притежавате все повече и повече, докато скоро вещите ще притежават ВАС и със студена, стоманена целувка ще ви изпратят в ада.

Народен пазител

Райм спомена, че имейлът на неизвестния заподозрян до Тод Уилямс е подписан Н. П.

— От същия човек ли е? — попита Купър.

Странно беше колко много хора си приписваха заслугата за престъпления, с които нямат нищо общо.

— Сигурен съм, че е от него — отговори Линкълн.

— Как разбра? — попита Арчър и после се досети. — Разбира се, думата „контрол“. Беше в кавички. И споменаването на „разумно“ и „данни“.

— Именно. Хакването на „Дейта Уайз“ не е публична информация. Само нашият заподозрян знае за нея. И някои от същите умишлени граматически и стилистични грешки — „ваша страст“ и „който се случва“.

— Хайде да проверим дали го е правил и преди… — предложи Сакс, влезе в интернет и започна да търси. След няколко минути каза: — В НИЦП няма нищо. — Националният информационен център за престъпността съдържаше съдебни заповеди и постановления и информация за профилите на десетки хиляди лица в Съединените щати и някои чужди страни. Амелия добави, че в популярните печатни издания не се съобщава за активистки групировки, които планират атаки, подобни на извършените от Неизвестния заподозрян 40, нито пък някъде се споменава за „Народен пазител“.

Райм осъзна, че Джулиет Арчър се е отделила от другите и гледа екрана на единия компютър.

— Намерих го! — извика тя.

— Какво? — рязко попита Линкълн, раздразнен, че няма нови улики в едно разследване, в което заподозреният вероятно е взел на прицел още мишени.

— Фирмата, производител на контролера. „Микросистеми“, нали? — Арчър се обърна към другите и кимна към екрана. — Това е директният телефон на главния изпълнителен директор Виней Чауцари.

— Как го направи? — попита Сакс, ядосана, че помощта на Нюйоркската полиция, която беше поискала, не пристигна толкова бързо и че тази аматьорка ги изпревари.

— Само малко детективска работа — отговори Джулиет.

— Хайде да говорим с него — предложи Райм.

Сакс набра номера на телефона си и доколкото разбра Линкълн, явно се свърза с помощник на Чаудари. След като Амелия обясни, езикът на тялото ѝ показа изненада, която предполагаше, че говори със самия изпълнителен директор. Тя затвори и каза, че той е готов да разговаря с тях, но в момента не е свободен. Щял да бъде на разположение след около четиридесет и пет минути.

Вероятно след като събере адвокатите си и уговорят отбранителна стратегия за вражеските набези.

22.

— Какво става, сержант? — ясно се чу в слушалката на полицая.

Полицейският микробус за тактическо наблюдение, днес замаскиран като превозно средство на водопроводна фирма, беше спрял от другата страна на улицата срещу бара и сержант Джо Райли добре виждаше какво става в заведението.

— Двамата седят и пият бира, сякаш нямат никакви грижи на света — отговори той. Райли беше с прошарена коса, възпълен полицай от отдел „Наркотици“, ръководител на програмата „Да изчистим улиците от наркотиците“, откакто беше започнала преди години. Навремето предавателите пращяха като намачкана восъчна хартия. Истинско чудо беше, че изобщо успяваха да координират арестите. Сега всичко беше дигитално, с висока разделителна способност, сякаш полицаят от тактическия екип, с когото разговаряше, беше само на няколко крачки, а не в ресторант на отсрещната страна на улицата в този западнал и съмнителен бруклински квартал.

Райли не беше сам в микробуса. На контролното табло на камерата до него седеше надута и превзета, яка, възпълна полицайка афроамериканка, факир по електронните очи и уши, макар че си беше сложила твърде много парфюм.

— Оръжия? — попита гласът в ухото му. Тактическият екип под прикритие беше на половин пряка от бар „Ричи“ в Бедфорд-Стайвесънт и по-добре да бяха поръчали пицата калцоне, която Райли им беше казал да му донесат. И без спанак. С шунка и швейцарско сирене. И безалкохолно. Диетично.

Райли се втренчи в изображението на екрана на двамата пиячи на бира, които наблюдаваха. Полицайката поклати глава.

— Не виждам — отвърна Райли.

Това, разбира се, не означаваше, че двамата не са въоръжени до зъби.

— Само двамата ли са?

— Да. — Райли се протегна. Надяваше се, че наблюдението не е загуба на време. Имаха надеждна разузнавателна информация, че някакъв високопоставен задник от банда в Доминиканската република ще се срещне с местен бандит в „Ричи“. Може би щяха да си разменят нещо голямо. Доминиканецът обаче закъсняваше и хлапакът — кльощав и нервен — седеше с някакъв неизвестен тип, млад бял мъж, който също нервничеше.

Полицаят от тактическия екип отпи глътка от нещо, млясна шумно и попита:

— С колко закъснява Голямото момче?

Доминиканецът не само беше високопоставен в групировката, но и тежеше над сто и тридесет килограма.

— Половин час. — Райли погледна часовника си. — Четиридесет минути.

— Няма да дойде — измърмори другото ченге. Сега дъвчеше нещо.

Райли предполагаше, че отсъствието на бандита не се дължи на страх. Наркопласьорите на неговото ниво бяха много, много заети.

— Сигурен ли си, че непознатият с него не е от бандата на доминиканеца?

Райли се засмя.

— Ако времената не са станали толкова тежки за тях, че да наемат момчета от църковен хор, при това бели. А не са я закъсали чак дотам.

— Имаш ли представа кой може да е?

— Не. Русокос, метър и осемдесет, адски кльощав. — Райли внимателно огледа лицето на мъжа. — Знаеш ли, изглежда странен.

— В какъв смисъл? — попита полицаят от тактическия екип, докато дъвчеше.

Мамка му, искам си пицата калцоне.

— Нервен е.

— Видя ли те, сержант?

— Седя в шибан микробус на водопроводна фирма на улица в Бруклин, която е пълна с магазини за водопроводни стоки. Обективът на камерата е голям колкото пишката на котарака ти.

— Нямам котарак.

— Не, не ме е видял, но сякаш не му се иска да е с нашето момче.

— Че кой би искал?

Уместен въпрос. Алфонсо Гравита — или Алфо, но по-популярно Алпо — беше голям боклук. Дребният дилър беше извадил късмета да не го арестуват, но имаше амбицията да се издигне и да разшири уличния си бизнес от минимаркета, в който висеше в Оуигън Хил, до Бедфорд-Стайвесънт и Браунсвил.

— Почакай. — Райли седна по-изправено.

— Дойде ли доминиканецът?

— Не. Но Алпо и приятелчето му… Почакай, става нещо.

— Какво? — Ченгето спря да дъвче.

— Прилича на размяна… Увеличи — каза Райли на напарфюмираната полицайка до него.

Тя увеличи образа, за да обхване всичко, което правеха Алпо и русокосият. Алпо се озърташе и ровеше в джоба си. Русокосият също. И после дланите им се допряха.

— Имаше размяна.

— На какво?

— Мамка му. Доста банкноти. Но не видях продукта. Ти видя ли го?

— Не — отговори полицайката. Райли си помисли, че парфюмът ѝ ухае на гардения, въпреки че нямаше представа как миришат и изглеждат гардениите.

— Ти си на ход, сержант — каза ченгето от тактическия екип.

Райли се колебаеше. Току-що бяха видели незаконна сделка с наркотици. Можеше да се приберат с два трофея. Щеше да е по-хитро да заловят бялото момче само навън, за да оставят Алпо в играта. Щяха да запишат поне един арест като своя заслуга, ако не можеха да се върнат в Седемдесет и трети участък със закопчания с белезници доминиканец. Освен това младият мъж можеше да има информация за доминиканския бос. Можеше да притиснат нервния малък мухльо, докато изпее всичко.

Или пък да подминат случая. Сделката очевидно не беше толкова голяма. Русокосият можеше да си тръгне, а важната клечка можеше да се появи.

— Там ли са още, седят ли?

— Да.

— Ще влизаме ли?

— Не. Не искам да изпусна връзката на Алпо с нашите приятели от Доминиканската република. Може да приберете другия, ако си тръгне. А дотогава чакайте.

— Доминиканецът закъснява с петдесет минути.

Райли взе решение.

— Добре, ще ти кажа какво ще направим. Но ми отговори на един въпрос: поръча ли ми пица калцоне?

* * *

— Знаем, че той отново ще убие някого — заяви Линкълн Райм. — Искам да изпратим съобщение до всички участъци и пожарни. Трябва да ни уведомят за всеки привидно нещастен случай, свързан с продукт. Статистика. Веднага. Незабавно.

Мел Купър каза, че ще се погрижи за това, и извади телефона си с жест, с който би измъкнал малкия револвер, който носеше по старомодния начин на кръста си.

Сакс получи съобщение и погледна телефона си.

— Фирмата, производител на контролера. Искат да разговаряме.

— Или да ни кажат в очите, че няма да ни съдействат — обади се Арчър.

Райм си помисли, че тя е доста схватлива в следователската работа, и извика Том да включи връзката по Скайп.

В стаята скоро започна да пулсира характерният сигнал на сърдечен ритъм на приложението и минута по-късно екранът оживя.

Отбраната не беше многочислена. На екрана се появиха само двама души от „Микросистеми“. Единият беше самият Виней Парт Чаудари. Приличаше на южноазиатец и имаше властен вид. Носеше риза без якичка и стилни очила с метални рамки.

Другият беше блед, едър и набит мъж на петдесет и няколко години. Вероятно адвокатът. Беше с костюм, без вратовръзка.

Двамата седяха в безупречно чист кабинет, пред маса, върху която бяха поставени два монитора. На стената зад тях имаше петно от розова и синя боя. Отначало Райм си помисли, че това е картина, но после видя, че е направено върху стената. Може би беше стилизиран вариант на логото на компанията.

— Аз съм Амелия Сакс, детектив от Нюйоркската полиция. Говорихме преди малко. Това е Линкълн Райм, консултант по криминалистика, който помага в нашия случай. — Бяха само двамата. Райм беше решил, че фирмата няма да бъде толкова отзивчива, ако присъстват повече хора, въпреки че компанията не беше мишена на съдебен спор.

— Аз съм Виней Чаудари, президент и главен изпълнителен директор. Това е Стайли Фрост, нашият главен юрисконсулт. — Гласът му беше приятен и спокоен. Говореше монотонно. Не изглеждаше уплашен. Райм предполагаше, че всички хора, които струват четиридесет милиарда долара, не се страхуват.

— За престъпление, свързано с някой от нашите продукти ли става дума? — попита Фрост.

— Да. Вашият интелигентен контролер „Дейта Уайз 5000“. Някой тук в Ню Йорк умишлено е изпратил сигнал до едно от тези устройства, инсталирано в ескалатор на „Мидуест Кънвейънс“, и е активирал капака за под дръжка. Вътре падна човек и загина.

— Чух за нещастния случай, разбира се — каза Чаудари. — Не знаех обаче, че е предизвикан умишлено. Колко ужасно. Длъжен съм да отбележа, че казахме на „Мидуест“ да използват „Дейта Уайз“ единствено за изтегляне на диагностика и данни за поддръжката и за аварийно изключване. Не за да позволяват достъп.

— Имаме кореспонденция, която показва това — добави юрисконсултът.

— И контролерите на „Мидуест Кънвейънс“ бяха инсталирани преди няколко години — продължи главният изпълнителен директор. — Оттогава сме изпратили на фирмата четиридесет-петдесет актуализации на сигурността. Би трябвало да са могли да се предпазят от хакера. Ако не са ги инсталирали веднага, тогава не можем да направим нищо.

— Не става дума, че вие сте отговорни — обади се Райм. — Преследваме хакера, не вас.

— Как ви беше името, извинете? — попита Чаудари.

— Линкълн Райм.

— Мисля, че съм чувал за вас. Във вестниците или по телевизията.

— Възможно е. И така, заподозреният е научил как да проникне вътре от човек, който е писал блог по въпроса.

Президентът на компанията кимна.

— Вероятно имате предвид блога „Социално инженерство“.

— Да.

— Блогърът е използвал стар модел и нарочно не е изтеглил и не е инсталирал актуализациите на сигурността. Ако го беше направил „Дейта Уайз“ никога нямаше да покаже неизправност. Но той, разбира се, не споменава за това в блога си. Много по-сензационно е да предположиш, че всяко тринайсетгодишно хлапе може да извърши експлойт. Получаваш много повече резултати в интернет за блога си, когато развееш бойното знаме на нарушаването на личното пространство и техническите неизправности. „Дейта Уайз“ има далеч по-малко уязвими места от деветдесет процента от всички системи на пазара.

— Работим с фирма на етични хакери, които проникват в компютърни системи, за да проверят сигурността им — добави Фрост. — Знаете ли термина?

— Досещаме се — отвърна Сакс.

— Те по цял ден търсят начини да хакнат сървърите на „Дейта Уайз“, които използват нашите клиенти. Открият ли дори намек за експлойт, изпращаме актуализация. Ако блогърът беше инсталирал актуализациите, хакерът нямаше да проникне вътре. Какво каза той за това?

— Опасявам се, че нашият заподозрян го е убил, след като е научил как да хакне системата.

— Не! — възкликна Чаудари.

— Вярно е.

— Много съжалявам. Какъв ужас!

— Лицето, което издирваме, има списък с продукти, които използват вашия контролер, и на хора и фирми, които са купили тези продукти — продължи Райм. — Много дълъг списък.

— Минаха няколко години.

Юрисконсултът се обърна към директора, без да каже нищо, но вероятно изпращайки му сигнал да не намеква за нетната стойност на компанията, въпреки че не ставаше въпрос за евентуална отговорност.

— Всичко е наред — каза му Чаудари. — Искам да помогна.

— И имаме причина да смятаме, че той ще убие още някого — подчерта Линкълн.

Чаудари се намръщи.

— Нарочно? Но защо, за бога?

— Може да се каже, че е домашен терорист — отговори Амелия. — Мрази консуматорството. Може би капитализма като цяло. Изпратил е гневни имейли до различни новинарски станции. Сигурна съм, че ще ги намерите. Нарича се „Народен пазител“.

— Но… психопат ли е? — попита Чаудари.

— Не знаем какъв е — нетърпеливо отговори Райм. — А сега, защо се обаждаме. Бих искал да знам няколко неща. Първо, възможно ли е да се проследи физическото му местоположение, докато той манипулира някой продукт? И изглежда иска да бъде наблизо, за да види произшествието и да прецени точно кога да активира контролера. И още един въпрос: възможно ли е да се установи самоличността му?

— Техническо проследяване, да — отговори Чаудари. — Но това пак е работа на производителя — на уебкамерите, на печките, на автомобилите. Не можем да го направим с нашето оборудване. Ние произвеждаме само хардуера на контролера и пишем програмното осигуряване — софтуера в контролерите. Той ще хакне системата чрез облачните сървъри на клиентите ни.

— Така казват и от техническия отдел на полицията — потвърди Райм.

— Тогава, ако знаете предварително в кой уред или устройство се е прицелил, компанията производител може да проследи местоположението му. Но не знам как ще откриете печката или бойлера, който е набелязал. И дори да го направите, той ще използва проксита, за да се регистрира в облака. Трябва да ги идентифицирате. И накрая, ще разполагате само със секунди да разберете това, преди той да се изключи и да угаси компютъра си след хакването. Колкото до самоличността му, този човек явно е умен и използва телефони за еднократна употреба, измислени регистрации или компютри и анонимни проксита или виртуални частни мрежи.

Положението беше по-обезкуражаващо, отколкото предполагаше Линкълн.

— Добре — каза той. — И още нещо. Има ли мерки за сигурност, които вие можете да вземете, за да му попречите да получи достъп?

— Разбира се. Производителите на вградените продукти — печки, системи за отопление, вентилация и климатизация, медицинско оборудване, ескалатори — трябва само да инсталират актуализациите на сигурността, които им изпращаме. От блога знаем как онзи човек… Как му беше името?

— Тод Уилямс.

— Как е извършил експлойта. Да, имаше уязвимо място. Оправихме го за един ден и разпространихме актуализациите. Това беше преди месец. Може би повече.

— Защо „Мидуест Кънвейънс“ не са ги инсталирали?

— Някои фирми не актуализират софтуера си от мързел, а понякога са твърде заети. Актуализирането изисква рестартиране на компютъра и често смяна на паролата. Известно време целият облак трябва да бъде офлайн. Клиентите им не са доволни от прекъсването на услугата. Свикнат ли хората с някакво удобство, невъзможно е да им го отнемеш. Да угасиш дистанционно лампите, ако си забравил, когато си отивал на почивка? Да наблюдаваш детегледачката в реално време? Преди десетина години това не беше възможност за избор. И през ум не ти минаваше, че може да го правиш. Но сега? Всеки, който има интелигентен продукт, очаква, че устройството ще работи безотказно. В противен случай отива в друга фирма.

— Казахте, че няма да отнеме много време.

Чаудари се усмихна.

— Изучаването на психологията на потребителите е интересна тема. Разочарованията се помнят. Лоялността се сменя за милисекунди. А сега, господин Райм и детектив…

— Сакс.

— Трябва да отивам на съвещание. Но преди това ще изпратим на всички наши клиенти още един линк за актуализация на сигурността заедно със съобщение, с което ще им напомним, че трябва да я инсталират. Може би е застрашен човешки живот.

— Благодаря — каза Амелия.

— Желая ви успех. Ако можем да помогнем, моля, обадете се.

Уебкамерата се изключи. Райм и Сакс повикаха останалите от екипа и им обясниха какво е казал Чаудари.

Информацията можеше да осуети някои от бъдещите атаки на Неизвестния заподозрян 40, но не помагаше да бъде открит.

Линкълн погледна бялата дъска, на която с Арчър и Уитмор бяха записали всичко по случая „Мидуест Кънвейънс“.

— Искам да сравним информацията си, Сакс. Да видим с какви улики разполагаме.

Вместо да пренесе табла̀та с данните за Неизвестния заподозрян 40 от бойния щаб на Главното управление в дневната на Райм, Амелия помоли един помощник от Криминалния отдел да им направи снимки и да ги изпрати по имейла. Фотографиите пристигнаха за секунди.

Сакс преписа детайлите на местопрестъпленията на бялата дъска на Линкълн и добави онова, което бяха научили от компютъра на Уилямс. След това екипът ги прегледа.

Райм видя, че Сакс се втренчи в таблицата. Показалецът и палецът на дясната ѝ ръка неволно въртяха пръстена ѝ със синия камък. Тя поклати глава и измърмори:

— Все още чакаме анализа на стърготините, лака, ДНК-то и пръстовите отпечатъци от салфетките. Криминалистите от лабораторията в Куинс така и не ни се обадиха. — Амелия го погледна хладно, сякаш Линкълн беше виновен за забавянето. И може би донякъде беше така, защото той беше отвлякъл Мел Купър.

— Дай да видя микроснимките на стърготините — каза Линкълн.

Сакс влезе в интернет, в сигурната база данни на лабораторията по криминалистика, написа номера на случая и отвори на екрана изображенията.

Райм ги разгледа.

— Според мен е махагон. Мел, какво ще кажеш?

Експертът хвърли един поглед и отвърна:

— Деветдесет и девет процента. Да.

— Сакс, ти беше права. Вината е моя, че го отмъкнах под носа ти. — Линкълн го каза с шеговит тон, но Амелия не отговори и той продължи: — Права си и за шкуренето. Частиците не са от рязане с трион. Това предполага фино обработване на дърво. — Сакс си го записа, а Райм добави: — Нямам представа какъв е лакът. Не съществува такава база данни. Ще трябва да изчакаме какво ще кажат анализаторите. Каква е историята със салфетките?

Амелия обясни за уликата от „Уайт Касъл“.

— Не знам защо се бавят толкова много да ги анализират за ДНК и пръстови отпечатъци, по дяволите. — Тя извади телефона си и се обади в лабораторията в Куинс. Проведе кратък разговор и затвори, а после се намръщи. — Бавят се, защото са ги изгубили.

— Какво? — учуди се Купър.

— Някой е изгубил салфетките. Изглежда, че са ги надписали погрешно. В момента проверяват.

Райм знаеше, че търсенето ще е трудно. Имаше няколко стаи с веществени доказателства, които съдържаха стотици хиляди улики. Все едно да търсиш игла в купчина игли, както се беше изразил някой.

— Дано да го уволнят — троснато каза той.

Прегледа таблицата, обръщайки внимание на новите данни. Неизвестният заподозрян беше или голям късметлия, или изключително внимателен. Уликите не показваха ясно нито къде може да живее или да работи, нито къде може да нанесе следващия си удар, при положение че той е пренесъл някои от микроследите, докато преценява коя да е следващата му жертва.

Местопрестъпление: Клинтън Плейс 151, Манхатън, строеж, близо до „40 градуса север“ (нощен клуб)

— Престъпления: убийство, нападение.

— Жертва: Тод Уилямс, 29 г., писател, блогър, социални теми.

— Причина за смъртта: удар с тъп предмет, вероятно чук със заоблен връх (неопределена търговска марка).

— Мотив: грабеж. Кредитни/дебитни карти още неизползвани.

Улики:

— Няма пръстови отпечатъци

— Стрък трева

— Следи:

—> Фенол.

—> Моторно масло.

Профил на заподозрения (Неизвестен извършител 40):

— Карирано сако (зелено), бейзболна шапка на „Брейвс“.

— Бял мъж.

— Висок 1,85-1,90 м.

— Слаб (64-65 кг)

— Дълги крака и пръсти

— Нямаме данни как изглежда лицето му.

Местопрестъпление: Мол „Хайтс Вю“, Бруклин

— Престъпление: убийство, бягство от арест.

— Жертва: Грег Фромър, 44 г., продавач в „Хубави дамски обувки“ в мола. Служител в магазин, напуснал „Горивни системи Патерсън“ като директор по продажбите. Ще се опитаме да докажем, че е смятал да се върне на подобна или на друга високоплатена работа.

— Причина за смъртта: Загуба на кръв, травми на вътрешни органи.

Начин на настъпване на смъртта:

— Неизвестният заподозрян 40 хаква контролер „Дейта Уайз 5000“ на „Микросистеми“ и отваря дистанционно капака за поддръжка.

— Обсъждане с директори на „Микросистеми“.

— Проследяване на сигнала: може да го прави само съответният производител. Трудно.

— Вероятно е невъзможно да бъде идентифициран.

— Опасността от хакване може да бъде сведена до минимум, като компаниите инсталират актуализации на сигурността. „Микросистеми“ изпраща предупреждения да го правят.

Улики:

— ДНК, няма съвпадение в базата данни СКИД.

— Недостатъчно пръстови отпечатъци за идентификация.

— Отпечатък от обувка, вероятно размерът на заподозрения, № 48, „Рийбок“. „Дейли Къшън 2.0“.

— Проби от пръст, вероятно от заподозрения; съдържат кристалинни алумино-силициеви глини: монтморилонит, илит, вермикулит, хлорит, каолинит. И органични колоиди. Веществото вероятно е хумус. Не се среща в тази част на Бруклин.

— Динитроанилин (използва се в бои, пестициди, експлозиви).

— Амониев нитрат (изкуствен тор, експлозиви)

— В съчетание с моторно масло на местопрестъплението на Клинтън Плейс: вероятно прави бомба?

— Още фенол (използва се в производството на пластмаси, като поликарбонати, смоли и найлон, аспирин, балсамираща течност, козметика, лекарства за враснали в плътта нокти; заподозреният има големи крака — проблеми с ноктите?)

— Талк, минерално масло/течен парафин, цинков стеарат, стеаринова киселина, ланолин, цетилов спирт, триетаноламин, РЕО-12 лаурат, минерален спирт, метилпарабен, пропилпарабен, титаниев диоксид.

— Грим? Не е определена търговската марка. Анализът да се върне.

— Метални стружки, микроскопични, стомана, вероятно от наточване на нож.

— Стърготини. Да се определи видът дърво. От шкурене, не от рязане (с трион).

— Органохлорин и бензоена киселина. Токсини. (Инсектициди, отрови, използвани като оръжия?)

— Ацетон, етер, циклохексан, естествен каучук, целулоза (вероятно лак). Да се определи производителят

— Салфетките от „Уайт Касъл“ са изчезнали от лабораторията по криминалистика.

— Основания в гражданско дело за смъртта на Грег Фромър.

— Дело по Закона за гражданскоправната отговорност за неправомерно причиняване на смърт, морални щети и телесни повреди.

— Вреди, причинени от продукт/Строга отговорност за продукта.

— Небрежност.

— Нарушение на спецификациите в гаранцията.

— Повреди: обезщетение за болка и страдания, наказателни.

— Ответник: Неизвестният заподозрян 40.

Факти, свързани със злополуката:

— Капакът за поддръжка се отваря, жертвата пада в зъбните колела. Отваря се около четиридесет сантиметра.

— Капакът тежи деветнайсет килограма, острите зъбци са допринесли за нараняването и смъртта.

— Капакът е обезопасен с резе. На пружини. Отваря се по неизвестна причина.

— Причини за неизправността?

— Външна намеса — Неизвестният заподозрян 40 е хакнал контролер „Дейта Уайз“.

— На този етап нямаме достъп до докладите и данните на Следствения отдел и пожарната.

— На този етап нямаме достъп до повредилия се ескалатор (иззет от Следствения отдел).

Местопрестъпление: ресторант „Уайт Касъл“, бул. „Астория“, Астория, Куинс

— Връзка със случая: заподозреният се храни редовно тук.

Допълнителни елементи към профила на заподозрения:

— Яде 10-15 сандвича на един път.

— Пазарувал е най-малко веднъж, когато се е хранил тук. Носил е бял найлонов плик с нещо тежко вътре. Метално?

— Насочил се е на север и е пресякъл улицата (към автобус/влак/метро?). Няма следа, че притежава или кара автомобил.

— Свидетелите не са видели добре лицето му, вероятно няма брада или мустаци.

— Бял, блед, може би оредяла коса или къса подстрижка.

— Използвал е такси на бул. „Астория“, може би в деня на убийството на Тод Уилямс. Чакам обаждане от собственика на фирмата за нелегални таксита. Фирмата съобщи за крайната дестинация.

Местопрестъпление: Ридж Стрийт 348, Манхатън

— Престъпление: умишлен палеж.

— Жертва: няма.

— Връзка със случая: Неизвестният заподозрян 40 е същият човек, който е причинил смъртта на Грег Фромър, като умишлено е отворил капака за поддръжка на ескалатор на „Мидуест Кънвейънс“ в мол „Хайтс Вю“, Бруклин. Срещнал се е с Тод Уилямс и е научил как да хакне интелигентен контролер „Дейта Уайз“, който е предизвикал злополуката с ескалатора.

— В нощта на смъртта на Уилямс заподозреният е взел два списъка от него.

— База данни на всички продукти с вградени контролери

— Потребители, които са си купили някои от тези продукти.

— Допълнителни елементи към профила на заподозрения:

— Поства манифест под името Народен пазител. Домашен тероризъм, атака срещу крайното консуматорството.

— Постингът не може да бъде проследен

— Умишлени граматически грешки. Вероятно е интелигентен.

Улики:

— Импровизирано експлозивно устройство

— Восък, нискооктанов бензин, памук, пластмаса, кибритени клечки. Бомба със свещ. Елементите са непроследими.

* * *

Значи това е домът ѝ.

На Червенокоска.

Амелия Сакс, Безочливата.

Безочливата, която не беше така любезна да изгори до смърт в сградата с офиса на Тод Уилямс.

Намирам се на отсрещната страна на улицата срещу дома ѝ в Бруклин. Облечен съм в работнически дрехи, гащеризон, за да не привличам внимание. Уморен съм в края на този дълъг, дълъг работен ден (и въпреки че в момента се преструвам, умората е неподправена). Държа кафе в едната си ръка и мобилен телефон в другата и се правя, че чета съобщения, макар че всъщност чета колко добре е приета в пресата моята писмена тирада срещу консуматорството. Еха, дори имам няколко харесвания!

Внимателно оглеждам къщата на Червенокоска. Една от Безочливите. Да, такава е и ще страда заради това, но аз малко омекнах (сандвичите на „Уайт Касъл“ от отделението за замразени храни не са лоши) и реших, че Червенокоска не е садистка. Тя е Безочлива със сърце. Момиче, което ако поканя на среща, няма да се изсмее в лицето ми и да изръси поток от обидни думи като Върлина и Чувал с кокали. Червенокоска ще се изчерви, ще запази красивата усмивка на красивото си лице и ще отговори: „Съжалявам. Имам други планове“.

Може и да има, може и да няма. Това обаче не е въпросът. Лошото, абсолютно най-лошото ще е изчервяването и престорената формална усмивка — върхът на айсберга на неудобството, което съм ѝ причинил. Сякаш съм се опитал да спася пеперуда и неволно съм я смачкал, а мъртвото ѝ тяло лежи в ръцете ми, искрящо от синкав и златист прашец от прекършените ѝ криле.

Това би било най-лошото. Да ме накара да се почувствам два пъти по-лош.

Безочлива със сърце…

Ето защо, когато погубя живота на Червенокоска, вероятно ще изпитам известно съжаление. Мисля обаче, че ще е мимолетно, и се връщам към предстоящата задача.

Хубава къща. Старовремска, типично бруклинска. Класическа. Амелия Сакс. Немско име, предполагам. Тя не прилича на германка, но всъщност не знам как изглеждат германките. Амелия Сакс няма сплетени руси коси и сини арийски очи.

Чудя се какво да направя с нея. Червенокоска не притежава продукти с контролери „Дейта Уайз 5000“ в дома си. Поне аз не открих такива. Тя не е във вълшебните списъци, които Тод толкова любезно ми предостави, преди костите му да започнат да се трошат. Разбира се, щом попадне в ръцете на хората, продуктът може да изскочи като коркова тапа в океана и после вълните да го пренесат в нечия друга кухня, гараж или дневна. Но аз сканирах къщата на Червенокоска за сигнали, както ми показа Тод, и макар че открих няколко самотни малки устройства, които изпращат безжичен радиосигнал, молейки се да бъдат включени в мрежа, никое от тях няма да ми помогне да я превърна в купчина натрошени кости или осеяна с мехури плът.

Преструвам се, че отпивам от кафето и гледам мобилния си телефон. Сливам се с обстановката — нетърпелив работник, който чака да го закарат у дома в края на деня.

Въпреки че изобщо не съм нетърпелив.

Търпелив съм като вол.

И това ме възнаграждава, защото само половин час по-късно виждам нещо интересно.

И осъзнавам, че сега имам последното парче от ребуса, за да реша проблема с Червенокоска.

Е, добре, мисля си, допивам кафето и пускам смачканата чаша в джоба си (научих си урока!), време е да тръгвам. Имаме работа.

23.

Рон Пуласки излезе от бар „Ричи“. Чувстваше се добре, почти замаян.

Зави на юг и продължи да върви бързо, с наведена глава.

В предния му ляв джоб имаше нещо миниатюрно, но беше като пет килограма злато. Той небрежно пъхна ръка в джоба си и го докосна за утеха. Благодаря ти, Боже.

Благодаря и на теб, помисли си Рон за човека, с когото допреди минута беше пил бира — Алфо (Пуласки не обичаше да използва името „Алпо“ на кучешката храна, защото дори престъпниците заслужаваха уважение). Алфо му беше дал точно каквото му трябваше. О, да.

Рон можеше…

— Извинете, господине. Спрете, моля. Извадете ръката си от джоба.

Пуласки спря. Лицето му пламна и сърцето му заблъска в гърдите. Знаеше, че не го обират. Знаеше и какво става. Тонът на гласа, думите. Той се обърна и видя двама едри мъже, облечени с джинси и якета, дрехи за улицата, но веднага се досети кои са — не имената, а професията им. Ченгета под прикритие от тактическия отдел. Погледна златните им значки, окачени на сребърни верижки.

Мамка му…

Рон бавно протегна ръце с дланите нагоре. Не заплашително. Знаеше процедурата. Беше стоял от другата страна стотици пъти.

— Аз съм полицай от Криминалния отдел — каза той. — Нося оръжие в кобур на глезена си и значката ми е в якето. — Опитваше се да говори уверено, но гласът му потреперваше. Сърцето му думкаше в гърдите.

Те се намръщиха.

— Добре — каза по-едрият, плешив мъж, и пристъпи напред. Партньорът му държеше ръката си близо до пистолета си. — Не искаме никой да пострада. Ще те помоля да се обърнеш и да сложиш ръцете си на стената.

— Разбира се. — Нямаше смисъл да спори. Пуласки се зачуди дали няма да повърне. Пое си дълбоко дъх. Добре, овладя се. Горе-долу.

Ченгетата взеха пистолета и значката му. Прибраха и портфейла му. Той беше склонен да възрази срещу това, но не го направи.

— Добре. Обърни се — каза другият полицай, русокос, с прическа със стърчащи кичури. Прерови портфейла и го прехвърли в лявата си ръка, в която държеше пистолета и значката на Рон.

Двамата се огледаха наоколо и вкараха Пуласки в един вход, за да не се виждат от улицата. Рон разбра, че те са следили „Ричи“, вероятно Алфонсо, и са чакали някой да се свърже с него. И не искат да провалят операцията, като ги забележат сега.

— Сержант, хванахме го — съобщи по предавателя плешивият.

— Проблемът е, че той е ченге. От Криминалния отдел… Знам… Ще разбера. — Той наклони глава настрана. — Пуласки? Операция ли провеждаш тук? Криминалният отдел винаги съгласува действията си с нас, отделът за тактическо наблюдение. Затова сме озадачени.

— Не е операция.

— Какво купи? — попита плешивият, който задаваше повечето въпроси. Стоеше близо до Рон. Дъхът му миришеше на пица. На чесън и риган. Той погледна към джоба на Пуласки.

— Нищо.

— Виж, записали сме го на видео. Всичко.

Мамка му. Микробусът на водопроводната фирма на отсрещната страна на улицата. Пуласки трябваше да им признае, че са находчиви. На улицата имаше десетина магазина за водопроводни стоки. Камион на склад за дърво, микробус за доставки на мексиканска храна, микробус на фирма за отопление, вентилация и климатизация… Това би му се сторило странно. Но не и бусът на водопроводната фирма.

— Не е каквото си мислите.

— Напротив, точно това е, което си мислим, Пуласки. Не можем да направим нищо. Всичко е на запис, който ще бъде предаден — каза русокосият партньор, който изглеждаше разстроен, че ще арестуват колега ченге, защото е купил наркотици. Това обаче нямаше да го спре. Нито него, нито другия. Само че блондинът нямаше да изпита такова удоволствие от ареста, както партньорът си.

— Загазил си, Пуласки. Трябва да ни дадеш онова, което си купил. Ако количеството е малко, положението няма да е толкова лошо. Можеш да уредиш нещо с прокурора и полицейския профсъюз.

Те вероятно мислеха, че самият Рон участва в „ужилването“ — купува наркотици, като знае, че го наблюдават, и проверява дали плешивият и русокосият ще го пуснат да си върви в знак на професионална колегиалност. И след това Отделът за вътрешни разследвания ще се намеси и ще ги накаже. Затова трябваше да се държат с него като с всеки друг купувач.

— Не съм купувал наркотици.

Мълчание.

— Претърсете ме.

Двамата се спогледаха и блондинът го обискира. Направи го добре. Знаеха как да претърсват.

— Сержант, у него няма нищо — съобщи по предавателя русокосият. — Добре. — Той прекъсна разговора и изрева: — Какво става тук, по дяволите, Пуласки?

— Това. — Рон кимна към пачката долари, която блондинът беше извадил от джоба му. Онзи му ги върна. Пуласки разгърна малък лист и му го даде.

— Какво е това?

— Миналия месец имах финансови затруднения. Трябваха ми два бона. Някой ме свърза с Алфо, а той — е един човек с пари. Днес му върнах последните двеста. И той ми върна бележката за дълг.

Ченгетата погледнаха бележката.

Взимането на пари назаем с безбожна лихва не беше незаконно, освен ако не бе направено с цел изпиране на пари, въпреки че вероятно нарушаваше някои правила на полицията.

— Не са били наркотици, сержант — докладва по предавателя плешивият. — А пари. Платил е последната вноска и е получил обратно бележката за дълг… Да… Ще го направя.

— Това беше много глупаво, полицай.

— Така ли? Глупаво ли е да вземеш назаем кинти за приятел, който ще изгуби крака си, защото е болен от рак и няма застраховка? — Страхът на Рон се превърна в гняв и той реши да измисли възможно най-сърцераздирателна история.

Това малко ги стресна и разколеба. Плешивият обаче бързо се окопити.

— Можеше да прецакаш важна операция. Твоето момче там, Алпо, трябваше да се срещне с някаква важна клечка от банда в Доминиканската република. Я си представи, че той беше дошъл и бе разбрал, че си ченге. Бог знае какво можеше да се случи. Можеше да носи пистолет.

Пуласки повдигна рамене.

— Алпо спомена ли нещо за някакъв доминиканец?

— Не. Говорихме за спорт и колко се прецакват хората, когато вземат заем с двайсет процента лихва. Пистолетът и значката ми. И портфейлът.

Рон си ги взе, прибра оръжието си в кобура и се изправи.

— Нещо друго? — попита той, но не получи отговор. Пуласки се втренчи в двамата за момент, а после, без да пророни нито дума повече, се обърна и тръгна.

Ако преди няколко минути си мислеше, че сърцето му бие бързо, сега беше като картечница.

Боже, боже. Голям късметлия си, копеле. Не всичко обаче беше късмет. Рон беше планирал нещата предварително. Алфо му се беше обадил и му беше казал, че има следа към Один, човека, който можеше да снабди Пуласки с новия вид оксиконтин. „Кеч или както там му викаш.“ Уговориха се да се срещнат в „Ричи“ и Пуласки да му плати две хиляди за информацията.

След като излезе от Главното управление обаче, където остави компютъра от мястото на умишления палеж, Рон започна да се тресе от параноя. Ами ако някой приятел или колега ченге го види, че говори с Алфо? Нуждаеше се от обяснение защо е с него. Веднъж си купи дрога от Алфо и това нямаше да се повтори.

Хрумна му идеята, че му дължи пари. Не беше лоша. Пуласки надраска фалшива бележка за дълг. Когато Алфо му даде информацията за Один, той я пъхна в същия джоб при бележката. Нямаше да покаже нищо при евентуален лабораторен анализ, защото по нея нямаше други пръстови отпечатъци освен неговите… и едва ли щяха да направят анализ на почерка. Предполагаше, че ченгетата от тактическия отдел не бяха толкова загрижени за него. Те искаха само да се върнат към пицата си и наблюдението на доминиканския бандит.

Пуласки извади бележката, която му беше дал Алфо, и я прочете. Запомни адреса и другата информация. Затвори очи и ги повтори десетина пъти.

Ставаше късно. Линкълн и Амелия сигурно се чудеха къде е. Пък и той самият беше любопитен дали в лаптопа на Уилямс има нещо, което може да доведе до Неизвестния заподозрян 40. Провери телефона си, но никой от тях не се беше обаждал. Изпрати съобщение на Амелия, че си отива вкъщи, тъй като случаят „Гутиерес“ му е отнел повече време, отколкото е предполагал, но ако ѝ трябва нещо, да му се обади.

Луда ли беше Амелия? Вероятно. Но Пуласки не можеше да направи нищо по въпроса.

Той се готвеше да спре такси, но болезнено съзнаваше колко много от собствените си пари е дал на Алфо, затова реши да се прибере с метрото. Върна се на Бродуей Джънкшън, за да започне сложното пътуване към съпругата и децата си. Чувстваше се омърсен, опетнен. Представи си нежните им, усмихнати лица, но това не му донесе утеха.

* * *

Амелия Сакс спря ториното си до тротоара и угаси двигателя. Остана на мястото си и прочете съобщенията си. Прибра телефона, но пак не слезе от колата.

След като напусна дома на Райм, тя отиде на две мисии. Първата беше да се срещне с репортер от един от големите местни вестници и да му разкаже как се е развила историята с „Народен пазител“. Като част от статията журналистът щеше да отпечата списъка с продукти, които съдържат интелигентни контролери, макар и в онлайн изданието, защото бяха много. Освен това му обясни какво е казал Чаудари — че производителите не желаят или са твърде мързеливи да инсталират актуализациите на сигурността, за да подобрят защитата. Изпълнителният директор щеше отново да се свърже с тях, но Амелия реши, че един репортаж в новините за този мълчалив отказ ще упражни известен обществен натиск върху тях да инсталират актуализациите.

Репортерът ѝ благодари за информацията и тръгна да направи още проучвания и да напише статията.

След това Сакс се отби за малко в Главното управление на полицията и сега беше тук на втората си мисия — в Малката Италия, която беше превзета от хипстъри в северната част и китайски ресторанти и магазини за подаръци в южната. Тя слезе от колата, взе куфарчето си и тръгна на юг. Изведнъж забави крачка и спря, когато видя силуета на мъжа през стъклото на кафенето пред нея.

Заведението беше тук от години, класическа сладкарница за еспресо и пасти от филм от 40-те години на миналия век. Казваше се „Антонио“ и Амелия го предпочиташе пред три-четири други оцелели бистра тук, в централната част на южен Гринич Вилидж, всичките упорито съпротивляващи се срещу подхода към кофеина на големите търговски вериги.

Сакс влезе вътре. Камбанката на вратата весело иззвъня. Посрещнаха я ухания на хубаво кафе, канела, мускатово орехче и мая.

Амелия прикова поглед в Ник Карели, който гледаше нещо на айпада си.

След малко се приближи до него и каза:

— Здравей.

— Хей. — Той стана и се вгледа в очите ѝ. Не я прегърна.

Сакс седна и сложи куфарчето на коленете си. Отбранително, така както понякога заподозрените, които разпитваше, скръстваха ръце.

— Какво ще пиеш? — попита Ник.

Той пиеше кафе без захар и сметана и Амелия си спомни едно студено неделно утро, когато двамата не бяха на работа, тя с горнище на пижама, а той — с долнището, когато направи две чаши кафе, като наля вряла вода през коничен филтър и се разнесе звук като от мачкане на целофан. Сакс започваше да пие кафето си веднага, докато Ник оставяше чашата си в хладилника за няколко минути. Обичаше го хладко, никога горещо.

— Нищо. Не мога да остана.

Разочарование ли се изписа на лицето му? Амелия се надяваше да е така.

— Нов е. — Той посочи айпада си и се усмихна.

— Много неща се промениха.

— Мисля, че съм в неизгодно положение. Не трябва ли да си на тринайсетина години, за да овладееш нещо като това?

— Това е горната граница — отвърна Сакс. Отново забеляза, че Ник изглежда добре. Дори още по-добре от предишния път. Сега не беше толкова изнурен. Раменете му вече не бяха прегърбени, а изправени. Имаше и хубава прическа. Сега изглеждаше по-добре, отколкото в младежките си дни, когато беше твърде слаб. За това помагаше и леко прошарената му черна коса. И годините — и затворът — не бяха помрачили искрящите му очи и младежкия му вид. В него винаги щеше да живее ентусиазираното момче. Навремето Амелия мислеше, че за Ник планирането и извършването на кражбата не е било толкова важно, колкото това напук на всичко да опита нещо дръзко, без да мисли за последиците. — Ето, заповядай. — Тя отвори куфарчето и му даде три дебели папки, които съдържаха общо осемстотин страници. Документацията по неговия случай и свързаните с него разследвания. Беше прегледала досието преди години — не че искаше, но не устоя. Научи, че тогава в града са действали няколко банди за кражби. Арестът на Ник беше един от седем в период от три месеца. И някои други извършители бяха ченгета. Ако Ник беше единственият крадец — и особено ако беше обжалвал присъдата — досието щеше да бъде много по-тънко. Ник бързо прелисти едната папка, усмихна се и докосна ръката ѝ.

Не пръстите ѝ. Това би било неуместно. Малко над китката. Но макар и през пластовете вълна и памук, Амелия почувства електричеството, което помнеше отпреди години. Искаше ѝ се да не го беше почувствала.

Той явно усети, че тя се скова, видя я, че отмести очи, и дръпна ръката си от ръкава ѝ.

— Трябва да внимаваш, Ник — каза Сакс. — Не трябва да общуваш с никого, който има криминално досие. Надзорникът ти го е казал.

— Ако някой може да ми помогне и има риск, или дори ако само изглежда, че е замесен в нещо, ще използвам посредник, приятел, за да се свърже с него, обещавам.

— Непременно го направи.

Амелия стана.

— Сигурна ли си, че нямаш време за бърза вечеря?

— Трябва да се прибера вкъщи при майка си.

— Как е тя?

— Достатъчно добре за операцията.

— Не знам как да ти се отблагодаря, Амелия.

— Докажи, че си невинен. Ето как.

24.

Ник Карели знаеше, че полицейската работа се състои предимно от писане на доклади.

Искаш да извършваш арести, но в същото време ги мразиш заради всичките формуляри, докладни записки и три, четири или пет копия, които трябва да правиш на всичко.

Добрата новина сега обаче беше, че ченгетата от Отдела за вътрешни разследвания, които бяха работили по неговия случай, и другите полицаи бяха свършили добре работата си, и той имаше купища документи, които да прочете. Вероятно бяха толкова много, защото си мислеха, че са заловили корумпирано ченге, а корумпираните ченгета са най-добрите извършители. Заковеш ли момче със синя униформа, светът е твой. Медии, повишение, обществени похвали.

Ник беше в апартамента си. Седеше пред маса, която смяташе да подпре с прегъната хартия, откакто се беше върнал, и преглеждаше материалите, които му беше дала Амелия, търсейки ключ за спасението си.

Пиеше кафе, черно и хладко. Не горещо, нито студено. Леко затоплено. Не знаеше защо, но винаги го пиеше така. Спомняше си, че когато беше с Амелия, тя правеше кафе по старомодния начин — през коничен филтър. Сред любимите му спомени беше едно мразовито утро, когато пиеха кафе, облекли грозни раирани бежови пижами. Ноктите на краката ѝ бяха сини от лак, а неговите — от студ.

Ник беше изпил няколко големи чаши кафе, откакто започна да преглежда папките. От колко време четеше? Не искаше да гадае.

Изведнъж долови мирис, който го върна години назад. Наклони глава настрана и го вдъхна. Да, определено. Източникът? Ник повдигна едната папка. Там, където Ами… не, Амелия, несъмнено я беше държала. Тя не си падаше по парфюмите, но използваше едни и същи лосиони и шампоани, които имаха отличително ухание. Ник усети мириса на крема ѝ за ръце. „Герлен“. Изуми се, че си спомня името.

Той прогони още няколко спомена, макар и трудно, и се върна към докладите от разследването. Страница след страница.

Измина час. После още един. Ник се схвана от седене и реши да излезе да потича, въпреки че беше късно. Още пет минути.

Но откри онова, което отчаяно искаше, само след две.

Господи! Мили боже!

Ник четеше доклад, съставен като част от по-голямо разследване за участието на полицаи в кражбите. Беше написан година след влизането му в затвора. Имаше фотокопие на записките на детектива, чийто почерк беше труден за разчитане и който, изглежда, беше използвал молив.

2/23 Разпит на алберт константо олис, разследване 44-3452 — операция възвръщане, обект, незамесен в кражбите, но има досие за наркотици… пропускам бръщолевенето в съда… един от по-малко замесените… обектът чул… в бар фланиган ключова фигура за откраднатата стока, винаги зад кулисите, пластове протекция, знае „всичко“ в БК, бял мъж, петдесет и няколко години. Малкото му име започва с Дж… женен… нанси. Дж е ключът, твърди константо.

Ключът и още как, помисли си Ник Карели. Поне за моята мисия. „Фланиган“ беше едно от тайните места за операции на организираната престъпност. Загадъчният Дж., който току-що беше пристигнал в БК — Бруклин — с връзки и със съпруга Нанси, сигурно знаеше кой кой е в кражбите навремето. И ако не можеше лично да помогне на Ник, той вероятно познаваше някого, който може. Ник прелисти останалите страници, надявайки се да намери напечатан вариант на записките, който да прочете по-лесно, но нямаше много повече. Нямаше и допълнителна информация за откриването на Дж. и съпругата му Нанси.

И после видя защо.

Докладна записка известяваше края на операция „Възвръщане“. Комисарят хвалеше полицаите, че значително са намалили кражбите и участието на корумпирани ченгета в тях. Много крадци и съучастниците им от полицията бяха зад решетките, а други, срещу които не бяха повдигнати обвинения, бяха лишени от бизнеса си. Отговорът се изясни в няколко други докладни записки, в които се съобщаваше за създаването на няколко отряда със специални задачи за борба с тероризма и разпространението на наркотици. Вярно, ресурсите на Нюйоркската полиция бяха ограничени, пък и откраднатите телевизори се нареждаха доста ниско в списъка „Трябва да спрем това“ в сравнение с подражателите на „Ал Кайда“ в Уестчестър, които взимаха на прицел синагоги и Таймс Скуеър.

Е, добра новина за Ник. Това означаваше много по-голяма вероятност Дж. и Нанси да са все още на свобода и да могат да му помогнат.

Първата му реакция беше да вдигне телефона, за да се обади на Амелия и да ѝ каже, че онова, което е направила — доверието ѝ в него — е дало резултат. След това обаче реши да не ѝ звъни. Беше я търсил по-рано, за да ѝ благодари, но тя не вдигна. Ник имаше чувството, че няма да отговори и сега. Но той и без това искаше да ѝ каже нещо по-важно и трябваше да намери Дж. и да го убеди да му помогне. Ник не се ползваше с доверие на улицата. Той беше бивше ченге и бивш затворник. Това означаваше, че много хора от двете страни на блатото нямаше да са склонни да му помогнат.

Освен това разговорът с Амелия отново щеше да отприщи онези чувства, а Ник предполагаше, че идеята не е добра.

Или пък беше добра?

Той си я представи отново, дългата ѝ червена коса, лицето ѝ, сочните устни. Тя изобщо не изглеждаше остаряла, докато Ник беше в затвора. Той си спомни как Амелия се събуждаше до него и двамата слушаха говорителя по радиочасовника: „Това е «Тен-Тен Уинс»[8]… Дайте ни двайсет и две минути и ние ще ви дадем света“.

После ще мислиш за нея, троснато си каза той. Стегни се! Имаш работа.

25.

Това беше първият им значим спор.

За нещо дребно. Основният аспект на работата на криминалиста обаче е, че именно нещо дребно може да позволи на извършителя да убие отново или да спре завинаги.

— Базата данни е твоя — каза Джулиет Арчър на Райм. — Ти си я съставил. — Това беше донякъде отстъпка, но после тя добави: — Разбира се, било е отдавна.

Те бяха в дневната. От другите присъстваше само Мел Купър. Пуласки беше в дома си, а Сакс при майка си.

Купър държеше маркер и търпеливо поглеждаше ту Райм, ту Арчър, очаквайки да стигнат до някакво заключение.

— Геологичните промени стават много бавно, в продължение на милиони години — отвърна Линкълн. Коварна и язвителна атака срещу мнението ѝ.

Спорният въпрос беше елементарен, свързан с хумуса — разложена пръст, която Сакс беше намерила на предишното местопрестъпление. Райм смяташе, че разлагането на хумуса говори, че източникът му е Куинс. Там ползваха големи количества изкуствен тор и хербициди, защото това е място, където обширната морава е важна колкото крайградски клуб, курорт, внушителна градска къща или игрище за голф.

Арчър беше на мнение, че Куинс е твърде ограничена територия, въпреки че солидната база данни на Райм, която той наистина беше задал преди години за Нюйоркската полиция, предполагаше, че следата, която беше намерила Сакс, е от източната част на квартала, там, където граничи с Насау Каунти.

Тя обясни защо мисли така:

— Добре, признавам, че пръстта може да произхожда от Куинс, но колко фирми за градинарство и пейзажно оформление има там? Тонове.

— Тонове? — Тонът на Райм беше подигравателен заради неправилно употребената дума.

— Много — поправи се Арчър. — Може да е пренесена в някой курорт в Уестчестър, където е поела хербицидите и изкуствения тор. Или във филтър за мръсотия на игрище за голф на Статън Айлънд или нещо друго…

— Не мисля, че в игрищата за голф има филтри за мръсотия.

— Каквото и да имат, игрищата поръчват градинарски припаси и пръст от Куинс и им ги докарват в Ню Джърси, Кънектикът и Бронкс. Пръстта може да е полепнала по заподозрения в Берген Каунти, където той живее или работи, и да е оставила следа на местопрестъплението. Може той да е дърводелец в някой баровски извънградски клуб там.

— Възможно е, но ние се надяваме на определен резултат — обясни Линкълн. — По-вероятно е хумусът да е полепнал по него в Куинс.

Арчър не отстъпваше.

— Когато извършваме медицински разследвания в епидемиологията и проследяваме източника на инфекциозни заболявания, най-лошото е да направим прибързано заключение. Запознат ли си с изследването на късогледството?

Какво общо има късогледството, зачуди се Райм.

— Пропуснал съм го. — Погледът му беше прикован в бутилката с малцово уиски, която беше недостъпна за него.

— Преди няколко години лекари забелязали, че децата, които спят на запалена лампа, са по-склонни да развият късогледство.

Започнали да създават програми, за да променят навиците им на спане, да сменят осветлението в стаята и да организират консултации, ако децата се страхуват да спят на тъмно. Много пари бяха похарчени в кампании за намаляване на случаите на късогледство.

— И?

— Изследователите се фиксирали върху причина от самото начало. Запалените лампи водят до късогледство.

Въпреки нетърпеливостта си Райм беше заинтригуван.

— Но причината не е там.

— Не. Късогледството е наследствено. Поради своите проблеми със зрението родителите със силно късогледство оставят лампите запалени в стаите на децата си по-често от родителите с нормално зрение. Запалените лампи не причиняват късогледство, те са последица от късогледството. И тази грешка в преценката за причината върна научноизследователската работа години назад. Искам да кажа, че в нашия случай, ако сме убедени, че заподозреният има връзка с Куинс, ще престанем да търсим други вероятности. Набиеш ли си веднъж нещо в главата, знаеш ли колко трудно е да го избиеш?

— Като „Канон в ре мажор“ на Пахелбел. Много мразя тази музика.

— Аз пък я намирам за прекрасна.

— Знаем, че той има връзка с Куинс — рязко каза Райм. — Бургерите от „Уайт Касъл“ и фирмата за таксита, която е използвал там. Вероятно и някои магазини, в които ходи.

— Това е Западен Куинс. До река Ийст. Пръстта и изкуственият тор са от километри разстояние. Виж, не казвам да игнорираш Куинс, но не му придавай толкова голямо значение — настоя Арчър. — Търси други места в Ню Йорк, където са доставени градинарски припаси от Куинс. Това е всичко. Той може да е пренесъл следата в Бронкс или Нюарк, Ню Джърси.

— Или Монтана — разсъждаваше Райм на глас с хладния, ироничен тон, който много обичаше. — Хайде да съберем десетина полицаи и да ги накараме да претърсят Хелена за човек, който е посетил фирма за градинско оформление в източен Куинс, за да си купи градинско джудже.

Търпението на Мел Купър най-после се изчерпи. Той размаха маркера и попита:

— Какво искате да напиша на дъската?

— Напиши, че хумусът е от Куинс, но че извършителят може да го пренесъл от Монтана. Не, да започнем по азбучен ред. Алабама, Аляска, Аризона, Арканзас…

— Линкълн, става късно — прекъсна го Купър.

— Ще преживееш ли Куинс с въпросителен знак? — обърна се Райм към Арчър.

— Два въпросителни знака — отговори тя.

Смешно. Никога ли не отстъпваше тази жена?

— Добре. Два проклети въпросителни знака.

Купър записа.

— И не забравяй „добре под държана морава“ — добави Линкълн и погледна Джулиет, която, изглежда, нямаше възражения.

Истината беше, че това му доставяше удоволствие. Спорът беше сърцето и душата на работата по местопрестъплението. Той и Сакс непрекъснато спореха.

На прага се появи Том.

— Линкълн…

— О, познавам този тон. По-добре да свикнеш с него, Джулиет. Болногледачът с железния юмрук. Измий си зъбките и заспивай.

— Днес стоя буден прекадено много часове — каза Том. — И напоследък кръвното ти налягане е високо.

— Високо е, защото ти ме тормозиш да ми го мериш.

— Каквато и да е причината — каза болногледачът с вбесяващо бодряшки глас, — не можем да си позволим да е високо, нали?

Той беше прав. Физическото състояние на страдащия от квадриплегия води до няколко заболявалия, които може да застрашат живота му. Сепсис от рани по тялото вследствие на дълго залежаване, проблеми с дишането, кръвни съсиреци и асото пика — автономна дисрефлексия. Ако не бъде облекчено дори най-малкото дразнение — например пълен пикочен мехур, може да се случат различни промени, докато организмът се мъчи да се саморегулира. Сърцебиенето се забавя, за да компенсира, и кръвното налягане се повишава. Това може да доведе до инсулт и смърт.

— Е, добре — отстъпи Райм. Щеше да се съпротивлява още, но му хрумна, че трябва да бъде образцов пример за подражание за стажантката. Тя също можеше да е в риск от дисрефлексия и трябваше да приеме сериозно заплахата.

— Брат ми и без това ще дойде всеки момент. Ще се видим утре — каза Арчър и насочи инвалидната си количка към коридора.

— Да, да, да — измърмори Райм. Втренчи се в таблиците с уликите и си помисли: „Какво ни говорят уликите? Какъв ще бъде следващият ти ход, Неизвестен заподозрян 40? И къде си окачваш шапката?“.

В Монтана, Алабама, Уестчестър… Бронкс?

Или в Куинс?

* * *

— Един човек влиза в бар и казва: „По дяволите, боли“.

Ник Карели говореше на гърба на мъжа, зад когото се беше промъкнал в един бар.

Фреди Каръдърс не се обърна. Погледът му беше прикован в телевизора над лавиците с алкохол. Това се случваше в донякъде стилната бруклинска кръчма „Парк Слоуп“.

— По дяволите. Познавам този тас. Не. Няма начин. Ник?

— Здрасти.

Фреди се обърна, огледа Ник от главата до петите и го прегърна.

Каръдърс приличаше на крастава жаба.

Макар и дружелюбна, весела. На лицето му разцъфна усмивка.

— Боже, боже, боже. Чух, че си излязъл. — Фреди отстъпи назад и го огледа от една ръка разстояние. — Мамка му.

Фреди и Ник се познаваха отдавна. Бяха съученици в държавното училище (в Санди Хук нямаше частни училища, поне за тях). Ник беше хубавецът, атлетът. Фреди, висок само метър петдесет и пет, не можеше да замахне с бейзболната бухалка или да хване пас, още по-малко да отбележи точка. Притежаваше обаче други умения. Нуждаеш ли се от домашно, той ще ти го напише. Безплатно. Искаш ли да знаеш дали Майра Хандълман има кавалер за бала, Фреди ще ти каже кой е и ще ти даде добър съвет как да я убедиш да го разкара и да се съгласи да отиде с теб. Трябва ли ти помощ за някой тест, Фреди знае какви въпроси ще дадат (учениците говореха, че той влиза в кабинетите на учителите късно през нощта — облечен като нинджа, както твърдяха някои, — но Ник подозираше, че Фреди просто разсъждава като учителите).

Ник си беше създал слава благодарение на внушителните си постижения в бейзбола и разбира се, на хубавата си външност.

Фреди беше изградил доверие в себе си по различен начин, разработвайки системата така, както Амелия би настроила карбуратор. Носеше се слух, че е чукал повече момичета от всеки друг в гимназията. Ник се съмняваше в това, но още си спомняше, че Фреди беше на бала с Линда Ролинс, трийсетина сантиметра по-висока от него и красива като фотомодел. А самият той си остана вкъщи с телевизора и „Мете“.

— Е, с какво се занимаваш, пич? — попита Ник и седна. Направи знак на бармана и си поръча безалкохолна напитка с джинджифил.

Фреди пиеше светла бира.

— Консултант съм — засмя се той. — Харесва ли ти наименованието на длъжността? Ха! Наистина звучи като наемен убиец. И „Аквариум с акули“[9] ми харесва.

Ник поклати глава. Нямаше представа за какво говори Фреди. В затвора не проникваха много явления от популярната култура.

— Телевизионен сериал за начинаещи в бизнеса. Свързвам предприемачи с инвеститори. Дребен бизнес. Научих арменски и…

— Какво?

— Арменски. Език.

— Знам, но защо?

— Тук има много арменци.

— Къде?

— В Ню Йорк. Свързвам арменски бизнесмени с хора с пари. И не само арменци, но и други. Има и много китайци.

— Говориш за…

— Именно.

— Богат си. — Двамата плеснаха длани.

Фреди направи гримаса.

— Мандаринският език е шибан. Значи си излежал присъдата си. Свободен си. Това е хубаво. Хей, чух, че брат ти е починал. Съжалявам.

Ник се огледа наоколо и въздъхна. И после с тих глас разказа на Фреди за брат си и за своята невинност.

Приятелят му присви очи.

— Мамка му, пич… Истинска трагедия.

— Дони не знаеше в какво се забърква. Помниш го какво дете беше.

— Да, винаги сме мислили, че той има проблеми, но на никого не му пукаше. Смятахме, че момчето не е наред. С цялото ми уважение.

— Не се тревожи — каза Ник и отпи от безалкохолната напитка, която си беше поръчал.

— Делгадо. Не се учудвам. Боклук. Пълна отрепка. Заслужава си го.

— Ти се държеше добре с Дони.

— Нямаше начин той да лежи в затвора. — Фреди въртеше бирената бутилка между пръстите си и обели влажния етикет. — Постъпил си правилно. Господи, не знам дали аз щях да мога да го направя. — Ухили се. — Разбира се, моят брат е задник. Бих го оставил да се пържи на огъня.

Ник се засмя.

— Сега обаче си върнах живота. Загубих няколко години. Ще се залавям за работа.

— Намери си мадама, Ник. Мъжът се нуждае от жена в живота си.

— О, работя по въпроса.

— Браво на теб. И все още можеш да имаш деца.

— Ти имаш близнаци, нали?

— И още две. Близнаците са момчета. Другите са момичета на четири и на пет години. Жената вика: „Стига толкова“. Но за какво ни е създал Бог? Значи се нуждаеш от пари. Мога да ти дам малко. Не много. Десет-дванайсет бона.

— Не, не, в това отношение съм добре. Получих наследство.

— Мамка му, сериозно?

— Нуждая се от услуга, Фреди.

— Каква?

— Един човек може да знае, че Дони е извършил кражбата. Може би е бил търговец на крадени вещи или само е приел част от стоката, за да я скрие. Може пък да е финансирал удара. Надявам се той да знае, че аз не съм участвал. Трябва да го намеря.

— Кой е той?

— Там е проблемът. Не знам много за него. Мога да поразпитам в квартала, но знаеш, че…

— Да, никой ти няма доверие. Мислят, че си бил доносник или нещо такова.

— Така е, но преди всичко, ако този човек е бил замесен, не трябва да ме виждат да говоря с него.

— Мамка му. Вярно. Наскоро си излязъл от затвора.

— Именно.

— Искаш да поразпитам тук-там?

Ник вдигна ръце.

— Можеш да откажеш.

— Ник, трябва да ти кажа, че много хора в квартала не вярваха, че ти си направил такова нещо. Мислеха, че те е натопило някое друго ченге, защото не си се съгласил да участваш. Всички те харесваха, Ник. Ти беше златно момче.

Ник потупа Фреди по рамото и очите му се насълзиха.

— Това означава много за мен, пич.

— Каква работа си търсиш?

— Реших да купя ресторант.

— Да. Трудна работа. Но трябва да се изкарват пари. Аз правя сделки за един арменски ресторант. Ял ли си арменска храна?

— Не. Никога.

— Ще ти хареса. Близкоизточна. Повече се занимавам с магазини за обувки и дрехи и за предплатени телефонни карти, но и с няколко ресторанта.

— Адвокатът ми търси заведение.

— А онзи човек? — Фреди енергично пресуши бирата си и поръча друга.

— За когото споменах ли? Той ходи във „Фланиган“. Или е ходил.

— О, тогава по всяка вероятност е замесен.

— Малкото му име започва с Дж. и има съпруга на име Нанси.

— Това ли е всичко, което знаеш?

— Боя се, че да.

— Е, поне е някакво начало. Ще направя каквото мога, пич.

— Ще ти се отплатя по един или друг начин.

— Не се тревожи за това. — Фреди се засмя. — Дните в гимназията бяха страхотни. Ходехме на стадиона „Шей“ или в Бронкс. Спомняш ли си онова чувство в началото на сезона? Ти…

— О, боже. Знам какво ще кажеш. Качваш се по стълбите на стадиона преди мача, минаваш през тунела, отиваш при скамейките и целият терен е пред теб, сякаш свети Петър е отворил райските порти.

— Как миришеше всичко! Влажен бетон, пуканки, бира, тревата.

— Мисля, че миришеше и на изкуствен тор.

— Не ми е минавало през ума. Да, вероятно изкуствен тор. Знаеш ли, Ник, може би няма да е трудно да намерим този тип Дж. и неговата дама… Как ѝ беше името?

— Нанси.

— Нанси. Откакто ти влезе в затвора, появи се нещо на име събиране на данни.

— Какво е това?

— Да речем, че можеш да направиш всички проучвания, които ти трябват, като си седиш на задника.

— Използвам Гугъл.

— Това е мястото, откъдето да започнеш, но има и повече. Има услуги. Пуснеш им няколко банкноти и те могат да открият всичко. Не се занасям. С малко късмет ще научиш името му, адреса, къде е ходил на училище, какво куче има, колко големи са циците на Нанси и колко дълга е оная му работа.

— Сериозно?

Фреди се намръщи.

— Е, може би не циците и оная му работа, но не е невъзможно. Светът се промени, приятелю мой. Светът се промени.

Петък

IV. Народният пазител

26.

Половин час след полунощ Ейб Бенкоф изпи последната глътка от брендито си и изключи епизода на „Момчетата от Медисън Авеню“ по телевизията, до края на който оставаха десетина минути. Той харесваше сериала, защото работеше в рекламна агенция, една от най-големите в Среден Манхатън, но когато Рут я нямаше, не му беше толкова забавно да го гледа. Щеше да запази епизода на видеото, докато тя се върне от дома на майка си в Кънектикът вдругиден.

Петдесет и осем годишният Бенкоф седеше на кожения си фотьойл в апартамента си в Мъри Хил. Тук имаше много стари къщи с апартаменти, но той и Рут намериха един тристаен в сграда само на шест години. И мотивиран продавач. Това съвпадна с повишаването на Ейб в партньор в „Дабъл Ю Джей & Кей Уърлдуайд“, което означаваше премия. Която се превърна в предплата. И пак беше по-скъп, отколкото можеха да си позволят. Децата обаче ги нямаше и Рут каза: „Да го купим“.

И го взеха.

Апартаментът беше страхотен за купони. И се намираше близо до неговата и нейната работа — издателство на Таймс Скуеър.

Да не споменаваме, че беше супермодерен. Ейб и съпругата му бяха похарчили хиляди за обзавеждане и уреди, неръждаема стомана, стъкло и абанос. Кухнята беше последна дума на модата. Печка и фурна от матирана стомана и други допълнителни неща.

Тази вечер обаче Ейб само притопли в микровълновата фурна пилето „а ла генерал Цо“, което бе купил от „Дунан Хост“ малко по-нататък по улицата. Ястието съдържаше доста калории, но той имаше много работа в този ден, беше се прибрал вкъщи късно и нямаше сили, нито желание да приготви нещо по-здравословно.

Генерал Цо от провинция Хунан ли беше, запита се Бенкоф, надигна се сковано от креслото и събра чиниите. И ако не беше, би ли се обидил, че е почетен с ресторант с име, различно от мястото, където е роден?

Или „Хунан Хост“ беше собственост на тайванци, корейци или някоя предприемчива двойка от Лаос?

Всичко е маркетинг, както много добре знаеше Ейб Бенкоф, но име като „Камбоджанска звезда“ например можеше да озадачи и обезкуражи някои клиенти. Или пък „Експрес Пол Пот“. Той се усмихна на тази проява на лош вкус.

Ейб занесе чиниите, приборите и чашата в кухнята, изплакна ги и ги сложи в съдомиялната машина. Тръгна, но после спря и се върна. Пренареди чиниите и приборите така, както би искала Рут. Всеки от тях ги нареждаше по различен начин. Той мислеше, че неговият подход е правилният — острите краища надолу — но не си заслужаваше да води този спор. Все едно да се опитва да убеди демократ да гласува за републиканец и обратно.

Изкъпа се, облече пижама, взе книгата от нощното шкафче и си легна. Нагласи будилника да звъни в шест и половина сутринта, като си мислеше за фитнес клуба. Подсмихна се и го нави за седем и половина. Отгърна на трийсета страница на трилъра, прочете пет параграфа, обърна се на другата страна и заспа.

Точно четиридесет минути по-късно Ейб Бенкоф се задъха, събуди се и седна в леглото.

Беше напълно буден, потеше се и се задушаваше от онова, което изпълваше стаята.

Газ!

Стаята се изпълваше с газ за готвене! Онази смрад на развалени яйца. Печката се беше повредила. Махай се оттук! Обади се на 911. Но първо излез.

Ейб затаи дъх, инстинктивно посегна към лампата на нощното шкафче и я запали.

В следващия миг се вцепени и пръстите му се вкопчиха в бутона. Да не си се побъркал? Лампата обаче не запали газта и не взриви апартамента, както си бе помислил в момент на смразяваща паника. Ейб не знаеше какво може да се случи, но електрическата крушка очевидно не беше достатъчна. С трепереща ръка той угаси лампата, преди да се нагрее.

Добре, помисли си Бенкоф и стана, опасността не са експлозиите — още. Но ти ще се задушиш, ако не излезеш навън. Веднага. Облече халата си. Зави му се свят. Свлече се на колене и започна да диша бавно. Смрадта още се усещаше, но по-ниско долу, близо до пода, не беше толкова противна. Каквото и да имаше в природния газ, той, изглежда, беше по-лек от въздуха и на нивото на земята Ейб можеше да диша почти нормално. Той си пое няколко пъти дъх и после се изправи.

Стисна телефона си и тръгна през тъмния апартамент. Намираше пътя благодарение на осветлението навън, което струеше през високите три метра прозорци, непокрити със завеси. Съпругата му беше настояла да не слагат завеси и макар че яркият блясък и липсата на уединение не му пречеха много, сега Ейб мълчаливо ѝ благодари за това. Беше сигурен, че ако прозорците бяха закрити, можеше да се спъне в тъмнината, да прекатури някоя лампа или мебел, метал върху камък… и да предизвика искра, която да запали газта.

Успя да стигне до дневната. Миризмата се засилваше. Какво ставаше, по дяволите? Спукана тръба? Само в неговия апартамент ли или на целия етаж? Или в цялата сграда? Той си спомни репортажа за апартамент в Бруклин, където експлозия на газопровод беше изравнила със земята пететажна сграда и убила шест души.

Главата му се замайваше все повече. Щеше ли да припадне, преди да стигне до външната врата? Трябваше да мине през кухнята, откъдето вероятно изтичаше газта. Там изпаренията щяха да са най-силни. Може би щеше, да успее да отвори прозорците на дневната — в момента беше пред вратата — и да вдъхне повече чист въздух.

Не, продължавай да вървиш. Най-важното е да се измъкнеш навън!

И не се обаждай на пожарната сега. Телефонът може да възпламени газта. Хайде, върви. Бързо.

Виеше му се свят все по-силно.

Каквото и да се беше случило, Ейб се радваше, че Рут не е вкъщи. Беше чист късмет, че тя бе решила да остане в Кънектикът след деловите си срещи.

Бенкоф благодари на бога за това. На неопределен бог. Не беше стъпвал в църква от двайсет години. Реши да отиде в петък — ако се измъкне оттук.

Той излезе в коридора и залитайки, се отправи към външната врата. Спъна се, изпусна телефона, грабна го и продължи да пълзи напред. Щеше да излезе навън и да затръшне вратата. Да задейства алармата, да предупреди другите обитатели и да се обади на 911.

Седем метра, шест.

Изпаренията в предния коридор на апартамента не бяха толкова силни, тъй като се намираше далеч от печката. Пет метра, четири.

Човек на думите и цифрите, добре запознат със света на офисите, сега Бенкоф беше станал войник, който мислеше само как да оцелее. Ще успея. По дяволите, ще успея.

27.

Линкълн Райм се събуди от жужащия си телефон. Беше шест часът и седемнайсет минути сутринта.

— Отговори — подаде команда той на устройството. — Да?

— Райм, има още една жертва — каза Амелия Сакс.

— На Неизвестния заподозрян 40 ли?

— Да.

— Какво се е случило?

— Експлозия на газ. В Мъри Хил. Изглежда, че е саботирана готварската печка — един от продуктите в списъка, който откри Родни.

— И жертвата е била във втория списък, на купувачите?

— Да. Купил си нова печка пред две години. Информацията за покупката беше в данните.

Линкълн натисна бутона да повика Том.

— Жертвата е Ейб Бенкоф — продължи Сакс, — петдесет и осем годишен, директор счетоводството на рекламна агенция. — Тя спря за момент. — Изгорял е до смърт. Рон търси данните му. Аз отивам там да направя оглед на местопрестъплението.

Те прекъснаха разговора. Райм се обади на Мел Купър и го повика да дойде в дома му да чакат и после да анализират онова, което щеше да намери Сакс в жилището на Бенкоф.

Том дойде за сутрешния тоалет и след десетина минути Линкълн беше долу в дневната. Той обърна инвалидната си количка под кос ъгъл, насочи я към табла̀та с уликите и отново прочете откритията от предишните местопрестъпления, обезпокоен, че са пропуснали нещо, което би могло да им подскаже да очакват това нападение.

Мъри Хил…

Луксозна печка…

Експлозия на газ…

Да правиш обосновано предположение къде може да нанесе удар извършителят, съдейки по следи от минали престъпления, рядко води до успех. По принцип зависи от това кои места е посетил заподозреният, планирайки удара, неволно пренасяйки следи оттам на друго местопрестъпление, където са намерени. Повечето серийни убийци и рецидивисти не са толкова услужливи.

Неизвестният заподозрян 40 обаче имаше любопитен дневен ред и действаше с такова странно оръжие, че изглежда проучваше нещата един-два дни или повече предварително, за да бъде сигурен, че ще успее с убийството.

Райм мрачно си помисли, че смъртта на Бенкоф може би е пълна противоположност на случая „Бакстър“. Тогава Линкълн имаше твърде много улики и ги беше анализирал твърде внимателно. Може би в случая с Неизвестния заподозрян 40 беше пропуснал някаква улика на предишните местопрестъпления, която би могла да го насочи към апартамента на Бенкоф като място на бъдещо нападение. Райм почувства онази изнервяща празнота, която беше изпитал, когато научи за смъртта на бизнесмена. Неудобството и вината, които бяха станали причина за решението му да сложи край на кариерата си като криминалист.

Това затвърди решението му. Той нямаше търпение да приключи с този случай. И можеше да се върне към живота си в цивилния свят. Усмихна се на тази двойно задължаваща дума.

Телефонът му пак избръмча.

Той погледна екранчето.

— Ало?

— Гледах новините — каза Джулиет Арчър. — Пожарът в Мъри Хил. Повредила се е печка. Нашето момче ли е било?

— Така изглежда. Тъкмо щях да ти се обадя. Свободна ли си?

— Всъщност вече идвам.

* * *

Мисля за болката.

Закусих в леглото веднага щом се събудих в Челси. Изядох един сандвич — „Болоня“ — и сега ям втори.

Часът е седем без десет сутринта.

Уморен съм след всичката работа снощи. Опитах се да заспя, но не можах. Бях твърде развълнуван.

Болка…

Изучавам тази тема заради скорошните си начинания. Научих, че има различни видове болка. Например невропатична, поради увреждане или дисфункция на периферната или централната нервна система (когато удариш вътрешната страна на лакътя си). Не е непременно мъчителна. По-скоро трънлива и дразнеща.

Друг вид болка е психогенната или соматоформното разстройство. Дължи се на околни фактори и стрес и някои физиологични стимули. Например мигрените.

Но най-често срещаната в ежедневния живот болка е физиологичната или ноцицептивна. Изчанчена дума за този вид болка, бих казал, която изпитваш, когато не улучиш гвоздея с чука и удариш палеца си. Две чудесни категории на ноцицептивната болка предоставят богато поле за действие на познавачи като мен. Сещам се за Тод Уилямс — удар с тъп предмет. Или разрязване с трион пасвател (използвах го неотдавна). Другата е от стърчащата през плътта на Алиша лъчева кост, която съпругът ѝ, със замъглено и от уиски съзнание, беше извивал и дърпал.

Има и термална ноцицептивна болка. Може да е от измръзване, но най-лошата е от изгаряне, разбира се. Премръзнали крайници. Огънят те кара да пищиш и да пищиш, и да пищиш.

Имах доста добра видимост в последните минути на моята жертва. Наблюдавах го през цялото време от отсрещната страна на улицата, терасата на покрива на порутена пететажна сграда без асансьор. Лесно беше да го виждам през големите прозорци.

Събуди се и като пълен кретен запали лампата на нощното шкафче. Разтревожи ме. На този етап не бях сигурен дали в апартамента има достатъчно газ, за да стане онова, на което се надявах.

Минута по-късно обаче той вървеше към вратата, а после пълзеше.

Убедих се, че има достатъчно газ, и чувствайки се малко перверзно, щракнах копчето, когато той беше само на три-два и половина метра от външната врата и спасението беше близо.

Само че не беше, разбира се.

Една елементарна команда през облака и печката с вградено устройство „Кул Смарт Делукс“ се съживи. С единайсет хиляди долара и нещо можеш да си купиш изключително отзивчив уред.

Жертвата ми се превърна в сянка сред пламъците, гърчеше се и залиташе, когато пушекът я обви. Зърнах я да се търкаля по гръб, да трепери и да размахва ръце и крака и после димът я скри от погледа ми.

Поне си беше готвил вкусни неща в модерната фурна.

Щом свърших работата си, тръгнах и се върнах тук да поспя, изпълнен със зареждащо с енергия задоволство.

По-късно Народният пазител ще напише още едно послание до пресата, за да напомни, че крайното консуматорството е лошо нещо. Дрън-дрън. Не е необходимо да се изразяваш добре и да си умен в манифестите си, след като си изгорил някого.

Претъркалям се, сядам уморено по пижама на ръба на леглото и се замислям за натоварения ден, който ми предстои.

Имам планове за друг нещастен Безочлив.

Ноцицептивна болка…

Имам планове и за Червенокоска. Сега знам всичко, което ми трябва, за навиците ѝ. Планът би трябвало да е добър и със сигурност ще ми достави удоволствие.

Имам малко свободно време и влизам в Стаята с играчките.

Когато изработвам миниатюра, първо правя чертеж. След това се съсредоточавам върху всяка част на предмета, който правя. Крака, чекмеджета, плотове, рамки — всичко. И първо се залавям с най-трудната задача. Например да издялаш крака на мебел от XVIII век е много трудно. Дълги и източени, но и сложни, с извивки, завъртулки, ъгловати. Правя ги от дървени блокчета.

Заглаждам внимателно с острие и шкурка. След това идва сглобяването. В момента държа легло от епохата на крал Едуард за клиент на „Американ Гърл“. Бащата е адвокат в Минеаполис. Знам това, защото на чека му до фирмата ми пише „адвокатска кантора“. За малко да не си свърша работата, защото Алиша ми разказа за неприятностите, които е имала с адвокати след ситуацията със съпруга ѝ. Тя не беше направила нищо лошо и човек би си помислил, че всичко ще мине добре за нея. Но не. И то благодарение на адвокатите. Трябва обаче да си изкарвам прехраната, а мисля, че на нея не ѝ пука. Все едно, не ѝ казвам.

Надничам през лупата и сглобявам съставните части. Знам, че ще се вместят, защото ги измерих два пъти. Шегувам се. Два пъти мери, един път режи. Стара поговорка. Всъщност ги измерих десетина пъти.

Мебели, като житейски уроци.

След час леглото е почти готово и аз го оглеждам известно време под кръга светлина на лупата. Иска ми се да нанеса още финални щрихи, но засега се въздържам. Много неща се съсипват, защото занаятчията не знае кога да спре (житейски урок, както казах). Аз обаче знам кога да спра. След няколко дни, когато лакът отдавна е изсъхнал и загладен, ще увия леглото в опаковъчно фолио с балончета и стиропор и ще го изпратя.

Докато оглеждам предмета и върша последна довършителна работа, пускам MP3-плейъра. Сега само слушам. По-късно ще запиша на хартия този откъс.

Интересна пролет. Помагах им по математика, макар с изненада да установих, че те са доста умни за спортисти. Франк и Сам. Предразсъдък е, че аз съм много умен, както някои хора казват, защото съм върлина и зубрач, но аз не съм… Достатъчно съм умен и математиката ми се удава. Точните науки. Компютрите. Но не и други неща.

Ядем пица и пием безалкохолни в дома на Сам. Баща му влиза и ме поздравява. Държи се мило. Пита ме дали харесвам бейзбола. Разбира се, че не го харесвам, защото баща ми непрекъснато седи, пуши и гледа бейзболни мачове, особено ако играе „Сейнт Луис“ срещу „Атланта“. Знам обаче достатъчно за тази игра, за да не звуча като идиот. (И знам как да хвърлям топката по непредсказуема парабола, ха!!! Макар че не умея.) И мога да говоря за някои играчи. Запаметил съм и малко статистика.

Франк идва и започваме да разговаряме. Сам предлага да направим купон по случай дипломирането и отначало решавам, че се е объркал и го казва, без да мисли, защото аз съм тук, а никога не съм бил канен на нито един купон в училище, освен на Клуба по математика и на Клуба по компютри, но това не са истински купони. Пък и кой съм аз. Никой. Франк обаче казва, че ще бъде страхотно, и после се обръща към мен и добавя, че ще отговарям за музиката. Това означава не само че съм поканен, но и че имам важна задача.

Музиката може и да е най-важната част. Не знам, защото никога не съм ходил на купон. Но ще си свърша работата добре.

Изключвам MP3-плейъра, вдъхновен да действам. Сядам пред компютъра, включвам се в поредица от виртуални частни мрежи и се отправям към някоя затънтена страна, за да използвам прокси.

Облягам се назад и затварям очи. След това, воден от Народния пазител, започвам да пиша.

* * *

Мобилният телефон на Ник Карели изжужа.

Адвокатът му.

Когато постъпи в полицията, идентификацията на обаждащия се беше още в детството си. Сега беше повсеместна и Ник реши, че това е най-важното изобретение през последните сто години.

— Здравей, Сам.

— Ник. Как я караш? Приспособяваш ли се добре?

— Както може да се очаква.

— Да, хубаво. Намерил съм ти едно заведение. Отиди да го разгледаш. Изпратил съм ти по имейла адреса и договора. Предварителен е, затова може да се потрудим още. Ресторантът е малко отдалечен, но това няма да навреди. Печалбата е по-голяма близо до Хайтс и хипстърите, но ти не можеш да си го позволиш.

— Страхотно. Благодаря. Чакай малко. Ще го проверя още сега.

Ник влезе в интернет и видя заведението — в солиден, работнически и стремящ се към подобрение квартал в Бруклин — и името на собственика.

— Той там ли е сега? — Ник отново почувства наелектризиращо напрежение и си спомни девиза на Амелия: Когато се движиш, не могат да те хванат.

— Да, там е. Току-що говорих с адвоката му. — Сам замълча за момент. — Виж, Ник, сигурен ли си, че искаш да го направиш?

— Вече си ми изнасял тази лекция.

— Да. Щеше да е хубаво, ако беше слушал.

— Много смешно.

— Ресторантите са сред най-големите бездънни ями за пари в историята. Този е свестен, осигурява приличен доход и има лоялни клиенти. Знам, защото съм ходил там. Съществува от двайсетина години, собственикът е имал сериозни намерения. И все пак ти не си ръководил фирма досега.

— Ще се науча. Може да наема собственика да наглежда нещата, да ми бъде консултант. Той има интерес заведението да работи и да преуспява. — Предложението беше собственикът да получи цената от продажбата плюс дял от оборота. — Той сигурно изпитва сантиментална привързаност към ресторанта, не мислиш ли?

— Да, предполагам.

— За мен е късно да влизам в играта, Сам. Трябва да оправя живота си. Ами другото, за което те помолих?

— Проверих три пъти. Няма дори намек за престъпна дейност. Собственикът, семейството му, служителите. Нямат криминални досиета. Чисти са и пред данъчните власти. Имали са няколко ревизии без нито една забележка. И работя по въпроса за разрешителното за алкохол.

— Чудесно. Благодаря ти, Сам. Направо съм психясал.

— Ник, намали темпото. Звучиш така, сякаш си готов да подпишеш договора още днес. Не искаш ли поне да опиташ лазанята?

28.

Амелия Сакс се върна в къщата на Райм с оскъдни улики. Два кашона от мляко, съдържащи половин дузина хартиени и найлонови пликчета с доказателства.

Проклетият заподозрян продължаваше да изгаря разни неща и да изпепелява улики. Водата беше най-лошият природен замърсител на местопрестъпления. Огънят беше номер две.

Сакс даде кашоните на Мел Купър, който беше облякъл лабораторна престилка върху бежовия си кадифен панталон и бялата риза с къси ръкави. Беше си сложил и хирургична шапка и ръкавици.

— Това ли е всичко? — попита той, поглеждайки към вратата. Вероятно си мислеше, че други криминалисти носят още улики.

Гримасата ѝ беше красноречива. Нямаше да пристигне нищо друго.

— Коя е жертвата? — попита Джулиет Арчър.

Рон Пуласки погледна записките си.

— Петдесет и осем годишен директор на счетоводството на рекламна агенция. Доста високопоставен. Ейб Бенкоф. Направил е няколко известни телевизионни реклами. — Младият полицай ги изброи. Райм, който не гледаше телевизия, не беше гледал рекламите, но разбира се, беше чувал за клиентите: компании за хранителни стоки, лични продукти, автомобили, въздушни линии. — Началникът на пожарната каза, че чак след седмица ще знаят по-конкретно какво се е случило, но неофициалната версия е, че е имало изтичане на газ от котлона и фурната на „Кук Смарт“, газова печка с шест котлона и електрическа фурна. С помощта на „Дейта Уайз“ можеш да я включиш дистанционно — и котлоните, и фурната. Контролерът е предназначен предимно да ги изключваш, когато излизаш някъде или пък си мислиш, че си ги забравил включени. Но работи и по обратния начин. Извършителят е изключил запалката и след това е пуснал газта. Шефът на пожарната каза, че газта е текла близо четиридесет минути, като се има предвид мащабът на експлозията. После извършителят отново е включил запалката и е взривил жилището. Бенкоф е бил на около четири метра от външната врата. Изглежда се е опитвал да избяга. Газта вероятно го е събудила.

— Имало ли е някой друг в апартамента? — попита Арчър.

— Не. Бенкоф е бил женен, но съпругата му е извън града, в командировка. Имат две големи деца. Никой друг в сградата не е пострадал.

Сакс започна да пише информация за това местопрестъпление на отделна бяла дъска.

Телефонът ѝ избръмча и тя отговори на обаждането. Последва кратък разговор и Амелия затвори и повдигна рамене, когато видя въпросителния поглед на Райм.

— Още един репортер. Пита за изявлението ми пред медиите — за актуализациите на сигурността, които „Микросистеми“ са изпратили на клиентите си. Историята се разчу бързо. — Сакс беше доволна. Слухът за опасностите от продуктите с вградени контролери „Дейта Уайз 5000“ явно се разпространяваше. И според репортажите хората обръщаха внимание. — Дори ако фирмите не инсталират актуализациите на сигурността на Чаудари, поне можем да се надяваме, че клиентите им четат вестници и стоят офлайн или изключват уредите си — добави тя.

Компютърът на Линкълн излъчи сигнал за постъпваща новина по информационния обмен.

— Той е изпратил още една част от манифеста.

Поздравления!

Беше изнесен още един урок.

Чувството ми е, че хората започват живота си като невинни. Казал го е някакъв философ, не знам кого, много отдавна. Един от известните. Раждаме се симпатични и чисти. Нямаме вродена страст да притежаваме Излишни неща, да имаме по-хубава кола, по-голяма вана, телевизор с по-добра разделителна способност. ПО-СКЪПА ПЕЧКА!!! Трябва да ни научат на това. Но мисля, че „научат“ не е подходящата дума. Правилната дума е да ни ВТЪЛПЯТ. Производителите на продукти, специалистите по маркетинг и рекламните агенти ни насилват и плашат да купуваме все по-големи и по-хубави неща, като ни внушават, че не можем да живеем без това или онова.

Да, замислете се за вашите Притежания. Какво имате, без което не можете да живеете? Съвсем малко. Затворете очи. Разходете се мислено из дома си. Вземете някой предмет и го огледайте. Помислете си откъде го имате. Подарък? От приятел? Важното е ПРИЯТЕЛСТВОТО, не символът за него. Изхвърлете го. Изхвърляйте по нещо всеки ден.

И още по-важното — престанете да купувате неща. Купуването е акт на отчаяние и с изключение на крайно необходими неща като дрехи и проста храна, е пристрастяване.

НЕ ви трябва кухненски уред, който струва толкова много, че може да изхрани четиричленно семейство за една година. Е, ти ПЛАТИ цената… буквално.

Народен пазител

— Откачалка — измърмори Мел Купър.

Уместна диагноза.

— Щом пази хората, защо ги убива?

— Убива само онези, които купуват или инсталират скъпи продукти — подчерта Райм.

— Не разбирам каква е разликата — каза Арчър, която внимателно прочете изобличителната реч, и добави: — Щом има познания в областта на философията, за табула раза, тогава сигурно е чувал за Джон Лок. Той отново се прави на не толкова интелигентен и умишлено прави грешки — „не знам кого“, излишна употреба на главни букви.

Райм се засмя на думата „излишна“ и без много да се интересува от профила, каза:

— И така, установихме, че заподозреният умишлено пише тук-там на лош английски. Нека погледнем уликите. Къде намери тези неща, Сакс?

Тя, изглежда, беше претърсила две места, защото донесе два кашона.

— Огледах набързо апартамента на Бенкоф. Тъй като е използвал дистанционно управление, не е било необходимо заподозреният да бъде близо до жертвата. Той знае от списъка кой има интелигентен контролер. Въпреки това взех няколко проби, в случай че е влизал в дома на Бенкоф и е добавил катализатор.

Всяко от прозрачните найлонови пликчета за веществени доказателства, което посочи Амелия, имаше етикет, на който пишеше от коя стая е взето. Съдържанието беше няколко супени лъжици пепел.

Купър започна да прави хроматографски и спектрографски анализ. Докато апаратът работеше и той отбелязваше резултатите, Сакс продължи:

— Аз обаче си мисля за метода на действие. Той е искал да гледа в апартамента, да се увери, че жертвата е там.

— И спомнете си забележката на Родни, че заподозреният е „свястно“ чудовище — добави Арчър. — Може би е искал да се увери, че няма деца, дошли на гости. Или не желае да нарани победни хора, онези, които не купуват скъпи продукти.

— Може би — каза Амелия, макар Райм да видя, че тя се съмнява. Той беше склонен да се съгласи със Сакс по този въпрос. Неизвестният заподозрян 40, изглежда, не страдаше от морални скрупули. — Мисля, че по-скоро е искал да наблюдава жертвата. Открих едно място, откъдето е можел ясно да вижда какво става в апартамента на Бенкоф. Покривът на сградата на отсрещната страна на улицата. Съсед е видял висок, слаб човек да излиза от преддверието точно след експлозията. Бял мъж с раница, облечен в гащеризон като работник. И с бейзболна шапка. Събрах някои микроследи от мястото, където вероятно е стоял.

— Как се е качил там? — попита Линкълн.

— Можел е да се покатери по аварийната стълба, която не се вижда много ясно, но е предпочел главния вход.

— Каква е ключалката на апартамента? — попита Арчър, като отново открадна въпроса на Райм.

— Стара сграда. Стара ключалка. Лесно се разбива. Няма счупени прозорци, нито следи от инструменти. Взех улика от преддверието, но… — Сакс повдигна рамене.

— Книгата на Линкълн — рече Джулиет. — Умните извършители минават по маршрути, където има много пешеходци и вероятността да се изолира използваема следа намалява логаритмично. Затова е влязъл оттам.

Това е очевидно, помисли си Райм. Съжаляваше, че е включил това в текста.

— Какво имаме от покрива? — нетърпеливо попита той.

— Парченце стъкло — отговори Арчър, която беше приближила инвалидната си количка до масата с уликите и гледаше прозрачен найлонов плик, където, изглежда, имаше само пепел.

— Изсипи го, Мел.

Купър го направи.

— Пак не го виждам — измърмори Линкълн.

— Няколко са — поправи се Джулиет. — Две, не, три парченца.

— Да не би да имаш микроскопско зрение?

Арчър се засмя.

— Господ ме е надарил с добри нокти и отлично зрение. Горе-долу това е всичко.

Не спомена какво ѝ е отнел.

С помощта на очила с лупи Купър откри и извади парченцата стъкло и ги сложи под микроскопа. Образът се прожектира на екрана.

— Стъкло от прозорец, как мислите? — попита Джулиет.

— Да — отговори Райм. Той беше анализирал хиляди стъкълца през годините, докато извършваше огледи на местопрестъпления — от малки, разпръснати от куршуми, падащи тела, камъни и автомобилни катастрофи, до по-големи парчета, умишлено и старателно превърнати в ножове. Ръбовете и гладките страни на късчетата, които беше събрала Сакс, не оставяха съмнение, че са от прозорец — и не на автомобил, защото предпазното стъкло беше много различно, а от жилищна сграда. Линкълн спомена това.

— Горе вдясно има някакъв дефект — подчерта Купър.

Приличаше на мехурче.

— Старо и евтино стъкло — отбеляза Райм.

— И аз мисля така. Отпреди седемдесет и пет години? Може би и по-старо.

Съвременните стъкла бяха почти съвършени.

— Сравни ги с контролните проби. Къде са те, Сакс?

Тя посочи няколко плика, в които имаше микропроби от части на покрива далеч от мястото, където беше стоял заподозреният. Купър започна да ги сравнява под микроскопа.

— Няма други стъклени частици.

И в офиса на Тод Уилямс нямаше. Заподозреният беше влязъл през задната врата. Нямаше и в жилището на Бенкоф. Откъде бяха пренесени?

— Нещо друго?

Купър трябваше да изчака, за да анализира пробите с газовия хроматограф и масспектрометъра. Той още чакаше резултатите от пепелта, която беше събрала Амелия. След няколко минути те бяха готови. Мел прочете обобщените данни.

— Няма катализатор.

— Това говори, че по всяка вероятност извършителят не е влязъл с взлом и не е разлял бензин или керосин в апартамента.

— И без това беше малко вероятно — обади се Джулиет.

— Защо го казваш? — попита Сакс.

— Предчувствие. Извършителят като че ли се гордее, че използва контролера, за да убива. Знам ли. Би било някак неелегантно да добавя бензин.

— Може би — каза Амелия.

Райм беше съгласен с Арчър, но не каза нищо.

— Изследвай другата улика. От наблюдателния пост на покрива.

Половин час и повече Купър анализира различни проби. Хроматографът отделяше съставните части, а масспектрометърът ги идентифицираше.

Линкълн наблюдаваше нетърпеливо. Мел най-после ги изброи: дизелово гориво. Неопределена търговска марка. Два вида пръст, характерна за бреговата ивица на Кънектикът, река Хъдсън, Ню Джърси и Уестчестър Каунти.

— Няма ли от Куинс с два въпросителни знака? — иронично подхвърли Райм. Джулиет му се усмихна. Амелия забеляза това и пак се обърна към бялата дъска, на която записваше какво са открили.

Мел Купър продължи да изброява. Следи от няколко безалкохолни напитки: „Спрайт“, обикновена и диетична кока-кола, всичките разредени в различна степен, което означаваше, че са дошли от различни източници — чаши, съдържащи лед, тъй като човекът не беше пил направо от бутилката или кутията. Бяло вино с високо съдържание на захар. Типично за евтино вино или шампанско.

В дневната настъпи тишина, нарушавана само от потракването при охлаждането на газовия хроматограф. Апаратът работеше, като подлагаше пробите на температури около петдесет градуса по Целзий по-високи от точката на кипене на най-малко летливия елемент в пробата. С други думи, огнен ад.

Телефонът на Сакс иззвъня. Тя отстъпи встрани, за да отговори на обаждането, и застана в ъгъла на дневната с наведена глава. Накрая кимна и на лицето ѝ се изписа облекчение. После затвори.

— Събрана е Комисията по балистика — обясни тя и Райм си спомни, че Сакс беше стреляла в мотора на ескалатора, опитвайки се да спаси живота на Грег Фромър. — Капитан Мадино каза, че съставът е добър. Униформени и патрулни полицаи. Ще напиша доклад с обяснения и това ще бъде всичко.

Линкълн се зарадва за нея. В Нюйоркската полиция имаше толкова много правила и формалности, че можеха да затрупат полицай, който се опитва да си върши работата.

— Тук има и нещо друго — каза Купър. — Следи от каучук, амоняк и влакна, вероятно от хартия — хартиена кърпа за ръце. — Той прегледа дълъг списък на микроматериали.

— Силикон за уплътняване на прозорци — разсеяно каза Райм.

— Откъде знаеш? — попита Арчър, която се беше втренчила в трудните за произнасяне наименования на веществата, дълги по три реда.

Линкълн обясни. Преди години имаше случай, в който съпруга беше прерязала югуларната вена на съпруга си с острия ръб на парче стъкло, което беше измъкнала от прозореца на мазето. Докато той спял, тя прокарала стъклото през югуларната му вена и кръвта му бързо изтекла. След това измила стъклото, сложила го обратно на прозореца и го уплътнила със силикон. (Стратегията ѝ беше никакво оръжие на убийство, тоест нож или друго острие, да не бъде проследено до нея, но беше пропуснала да почисти блузата си от следите от силикона, който беше използвала върху стъклото след убийството. Полицаите намериха стъклото за пет минути и тестът с луминол потвърди наличието на кръв.)

Сакс отговори на още едно обаждане. Реакцията ѝ беше загадъчна. Очите ѝ се стрелкаха от прозореца до пода и тавана в стил рококо. За какво ли става дума, запита се Райм.

Амелия затвори, направи гримаса и се приближи до Линкълн.

— Съжалявам. Майка ми.

— Добре ли е?

— Да, но са изтеглили по-напред едното от изследванията ѝ. Лицето ѝ остана разтревожено. Райм знаеше, че тя се раздвоява между разследването и единствения жив член на семейството си.

— Сакс, върви.

— Аз…

— Тръгвай. Трябва да отидеш.

Без да отрони нито дума повече, Амелия излезе от дневната. Линкълн се вгледа в нея, а после бавно се обърна и се втренчи в предизвикателните табла̀ с улики.

Местопрестъпление: Трийсет и пета улица 390Е, Манхатън (умишлен палеж)

— Престъпление: Умишлен палеж/убийство.

— Жертва: Ейбрахам Бенкоф, 58 г., директор на счетоводство, известна личност.

— Причина за смъртта: изгаряне/кръвоизлив.

— Средство на умъртвяване: Изтичане на газ от печка „Кук Смарт Делукс“ с вграден контролер „Дейта Уайз 5000“.

—> Няма катализатор.

Допълнителни елементи към профила на заподозрения:

— Тъмни дрехи, бейзболна шапка.

— Наблюдавал е мястото, за да се увери, че ще бъде убит само възрастен човек?

— Още едно послание от Народния пазител.

— Отново се прави на по-малко интелигентен.

Местопрестъпление: Трийсет и пета улица 388Е, Манхатън (място на наблюдение на заподозрения)

Улики:

— Парченца стъкло. От прозорец. Старо

— Ксилол, толуол, железен оксид, аморфен силициев двуокис, диоктил фталат и талк (съставки на силикон за уплътняване на прозорци).

— Свързани с професията му? Вероятно не.

— Влакна от хартиена кърпа

— Амоняк.

— Фрагменти от каучук

— Дизелово гориво.

— Два вида пръст: характерна за бреговата ивица.

—> Кънектикът или Уестчестър Каунти.

—> Ню Джърси.

— Безалкохолни напитки, различна степен на разводняване, няколко източника.

— Бяло вино, високо съдържание на захар. Типично за евтино шампанско.

Арчър също четеше внимателно написаното.

— Повече въпроси, отколкото отговори — измънка тя.

Добре дошла в света на криминалиста, помисли си Райм.

29.

„Суини Тод: Бръснарят демон от Флийт Стрийт“, това се казва предизвикателство.

Джо Хеди, дърводелец в театър „Уитмор“ на Таймс Скуеър, си мислеше за успешната нова постановка на пиесата на Стивън Зондхайм преди година. Той и другите сценични работници и осветители трябваше да направят функциониращ бръснарски стол — е, поне да работи дотолкова, че да се отваря по подадена команда, така че клиентът да се вмъкне в дупката отдолу, след като бръснарят демон от Флийт Стрийт пререже гърлото му.

Работиха няколко месеца, за да направят стола да функционира безупречно — и да създадат чудесен готически Дикенсов декор.

Но декорът сега? Проклета детска игра. Направо скучна.

Хеди донесе няколко чамови дъски в работилницата зад театъра на Четиридесет и шеста улица и ги хвърли на бетонния под. Задачата му за тази пиеса беше да изгради голям лабиринт, в който щеше да се шмугва плъх — шейсетсантиметрово холограмно изображение — в различни моменти на пиесата, която беше за някакво семейно събиране, караници и други такива щуротии. Нито едно прерязване на гърло през целите два часа. Хеди прочете сценария и реши, че малко кръв би я направила по-интересна.

Дизайнерката на декорите обаче искаше лабиринт и щеше да получи лабиринт.

Хеди беше едър мъж с буйна прошарена коса. Нареди дървените парчета в последователността, в която ги беше нарязал, и сковано се изправи. Изпъшка. Той беше на шейсет и една години и се беше пенсионирал. Със съпругата му се бяха преместили тук, след като беше работил тридесет и шест години на поточна линия в Детройт. Беше страхотно да живеят близо до децата и внуците. Е, донякъде. Хеди обаче още не беше готов да окачи инструментите и зет му уреди тази работа. По принцип Джо беше шлосер механик, но беше сръчен и театърът го нае веднага за дърводелската работа по декорите. Работата много му харесваше. Имаше само един проблем — дървото тежеше много повече, отколкото преди двайсет години. Странно е как става така.

Той разгърна чертежите за лабиринта на масата, а после извади стоманена рулетка от колана си и молив, подострен със сгъваем нож, от джоба си, и ги сложи до чертежите. Намести на носа си очилата за четене и започна да разглежда схемите.

Театърът беше един от по-хубавите на Бродуей, а работилницата му определено беше сред най-добрите в Манхатън — с площ двайсет на двайсет метра, южната страна заредена с повече дърво от повечето складове за дървени материали. До западната стена бяха натрупани сандъци с гвоздеи, гайки, болтове, пружини, винтове, шайби и какво ли не още, ръчни и малки електрически инструменти, работни плотове, бои и малко кухненско пространство. В средата, монтирани на пода, бяха големите електрически уреди.

Денят беше приятен и огромните двойни врати — достатъчно грамадни, за да се внасят по-големите декори — бяха отворени към Четиридесет и шеста улица. Вътре повяваше лек ветрец, разнасящ миризми, които Хеди харесваше — газове от автомобили, парфюми, пушек от тлеещите въглени на улични сергии за ядки и претцели. Движението беше хаотично и хора, облечени във всевъзможни стилове, непрекъснато минаваха покрай вратите, движейки се във всички посоки. Джо беше започнал да се привързва към Детройт, но сега обожаваше Манхатън, въпреки че живееше в Парамъс, Ню Джърси.

Обожаваше и работата си. В хубави дни като днешния, когато вратите бяха отворени, минувачите понякога спираха и поглеждаха вътре, любопитни да видят как се правят декорите. Един от дните в живота на Хеди, в които той се бе чувствал най-горд, беше, когато някакъв човек го повика на вратата. Дърводелецът очакваше въпрос за някой инструмент или за декора, по който работеше, и се изненада, когато човекът му поиска автограф. Много му харесали декорите в новата постановка на „Кралят и аз“ и искаше Джо да подпише програмата.

Хеди стопли вода в микровълновата фурна, изсипа вътре нескафе от „Старбъкс“ и отпи от течността, докато си водеше записки какви разрези трябва да направи. Той погледна към тезгяха, за да се увери, че необходимият аксесоар е подръка — шумоизолиращи слушалки. Непременно трябваше да си ги сложи заради машината в средата на работилницата.

Големият циркуляр „Айони“ беше най-новата придобивка. Повечето работа в правенето на декори на Бродуей е дърводелска — рязане, поставяне на рамки, сглобяване и боядисване — и „Айони“ бързо се превръщаше в основния инструмент за тези задачи. Машината тежеше сто тридесет и шест килограма и имаше сферични остриета с назъбени ръбове, остри като зъби на акула. Стоманените дискове можеха да се сменят и бяха с различна дебелина, големина и форма на зъбците. По-дебелите, по-големи зъбци бяха предназначени за по-груби рамки, а по-тънките и по-фините — за довършителна работа. Зловещите дискове се въртяха с 2000 оборота в минута и пищяха пронизително като мотори на реактивен самолет.

Хеди обичаше циркуляра. Инструментът прерязваше и най-дебелото дърво, все едно разкъсваше вестник, и имаше компютърен чип, който запаметяваше настройките и размерите на последните петдесет извършени задачи.

За да нареже дъски с размери шейсет сантиметра на метър и двайсет за основата на лабиринта, Хеди взе тежко, назъбено острие от лавица на стената. Преди обаче да махне диска, поставен на „Айони“, и да го замени с друг, трябваше да изключи електрическото захранване. Машината беше свързана с електрическата инсталация на театъра, тъй като моторът ѝ, задвижван от 8 конски сили, изразходваше 220 волта и много ампери.

Производителят препоръчваше, преди да се сменят остриетата, да се изключи електричеството от главното табло, но тук, в театъра, не го правеше никой от работниците, тъй като таблото беше в мазето. Може би обаче корпорацията „Айони“ знаеше, че потребителите не винаги изключват главното табло, и затова самият циркуляр имаше два бутона за изключване. Единият беше прекъсвачът на самото устройство, а другият включваше и изключваше въртенето на диска. Беше малко неудобно да протегнеш ръка надолу, към основата на машината, да намериш прекъсвача и да го щракнеш, но Хеди нямаше да смени дисковете, без да го направи. Инструментът беше опасен като гилотина. (Той беше чул за нещастен случай, в който помощник паднал до работещ циркуляр „Айони“, и инстинктивно протегнал ръка да се подпре. Ръката му закачила острието и мигновено била прерязана между китката и лакътя. Горкият човек не почувствал болка първите десет секунди. Толкова бързо станало срязването.)

Ето защо Хеди протегна ръка надолу и щракна превключвателя.

И после, само за да провери, Джо пак включи електричеството. Нищо. Изключи го, хвана диска с лявата си ръка, задържа го неподвижно и започна да отвинтва винтовете, с които дискът беше прикрепен за вала. Радваше се, че е взел досадните предпазни мерки. Хрумна му, че ако машината случайно се включи, не само ще загуби пръстите на лявата си ръка, но внезапното завъртане може да смаже дясната.

Две хиляди оборота в минута.

След пет минути обаче острието беше сменено благополучно. Хеди включи електричеството и се приготви да среже първата дъска.

Нямаше съмнение в ефикасността на циркуляра, който много улесняваше живота на дърводелците. От друга страна, Хеди трябваше да признае, че не очаква с нетърпение да прекара следващите няколко часа, като сменя дискове и реже дъски за лабиринта.

Истината беше, че проклетият циркуляр го плашеше адски много.

* * *

Сервитьорката флиртуваше с него.

Ник предположи, че тя е на около тридесет и пет години. Имаше хубаво лице със сърцевидна форма, черна като катран коса, завързана стегнато на опашка, с къдрици, които само чакаха да се измъкнат. Униформата ѝ беше тясна, плътно прилепнала за тялото. С дълбоко изрязано деколте. Това беше нещо, което Ник щеше да промени, ако стане собственик на ресторанта. Искаше персонал, който би се харесал на семейства. Въпреки че дъртаците в квартала сигурно си падаха по гледката, която предлагаше Хана.

Той ѝ се усмихна, но не по начина, по който правеше тя, а учтиво и официално, и попита за Виторио. Хана отиде някъде, върна се и каза, че той ще дойде след няколко минути.

— Седнете и изпийте още едно кафе. — Тя пак кокетничеше.

— Черно, моля. С едно кубче лед.

— Ледено кафе?

— Не. Горещо кафе, но с едно кубче лед вътре.

Ник седна в сепарето до прозореца, където го заведе Хана, и огледа заведението. Видя му се хубаво. Веднага го хареса. Щеше да махне протрития линолеум, да свали тапетите и да боядиса стените. Може би в тъмночервено. Помещението имаше много прозорци и добро осветление и цветът нямаше да го затъмни. Щеше да намери стари пейзажи на Бруклин, ако може.

Ник обичаше квартала. Хората не знаеха, че Бруклин е бил самостоятелен град до 1898 година, когато е бил погълнат и станал част от Ню Йорк. Всъщност Бруклин е бил един от най-големите градове в страната (и все още беше най-големият градски район). Ник смяташе да намери и гравюри на брега и на Проспект Парк. И може би портрети на известни бруклинчани. Уолт Уитман. Определено трябваше да има негов портрет. „Когато минавах покрай Бруклин с ферибота“, стихотворението. Е, добре, щеше да намери и гравюра на ферибот. Бащата на Амелия, който също беше от Бруклин, му беше казал, че Джордж Вашингтон и колониалните войски са се сражавали тук с британците (но загубили битката и отстъпили към Манхатън благодарение на замръзнала река). Джордж Гершуин. Предполагаше се, че Марк Твен е кръстил героя си Том Сойер на пожарникар герой от Бруклин. Ник щеше да намери портрети на всички тях. Може би рисунки с мастило. Те бяха страхотни. Класика.

Но нямаше да окачи портрета на родения тук Ал Капоне.

Някой се приближи до него и Ник стана.

— Виторио Джера — каза дебел мъж със смугла кожа и болнав вид. Костюмът му беше твърде широк и Ник се запита дали ресторантът не се продава заради влошеното здравословно състояние на собственика. Вероятно. Косата на Виторио беше прошарена, а прическата му — безупречна.

— Ник Карели.

— Италианец. Откъде е семейството ви?

— От Флетбуш, Бруклин.

— Ха!

— Дошли са отдавна. От Болоня — добави Ник.

— Имаме италиански блюда в менюто.

— Чух, че лазанята ви е хубава.

— Така е — отговори Джера. — Но яли ли сте някога лоша лазаня?

Ник се усмихна.

Сервитьорката донесе кафето.

— Нещо за теб? — обърна се тя към Виторио.

— Не, благодаря, Хана.

Тя се обърна и тръгна.

Джера сключи набръчканите си пръсти и наведе глава.

— Е, аз съм Вито.

— Интересувам се от ресторанта ти, Вито.

— Имал ли си ресторант?

— Храня се в тях. Цял живот.

Е, през по-голямата част от живота си…

Дебелият мъж се разсмя.

— Не е за всеки.

— С това искам да се занимавам. Винаги съм искал. Квартално заведение. Хората да се застояват тук. Да общуват. Дружеска атмосфера. И каквото и да се случва с икономиката, човек трябва да яде.

— Всичко това е вярно, но се иска много работа. Усилена работа. — Джера го огледа. — Макар че не приличаш на човек, който се бои от работа.

— Не се боя. Получих договора от адвоката ми и го прегледах. Вижда ми се добър. Каква цена искаш? Имам малко пари. Наследих ги от майка си, когато тя почина…

— Съжалявам.

— Благодаря. Преговарям и с две банки. Сега стигнахме до същината. За цената. Ще се пазарим малко и съм сигурен, че ще стигнем до споразумение.

— Разбира се. Плащаш колкото поискам и се споразумяваме. — Виторио говореше полушеговито, полусериозно. Това беше бизнес.

Ник се облегна назад и уверено заяви:

— Преди да продължим нататък, трябва да ти кажа нещо.

— Добре.

— Лежал съм в затвора.

Вито се наведе напред и внимателно се вгледа в него, сякаш току-що беше казал, че кожата му е найлонова.

Ник продължи да го гледа в очите и да се усмихва.

— Обвиненията бяха въоръжен обир и нападение. Не съм го направил. Никога не съм извършвал престъпление. Работя, за да докажа невинността си, и мисля, че ще бъда оневинен. Може да ти покажа доказателството след няколко дни, а може и да отнеме повече време. Но искрено се надявам, че ще осъществим сделката.

— Не си го направил. — Това не беше въпрос, а подкана да продължи.

— Не. Опитвах се да помогна на някого и се заплетох в системата.

— Не можеш да получиш разрешително за алкохол, а това е една трета от доходите ни.

— Адвокатът ми действа за разрешително. Смята, че ще успее. Когато ме оневинят, няма да има проблем.

— Не знам, Ник. Всичко това е ново за мен. Аз съм собственик от двайсет години. Създал съм си име.

— Да, разбирам. — Ник говореше уверено, защото се чувстваше уверен. — Но адвокатът ми каза, че мога да поискам оправдателна присъда от съда, пълно реабилитиране.

— Трябва скоро да продам ресторанта, Ник. — Вито вдигна ръце с дланите нагоре. — Имам проблеми. Здравословни. — Той огледа помещението, където имаше трийсетина редовни клиенти. Един мъж поиска сметката. Джера повика сервитьор да го обслужи. — Персоналът е проблемът. Идват и заминават и не се явяват на работа или се държат грубо с клиентите. Крадат. Трябва да ги уволниш. Ти си като баща и училищен директор едновременно. О, те се опитват да те оберат.

— Сигурен съм. Бизнес като всеки друг. Трябва да си на върха. Мислех си да те наема за консултант за известно време.

— Знам ли. Закъсах със здравето. Съпругата и дъщеря ми се грижат за мен. Тя ще се върне у дома. Голямата ми дъщеря. Трябва да си почивам повече. Има професионалисти. Консултанти.

По хранителната индустрия. Струват скъпо, но в твоя случай идеята може да е добра.

— Знам, но си помисли, Вито. С удоволствие ще ти плащам. Дори няма да е необходимо да идваш тук. Аз ще идвам при теб два пъти седмично.

— Виждаш ми се свестен, Ник. И не беше нужно да ми казваш за миналото си. Ако кандидатстваше за готвач, щях да прочета препоръките ти. Договаряме се, ти идваш да приключим сделката, а моята единствена грижа е да получа чек. Ти обаче беше откровен с мен. Но искам да ти кажа, че трябва да си помисля.

— Не очаквам друго. И, Вито, цената?

— Да?

— Колко искаш? Вероятно ще мога да платя.

— Не те бива много за търговец.

— Познавам хубавото, когато го видя. Добре, помисли си. Но може ли една услуга?

— Каква?

— Не продавай ресторанта на друг, без да ми дадеш възможност отново да защитя бизнес офертата си. Дай ми този шанс.

Джера се втренчи изпитателно в него.

— Добре. Ще ти се обадя. А, и Ник?

— Да, Вито?

— Хареса ми, че не се заигра с Хана. Малката ми дъщеря. — Той кимна към чернокосата сервитьорка с тясната униформа. — В това отношение ти събра точки. Ще си помисля, Ник. Ще го обсъдя със семейството си. Ще ти се обадя.

Двамата стиснаха ръцете си.

— А сега имам един друг въпрос, Вито.

— Разбира се, синко. Какъв?

Ник се облегна назад и се усмихна.

30.

— Не знам, Ами.

Сакс наля черен чай и погледна озадачено майка си.

Бяха се върнали от прегледа — рентген и електрокардиограма за предстоящата след няколко дни операция — и седяха в слънчевата кухня на къщата на Амелия в Каръл Гардън. Роуз живееше и тук, и в собствената си къща на шест преки оттам. Когато трябваше да отиде на преглед, ѝ беше по-лесно да остане тук, тъй като лекарят ѝ и болницата, където щяха да ѝ поставят байпас, бяха наблизо. И щеше да се възстановява тук след операцията.

— Не знам за Ник. — Роуз взе сувенирната чаша от Нюйоркската полиция и добави мляко в чая си. Амелия допиваше кафето си от „Старбъкс“. Хладко, както го обичаше Ник. Тя го притопли и седна срещу Роуз.

— Появата му беше шок за мен. — Сакс се вгледа изпитателно в майка си, която беше с пола и блуза, чорапогащник и златна верижка на тънкия си врат. Както винаги, Роуз се беше издокарала за доктора, сякаш отиваше на църква. — Все още не съм сигурна какво да мисля.

— Как е изкарал там, в дранголника? — Роуз имаше чувство за хумор. Беше го развила на по-късен етап от живота си.

— Не говорихме за това. Нямаше причина. Вече нямаме нищо общо помежду си. Той е като непознат. Не говоря за лични неща с продавачки или с някого, когото срещна на улицата. Защо да говоря с него?

Амелия усети, че обяснява твърде много и говори твърде бързо. Роуз, изглежда, също забеляза това.

— Дано нещата за него се оправят — приключи разговора Сакс. — Трябва да отида пак при Линкълн. Не сме разследвали извършител като този досега.

— Домашен терорист ли е? Така пише във вестниците. И чу ли онзи репортаж по телевизията? Хората вече не се качват на ескалатори и асансьори. Един мъж получил инфаркт, докато изкачвал десет етажа в офис сграда в Среден Манхатън. Нямал доверие на асансьора.

— Не. Пропуснала съм го. Умрял ли е?

— Не.

Още една жертва на сметката на Неизвестния заподозрян 40.

— Какво искаш да взема за вечеря? Почакай. Сали ще идва ли?

— Тази вечер не. Ще играе бридж.

— Искаш ли да отидеш? Мога да те закарам до тях.

— Не. Не ми се ходи.

Амелия се замисли за времето, когато майка ѝ и баща ѝ бяха кралицата и кралят на кварталния бридж клуб. Какви времена бяха… Лееха се коктейли, половината пушеха като комини и играта за последните няколко ръце беше забавно абсурдна благодарение на безбожни стратегии, съчинени в алкохолно опиянение. (Амелия се радваше на тези нощни купони, защото можеше да се измъкне и да се мотае с другите хлапета в квартала и дори да се поразходи с колата или да спретне някоя гонка. По собствените си признания навремето Амелия Сакс беше лошо момиче.)

На вратата се позвъни. Тя се приближи и погледна през шпионката.

Аха.

Открехна вратата.

— Здравей — каза на Ник Карели. Гласът ѝ прозвуча предпазливо и той се усмихна нерешително.

— Минавах оттук и видях колата ти.

Амелия отстъпи назад в коридора. Той беше с черни джинси, светлосиня официална риза и морскосиньо спортно сако. За Ник Карели това беше издокарване. Носеше голяма пазарска торба и Сакс долови миризма на лук и чесън.

— Не мога да остана — каза той и ѝ подаде торбата. — Купих обяд за теб и за Роуз.

— Не се обади.

— Не. Бях наблизо. В един ресторант.

— Ами… — Сакс наведе глава. — Благодаря, но…

— Най-хубавата лазаня в града.

„Но“ не се отнасяше за храната. Амелия не беше сигурна накъде искаше да го насочи. Тя погледна торбата.

— Снощи направих пробив — заговори по-тихо Ник. — В папките, които ти ми даде. Открих следа. Човек, който, мисля, може да потвърди, че нямам нищо общо с кражбата.

— Наистина ли? Пише го в материалите от разследването? — Сакс не знаеше какво да каже. Неочакваната му поява я беше разтърсила.

— Но трябва да се разровя още. Сякаш отново съм ченге.

Амелия се намръщи.

— Ник, той замесен ли е?

— Не знам. Може би. Но както ти казах преди, използвам един приятел от училище, за да открие подробности. Той е свестен и няма криминално минало. Не е имал неприятности с властите.

— Радвам се, Ник. — Чертите на лицето ѝ омекнаха.

— Ам… Амелия, виж, майка ти тук ли е?

— Да — отговори след кратко мълчание Сакс.

— Може ли да ѝ кажа здрасти?

— Не съм сигурна, че идеята е добра. Казах ти, че тя не се чувства добре.

— Достатъчно добре съм, за да кажа здрасти, Ами — извика глас от коридора.

Те се обърнаха и видяха слабата, жилава фигура на Роуз в коридора, осветена в гръб от големите еркерни прозорци на отсрещната стена.

— Здравей, Роуз.

— Ник.

— Мамо…

— Донесъл си обяд?

— Само за вас двете. Аз не мога да остана.

— Ние не сме дами, които обядват — бавно каза Роуз и Амелия се запита дали майка ѝ ще предприеме атака, но Роуз добави:

— Ние сме дами, които вечерят. Ще го запазим за довечера. — Тя погледна емблемата на торбата. — „Виторио“. Знам го. Добър ресторант.

— Лазаня, телешко „Пиката“, салата и чеснови хлебчета.

Роуз пак погледна обемистата торба.

— Ей, Ник, къде са останалите петима, които ще дойдат да вечерят с нас?

Той се засмя. Амелия се опита да се усмихне.

— Ела в дневната. Имам сили да разговарям, но не мога да стоя права много дълго.

Роуз се обърна.

О, не! Поведението ѝ беше дяволски странно. Амелия въздъхна и ги последва в дневната. След това отиде в кухнята, сложи храната в хладилника и се зачуди дали да поднесе кафе на Ник, но реши, че ще отнеме много време, докато го направи и после изчака да изстине, за да е по вкуса му. Искаше посещението му да бъде кратко. Върна се и завари Роуз на нейния фотьойл, а Ник — на голяма възглавница пред дивана, сякаш сядането на мебел без облегалка на гърба свидетелстваше за краткотрайността на престоя му. Амелия остана права за момент, а после издърпа стол от масата, сложи го близо до майка си и седна. С изправени рамене, леко приведена напред. Зачуди се какво би казала за позата ѝ и за посланията, които изпраща, приятелката ѝ от Калифорния Катрин Данс, следовател с умения за анализ на езика на тялото.

— Ами ми каза за брат ти и че ти си поел отговорността за престъплението. Че се опитваш да докажеш невинността си.

Роуз никога не пазеше в тайна историите, които ѝ бяха разказали. Амелия често си мислеше колко е хубаво, че майка ѝ общо взето не е запозната със социалните мрежи. Роуз щеше да бъде източник на милиони слухове, разпространяващи се в интернет.

— Точно така. Открих няколко следи. Надявам се да успея. Може и да не стане, но пак ще продължа да се опитвам. Роуз, Амелия ми каза, че от време на време живееш при нея. Затова дойдох тук днес, не само за да донеса обяд. Искам да ви се извиня. И на двете.

Роуз се втренчи в очите му, но Ник не извърна поглед. Амелия си помисли, че той е олицетворение на спокойствието, човек, който най-после признава нещо тежко и болезнено и му олеква.

— Най-трудното, което съм правил, беше да прекъсна връзката си с Амелия… и с теб. Да не ви кажа истината за Дони. Не можех обаче да рискувам да се разчуе, че той е бил замесен, не аз. Амелия може да ти разкаже подробностите, ако искаш, но дълбоко в душата си знам, че човекът, с когото се е забъркал Дони, водачът на бандата, щеше да го убие, ако не бях поел вината. Фактически нямаше доказателства срещу мен. Страхувах се, че ако кажа на някого какво се е случило в действителност, отдел „Вътрешни разследвания“ или прокурорът ще се досетят, че лъжа. Нямаше да се наложи да търсят много далеч, за да намерят Дони. Той беше… — Гласът на Ник потрепери. Той се прокашля, за да изчисти гърлото си. — Дони беше само хлапе, което не можеше да се грижи за себе си. Натресе се в цялата бъркотия и се забърка с лоши хора. — Очите му се навлажниха.

— Дони беше добро момче — бавно каза Роуз. — Не знаех, че е имал проблеми.

— Той искаше да се оправи, но… пристрастяването е лошо нещо. Трябваше да направя повече. Включих го в няколко програми, но не проследих както трябва какво става с него.

Роуз Сакс нямаше навика да утешава хората, да ги потупва по ръката и да казва: „Стига, стига, направил си каквото си могъл“.

Тя само кимаше със стиснати устни, сякаш искаше да каже: „Да, трябвало е да направиш повече, Ник. Тогава нямаше да отидеш в затвора. И Дони можеше още да е жив. И нямаше да разбиеш сърцето на дъщеря ми“.

— Роуз, ти може би не искаш да имаш нищо общо с мен. — Ник се усмихна тъжно и погледна Амелия. — Вероятно и ти. И напълно ви разбирам. Исках само да ви кажа, че трябваше да взема решение и да избера брат си пред Амелия, теб и десетки други хора. За малко да не го направя и да го хвърля на вълците, но размислих. Много съжалявам. — Той стана и протегна ръка.

Роуз бавно я стисна и каза:

— Благодаря ти, Ник. За някои хора е много трудно да се извинят. А сега, чувствам се малко уморена.

— Разбира се. Тръгвам си.

Сакс го изпрати до вратата.

— Знам, че не очакваше това, но трябваше да го направя. Като в дванайсетте стъпки в програмата за лечение на „Анонимни алкохолици“. Да си призная и да се извиня. — Ник повдигна рамене. — И Дони би го направил, ако беше стигнал толкова далеч.

Той я прегърна спонтанно. За миг. Но Амелия усети, че ръката му трепери, когато докосна гърба ѝ — точно там, където беше счупен прешленът на Линкълн Райм. Тя отстъпи назад. И за момент се зачуди дали да го попита какво е открил и каква е загадъчната следа, но после се отказа.

Проблемът не е твой, напомни си сама.

Тя затвори вратата и се върна в дневната.

— Това беше странно — отбеляза Роуз. — Като говорим за вълка.

Амелия се зачуди на избора на думи на майка си. Притопли кафето си, изпи го и изхвърли картонената чаша.

— Не знам. — Възрастната жена поклати глава.

— Аз му вярвам, мамо. Ник не би ме излъгал.

— О, и аз му вярвам. Мисля, че е невинен. Нямах предвид това.

— А какво?

— Решил е, че навремето е направил грешка. Трябвало е да избере теб.

— Той определено се старае да се реваншира. Защо? Проблем ли е това?

— Защо Ник се свърза точно с теб за помощ?

Подвеждащ въпрос. Амелия не ѝ беше казала, че Ник е поискал помощ от нея, нито беше споделила с майка си, че се е въвлякла в законното, но морално съмнително усилие да изтегли и да му даде материалите по случая му. Беше ѝ казала само, че Ник твърди, че е невинен, че му вярва и че той работи по въпроса да го докаже.

— Няма ли процедура — адвокати или комисии, които да преразгледат случая му и да го оневинят?

Амелия отговори на това, което всъщност питаше майка ѝ.

— Мамо, Ник ще продължи по своя път. Аз ще продължа по моя. Това ще бъде всичко. Вероятно няма да го видя отново.

Роуз се усмихна.

— Разбирам. Може ли още малко чай?

Амелия отиде в кухнята и минута по-късно се върна с голяма чаша пресен чай. Тъкмо я подаваше на майка си, когато телефонът ѝ избръмча. Тя го извади от джоба си, погледна екранчето и отговори на обаждането.

— Райм?

— Имаме попадение, Сакс. В реално време. Неизвестният заподозрян 40 е на Таймс Скуеър. Може би в момента дебне мишена. Тръгвай веднага. Ще ти кажа повече по пътя.

31.

Сакс караше с бясна скорост на север по магистрала „Франклин Делано Рузвелт“ към Таймс Скуеър.

Движението не беше натоварено, но шофьорите бяха ужасни.

Всички се стрелкаха ту в едната, ту в другата лента. Последицата от грешка в този танц можеше да бъде сблъсък на стомана със стомана със скорост около шейсет и пет километра в час. Потенциално кървави и осакатяващи, ако не и фатални.

Телефонно обаждане. Амелия натисна бутона на високоговорителя.

— Казвай.

— Ето какво знаем, Сакс. Чуваш ли? Какъв е този шум?

— Сменям скорости.

Звукът беше като на реактивен самолет, който завива, като се приземява.

— Ето какво знаем — продължи Линкълн Райм. — Разгледахме уликите. Ти си намерила грим на едното местопрестъпление. Идентифицирахме търговската марка. Театрален грим „Стар Бленд“. И пръст от Кънектикът, Лонг Айлънд, Харлем и Ню Джърси, всичко това от два отпечатъка от стъпките на заподозрения. Дизелово гориво. Безалкохолни напитки в чаши и евтино вино или шампанско.

— Туристи в Театралния квартал! Автобуси от други градове и напитки в антракти.

— Точно така. Той или живее, или работи на Таймс Скуеър. Или пък харесва театъра… или планира друго нападение.

— Какво е попадението?

— Веднага щом Арчър и аз се досетихме…

— Арчър?

— Джулиет. Стажантката.

— Аха. — Жената в инвалидната количка с красивите очи и божествените нокти. Споменаването на фамилното ѝ име бе объркало Сакс.

Движението по магистралата оредя и тя пак настъпи газта.

— Веднага щом се досетихме, че става въпрос за Театралния квартал, се обадих на ЦКН.

В Центъра за комуникации и наблюдение на Нюйоркската полиция, който се намираше в подобно на пещера помещение без прозорци в Главното управление, десетки полицаи наблюдаваха монитори, захранвани от двеста хиляди камери, разположени на различни места в града. Имаше твърде много екрани, на които да следят някой заподозрян из целия град, и алгоритмите не помагаха, когато нямаш лицево разпознаване, а само „висок и слаб и вероятно носи бейзболна шапка и раница“.

Райм обаче обясни, че с уликите, сочещи към сравнително малък район, където има много камери, един полицай се съсредоточил върху Таймс Скуеър и преди десетина минути забелязал мъж, отговарящ на профила на Неизвестния заподозрян 40.

— Къде точно?

— На Бродуей и Четиридесет и втора улица. Отивал на север. Изпуснали го в магазин на Четиридесет и пета улица, на запад. Може да е излязъл през задния изход. На запад от Бродуей има много по-малко камери. Още не са го засекли.

Сакс рязко смени лентите и изпревари цистерна с бензин. В кръвта ѝ бушуваше адреналин.

— Мел се обади в Мидтаун Норт — продължи Райм. — Шест души отиват към кръстовището. Както и тактически отряд. — Линкълн не можеше да изпраща полицаи по задачи, но Мел Купър беше детектив и имаше пълномощието да го прави, въпреки че специалността му беше криминалистиката. — И Пуласки отива с екип към Дванайсета и Четиридесет и четвърта улица.

Полицейският екип щеше да огледа на запад със Сакс, а Рон Пуласки и хората му щяха да се отправят на изток.

— Съдейки по уликите, имаш ли някаква друга идея накъде по-точно може да е тръгнал?

Райм не отговори. Разговаряше с някого. Вероятно с Купър.

Не. Сакс чу женски глас. Джулиет Арчър.

След това настъпи мълчание.

— Райм?

— Какво?

— Попитах дали в уликите има нещо, което сочи къде е той или къде отива?

— Не можахме да определим откъде са някои неща. Счупените стъкла, силиконът. Хартиените кърпи. Може да са откъде ли не. Хумусът е от Куинс или пренесен оттам. Има и изкуствен тор, и хербициди, но на Бродуей няма тучни пасища. Нямам нищо против да разсъждавам, но не искам да гадая. Не, на този етап ще трябва да се задоволим само с издирването му по улиците.

— Продължавай да търсиш — каза Амелия. — Ще ти се обадя, когато отида на мястото.

Сакс прекъсна разговора, преди Линкълн да успее да отговори, зави, излезе от магистралата и се отправи на запад.

Кръстовища. Проклети кръстовища.

Настъпваше ту съединителя, ту спирачката и присвиваше очи срещу проблясващата синя лампа на таблото.

Натискаше клаксона с едната си ръка, сменяше скоростите с другата и после хващаше волана с двете.

Вдясно — чисто. Вляво — чисто. Карай! По-бързо!

Тя повтори процедурата пет-шест пъти и само два пъти лудешкото движение в Манхатън я принуди да качи колата на тротоара, въпреки че три пъти беше на сантиметри да откачи бронята на автомобил, изпречил се на пътя ѝ.

Шейсет и пет километра в час не беше състезателна скорост за Амелия Сакс, макар да изглеждаше така, докато тя си проправяше път през централен Манхатън.

Интересно, помисли си Сакс, когато стигна до чиста отсечка. Неизвестният заподозрян 40 се подвизаваше в района на баща ѝ. Херман Сакс бе патрулирал по улиците около Таймс Скуеър години наред, съсредоточавайки се главно върху Дюс, Четиридесет и втора улица, много преди тя да се превърне в днешния тематичен парк „Дисни“. На Амелия ѝ липсваха дните на кината на открито, където може да отидеш с колата си, както вероятно биха липсвали и на баща ѝ.

Мобилният ѝ телефон избръмча.

Тя отговори на обаждането.

— Сакс.

— Амелия, обажда се Боби Килоу, патрулен полицай. Капитан Райм ми даде номера ти. Във връзка с твоя заподозрян.

— Помня те, Боби.

Килоу беше енергичен млад патрулен полицай с херувимско лице от Мидтаун Норт, с когото Сакс работеше от време на време в дните, преди да стане детектив. Той вероятно си беше все същият, макар и вече не толкова млад.

— Казвай.

— Намирам се на Четиридесет и седма улица и оглеждам. Няколко души мислят, че са го видели тук. През последните пет минути.

Четиридесет и шеста улица минаваше през сърцето на Театралния квартал и свързваше една река с друга.

— Къде точно?

— През няколко сгради на запад от Бродуей. Вмъкнал се в магазин за сувенири. Изглеждал подозрително. Гледал през прозорците, сякаш мислел, че го следят. Така каза продавачът. Когато се уверил, че е чисто, излязъл навън и тръгнал на запад.

— Аз…

— Какво беше това?

Моторист със скутер, разсеян като онези в Рим, премина в нейната лента, за да види кой ще спечели надпреварата между „Форд Торино“ и „Веспа“.

Сакс успя да овладее волана, въпреки че едва не се блъсна в боклукчийски камион.

— Боби, описание на заподозрения?

— Тъмносиньо или черно дълго яке без лого, джинси, бейзболна шапка в червено или зелено — според свидетелите. Тъмна раница.

— Добре. Ще бъда там след пет минути.

Всъщност Сакс стигна за три минути и спря на пресечката на Бродуей и Четиридесет и шеста улица до три патрулни коли от Мидтаун Норт. Кимна на Боби Килоу. Да, лицето му беше ангелско като преди. Тя познаваше и някои от осемте полицаи, които стояха наблизо, и ги поздрави.

Хищниците вече се събираха и туристи снимаха с мобилните си телефони.

Нейният телефон изжужа. Обаждаше се Рон Пуласки.

— Здравей, Рон. Къде си? На позиция ли си?

— Да, Амелия. — Младият полицай обясни, че е с екип от четирима патрулни и шестима полицаи от силите за бързо реагиране. Те бяха на Четиридесет и шеста улица, близо до река Хъдсън.

— Ние сме на Бродуей. Тръгнете на изток, към нас. Ние ще вървим на запад. — Тя описа заподозрения и добави, че той вероятно живее или работи тук. Ако беше така, появата му означаваше, че ще го познаят съседи, продавачи или сервитьори.

— Ако той е тук, за да дебне жертва, тогава нещата се променят. Можем само да се надяваме, че ще попаднем на него, преди да стане късно.

Те затвориха и Сакс инструктира полицаите пред себе си. Обясни, че не могат да бъдат сигурни коя е мишената, освен че е човек, който използва или е близо до продукт с вграден контролер, който заподозреният ще саботира със смартфона или таблета си.

— Не знаем дали е въоръжен — добави Амелия. — Но е използвал чук.

— Той е убиецът с ескалатора, нали?

— Да.

— Какви други продукти би взел на прицел?

Тя им разказа за готварската печка на Ейб Бенкоф и за дългия списък с продукти, който Тод Уилямс беше изтеглил за него, онези с вграден „Дейта Уайз 5000“.

— Може да са електрически уреди, бойлери, кухненски неща, тежко оборудване, инструменти и може би превозни средства. Както и медицинско оборудване. Ще избере нещо зрелищно, за да привлече внимание. Ако видите нещо, което може да отреже ръка, да ви ощави или да ви смаже до смърт, допуснете, че има вграден контролер и че нашият заподозрян се готви да натисне копчето.

— Господи — промълви едното ченге. — Съпругата и децата ти са в кухнята и пекат курабии и печката може да се взриви?

— Нещо такова. Хайде, да започваме.

Те тръгнаха на запад и друг полицай измърмори:

— Чудя се защо ли е избрал този район?

За Сакс отговорът беше очевиден. Тук имаше стотици магазини, ресторанти и театри, всичките с извисяващи се билбордове с висока разделителна способност, които подтикваха или примамваха минувачи и туристи да харчат до забрава.

За всеки, който критикуваше консуматорството, Таймс Скуеър беше най-доброто ловно поле в света.

32.

Полицаите със Сакс се разделиха на два екипа, тръгнаха на запад от двете страни на улицата и започнаха да търсят.

В похвата им нямаше нищо сложно. Само питаха дали някой е виждал висок, слаб мъж с бейзболна шапка, тъмно яке, джинси и раница. Напредваха бавно. Тротоарите бяха пълни с пешеходци и улични търговци.

И естествено, си пазеха гърба.

Бяха нащрек за всичко, което може да се обърне срещу тях. Може ли заподозреният да е манипулирал двигателя на тази кола да експлодира или да се възпламени? Може ли да подаде команда на онзи боклукчийски камион да се стрелне напред? Ами градската инфраструктура? На един-два метра под краката им минаваха милиони волтове електричество и тонове свръхнагрята пара.

Навсякъде имаше продукти.

Отвличаха вниманието им.

Сакс не забеляза нищо, но един полицай ѝ каза, че преди десетина минути е видял мъж, отговарящ на описанието на заподозрения, да стои в края на тротоара и да гледа таблета си. Между Седмо и Осмо авеню. Не правел нищо друго. Свидетелят — собственикът на магазин за сувенири в Театралния квартал — го забелязал само заради необикновената му външност.

— Имаш ли представа накъде е тръгнал?

— Не, детектив — отговори полицаят.

Сакс се огледа отчаяно наоколо.

— Може би това е зона на прицел. Да се съберем там.

След няколко минути те се събраха на мястото, където беше забелязан заподозреният, и продължиха да търсят. Никой друг не го беше видял. Затова тръгнаха на запад. Бавно. Оглеждаха ресторанти, магазини, автомобили, камиони, театри. Нищо.

Рон Пуласки се обади от западния край на Четиридесет и шеста улица и докладва, че не са забелязали нищо. Той и хората му продължавали на изток. Сега двата издирващи екипа бяха на около осемстотин метра един от друг.

Докато се приближаваха към Осмо авеню, Сакс видя театър и срещу него — голям строеж. Вятърът донесе до нея дразнещ звук — бръмчене на мощна електрическа машина. Лека-полека шумът стана много силен, пронизителен писък, който раздразни слуха ѝ. Стори ѝ се, че звукът идва от строежа на небостъргача. Десетки работници заваряваха и зачукваха стоманеното скеле. Но не, звукът се чуваше от две големи отворени врати. Задкулисното пространство на театър, работилница, където дърводелец режеше дъски, за да сглоби декор за пиеса. Слава богу, работникът носеше шумозаглушители на ушите — такива, каквито си слагаше Амелия, когато стреляше на стрелбището. Оглушителният вой на циркуляр може да увреди незащитените тъпанчета на ушите. Когато дърводелецът спре да реже, Сакс или някой друг от издирващия екип щеше да отиде да го попита дали е виждал заподозрения.

Преди това обаче тя и полицаите с нея минаха през пролуката в двуметровата ограда от шперплат около строителния обект. Сградата щеше да бъде висока тридесет или четиридесет етажа. По-голямата част от стоманените конструкции и подовете бяха готови, но имаше само няколко стени. На земята бяха струпани тежки строителни съоръжения и станции за инструменти и материали. Сакс навлезе по-навътре и попита един кльощав работник с незапалена цигара в устата къде може да намери управителя или бригадира. Той отмина, без да каже нищо.

Минута по-късно към нея се приближи едър мъж с каска на главата. Беше очевидно недоволен.

— Здравейте — каза Амелия на работника с вид на началник и му показа полицейската си значка.

Вместо да ѝ отговори, той се намръщи и се обърна към друг, по-млад работник, не онзи, който го беше довел.

— Ти ли ги повика? Още не съм казал да ги викаш.

— Никого не съм викал, шефе.

— Кой ги повика? — изкрещя шефът, огледа работниците наблизо и почеса големия си корем, увит в силно опъната карирана риза. От пролуките между копчетата стърчаха косми.

Сакс стигна до логичното заключение.

— Някой е щял да се обади на полицията?

— Да, но… — отвърна той, оглеждайки се наоколо за изкупителна жертва.

Помощникът му кимна към шефа и каза на Сакс:

— Иги, той е Иги. Искаше да се увери, че има причина, че не е фалшива тревога. Фирмата не иска ченгета, извинете, полицаи на строежа. Изглежда зле.

— Какъв мислите, че е проблемът? Защо някой е щял да се обади на полицията?

Мислите на Иги се върнаха при тях.

— Влизане без разрешение. Стори ни се, че някой се промъкна вътре. Не сме сигурни. Искахме да проверим, преди да се обадим. Щяхме да се обадим, но първо искахме да проверим. Не искахме да губим времето на никого.

— Висок и слаб ли беше? С тъмно яке и джинси? Бейзболна шапка?

— Не знам. Познавате ли го? Защо?

— Можете ли да разберете дали е забелязан такъв човек?

— Да, предполагам.

— Предполагате, че е бил той или че ще разберете?

— Аха.

Сакс се втренчи в него.

— Този човек е издирван във връзка с убийство, Иги. Можете ли… — Амелия нетърпеливо вдигна длан.

— Хей, Клай! — извика Иги.

Към тях се приближи друг работник, който криеше цигара зад гърба си. Тази беше запалена.

— Да?

— Онзи задник, когото си видял да се мотае наоколо?

Сакс повтори описанието.

— Същият. — Той глуповато стрелна очи към шефа си. — Не се обадих, Иги. Ти не искаше никой да се обажда и аз не се обадих.

Мамка му. Амелия извади предавателя от колана си и повика своя екип и този на Пуласки незабавно да дойдат на строежа.

— Имате ли представа накъде отиде? — попита тя.

— Може да е горе — отвърна Клай. — Беше близо до западния асансьор. — Той посочи извисяващата се към небето стоманена конструкция на сградата.

— Има ли хора, които го търсят? — попита Сакс. Не виждаше други работници.

— Ние правим железните конструкции — каза бригадирът, което вероятно означаваше, че очевидно има други работници.

— Повикайте ги и проверете дали са го видели.

Иги заповяда на заместника си да го направи. Човекът се залови със задачата и започна да се обажда по уоки-токито си.

— Откъде другаде може да излезе от обекта? — попита Амелия. Стените бяха от два метра и половина шперплат с бодлива тел отгоре.

Иги потърка каската си, сякаш се почесваше по главата.

— Има изходи на Четиридесет и седма улица. Или тук, но на този, главния, вероятно биха го забелязали. А никой не го е видял, иначе щяха да ми кажат.

Сакс изпрати двама полицаи на изхода на Четиридесет и седма улица.

— Кажете на хората си да не използват асансьорите — каза тя на шефа Иги.

— Те не могат да слязат…

— Заподозреният може да ги е повредил.

Той отвори широко очи от почуда.

— Господи! Наистина ли?

Адютантът на Иги приключи с разговора и каза:

— Може би е бил там горе, на един от по-ниските етажи. Висок мъж. Никой не е сигурен дали той не работи за някой подизпълнител или друго.

Това изглеждаше най-вероятната мишена. Кабините на асансьора бяха разнебитени и монтирани от външната страна на скелето. Нямаше да е трудно контролер „Дейта Уайз“ да изключи автоматичните спирачки. Работниците щяха да се стоварят на земята с бясна скорост.

— Спрете асансьорите — извика Иги. — Всичките. И кажете на момчетата горе да не ги използват, докато не ги проверим.

Добре. Това щеше да… Но после Сакс си помисли: „Почакай. Не. По дяволите, къде ми беше умът? Не, не, греша. Разбира се! Спомни си метода му на действие. Той няма да саботира строежа. Дошъл е тук да гледа мястото, което ще атакува. Нуждае се от небостъргача като наблюдателен пост. Също както не е бил в апартамента на Бенкоф, а на отсрещната страна на улицата, за да наблюдава жертвата. Също както беше в «Старбъкс», за да гледа ескалатора, когато капакът за поддръжка се отвори и погълна Грег Фромър“.

И така, какво искаше да види заподозреният от металното скеле тук?

И после Сакс осъзна, че е настъпила пълна тишина.

Пронизителното бръмчене на циркуляра в работилницата на театъра отсреща беше спряло. Амелия си обърна и бързо излезе през пролуката в оградата, която опасваше строежа. Тя видя, че дърводелецът хваща зловещото на вид острие с едната си ръка и държи гаечен ключ в другата. Циркулярът изглеждаше нов и модерен.

И със сигурност имаше вграден „Дейта Уайз 5000“.

Дърводелецът беше мишената! Неизвестният заподозрян чакаше човекът да изключи циркуляра, за да смени острието, и после, въпреки че работникът мислеше, че е в безопасност, машината щеше да заработи и да пререже ръката му или да запрати неприкрепения си въртящ се диск към корема или слабините му и може би чак на улицата да удари някой минувач.

Сакс хукна към отсрещната страна на улицата. Спираше колите с вдигната длан и изкрещя към отворените врати на театъра:

— Дръпни се от циркуляра! Махни се оттам! Машината ще се включи!

Човекът обаче не я чуваше заради шумозаглушителите на ушите си.

Амелия стигна до входа на работилницата.

— Спри!

Мъжът не реагира.

Циркулярът и жертвата на Неизвестния заподозрян 40 бяха на десетина метра от нея. И тогава Сакс забеляза, че кабелът на машината излиза от стената вдясно от нея, само на няколко крачки. Нямаше обаче контакт. Кабелът изчезваше в стената.

Нямаше време. Заподозреният, някъде високо в строежа, може би я беше видял и в момента хакваше контролера на циркуляра, за да включи острието и да среже ръката на нищо неподозиращия дърводелец. Вдясно от Сакс имаше работен тезгях, отрупан с инструменти, сред които голяма болторезачка. Дръжката беше дървена. Амелия не беше сигурна дали дървото е добър изолатор, когато става въпрос за 220 волта, които циркулярът несъмнено използваше, но нямаше друг избор.

Тя грабна болторезачката от тезгяха, захвана кабела между острите зъби, стисна дръжките и затвори очи, когато във въздуха около нея се разхвърчаха искри.

33.

Движа се колкото мога по-бързо по пълните с хора тротоари и се отдалечавам от театъра и онези, които искат да ме спрат, да ме тикнат в затвора и да ме отнемат от Алиша. Далеч от брат ми. От моите миниатюри.

Безочливи! Проклети Безочливи!

И Червенокоска, разбира се.

Най-лошата Безочлива от всички. Много съжалявам, че имах по-добро мнение за нея. Мразя я, мразя я. Сега я мразя.

Трябва да призная обаче, че не се изненадах много, когато я видях на строежа, докато стоях на третия етаж и оглеждах зоната на убийството — работилницата зад театъра.

И все пак как се беше досетила за нападението в театъра?

Разбира се, не беше гадала.

Полицаите в днешно време са умни. И имат модерна техника. ДНК, пръстови отпечатъци и така нататък. Може би са открили някоя следа, която съм оставил там, когато идвах преди това да подготвя днешното нападение. Или може би са ме забелязали. Може да се каже, че имам отличителен вид. Маркуч. Бастун.

По дяволите.

Сега вървя на запад. С наведена глава и прегърбени рамене, за да намаля малко ръста си.

Питам се дали да запазя маскировката си. Откраднах каска и работно яке „Кархарт“ от строежа, преди да се кача на третия етаж, за да се заловя за работа. Не знам дали някой видя Върнън, заварчика, но мисля, че е по-добре скоро да захвърля маскировката. Може би в тоалетните в метрото. Не, на метростанциите има камери. Полицията сигурно ги следи усърдно. Ще отида в „Мейсис“, където има тоалетна, и ще напъхам дрехите в кофа за боклук.

Ново яке. И шапка, разбира се. Може би мека шапка. Хипстърски вид. Късо подстриганата ми руса коса е доста отличителна.

Ще се върна в Стаята с играчките колкото мога по-бързо. В утробата. При стрелкащите се насам-натам пъстроцветни рибки. Нуждая се от спокойствие и утеха. Ще накарам Алиша да дойде. Кажа ли ѝ да дойде, тя ще го направи.

Аз съм, Върнън?

Хвърлям поглед назад. Никой не ме следи. Аз…

Ох!

Болка отстрани в тялото ми. Сблъскал съм се с някого. Отначало изпитвам паника, защото мисля, че е ченге и ще извади белезници и ще ме арестува. Но не. Хубав мъж с атлетично телосложение, облечен в делови костюм. Излиза от „Старбъкс“ и говори в слушалката с микрофон в ухото си.

— Господи, мършав скапаняк! Внимавай къде вървиш — ядосано възкликва той.

Втренчвам се в лицето му, което е зачервено от гняв. Мога да го определя единствено като „вбесен“.

Красив е. Малък нос, хубави вежди, солидно телосложение. Държи пред себе си безценната си чаша кафе от „Старбъкс“ не като за наздравица, а като пистолет, с който се готви да стреля.

— Ако беше разлял кафето върху мен, щеше да ти струва скъпо, смахнато зомби. Ризата ми струва повече, отколкото ти печелиш за един месец. Адвокат съм. — Той отминава и продължава да говори по телефона. — Извинявай, скъпа. Някакъв кльощав кретен, сигурно болен от СПИН, мисли, че тротоарът е негов. Прибирам се. Ще бъда у дома след двайсетина минути.

Сърцето ми блъска в гърдите, както прави винаги след среща с Безочлив. Той развали деня ми, развали седмицата ми.

Иде ми да изкрещя, да се разплача.

Не си правя труда с тоалетната в „Мейсис“. Събличам якето „Кархарт“ и махам каската. Хвърлям ги в контейнер за боклук. Както и памучните ръкавици с телесен цвят. Отново си слагам шапката на „Сейнт Луис“. Не, избери друга, казвам си. Ровя в раницата си и изваждам черна „Найки“. Слагам си нея.

Иде ми да изкрещя, да се разплача.

Лека-полека обаче тези чувства преминават, както обикновено става, и се заменят с друго желание.

Да причиня болка. Да нараня жестоко някого.

* * *

Искрите не бяха чак толкова внушителни. Пет-шестсантиметров оранжев пламък, придружен от скромен облак пушек. Ако беше сцена от филм, режисьорът сигурно щеше да поиска да се преиграе и да повика пиротехник по специални ефекти да умножи десет пъти каскадата.

Превключвателят обаче изгоря и работилницата, ако не и целият театър, потъна в мрак. Сакс не пострада и не получи нито едно изгаряне от искрата.

Тя показа полицейската си значка и направи знак на дърводелеца, който се беше обърнал и я гледаше стъписано. Местоположението на Неизвестния заподозрян 40 все още не беше установено. Човекът свали шумозаглушителите от главата си и започна да задава въпроси. Амелия вдигна пръст, за да му покаже да почака, и внимателно огледа работилницата. Напомни си, че беше стигнала до заключението, че театърът вероятно, но не непременно, е целта на нападението, затова инструктира другите полицаи да се разделят на екипи и да продължат да претърсват улицата и строежа, където знаеха, че е бил заподозреният.

Няколко минути по-късно телефонът ѝ избръмча. Обаждаше се Килоу, нейният кръглолик, добродушен приятел.

— Амелия, на строежа съм. Помощник-бригадирът намери няколко работници, които са видели нашето момче. Бил е тук, на третия етаж. В южната страна. Видели са го да излиза.

Третият етаж, южната страна. Идеална видимост към дърводелеца и циркуляра.

— Ясно. Накъде е тръгнал?

— Почакай. — Килоу се обади след минута. — Четиридесет и седма улица. Носи кафяво яке „Кархарт“ и каска. Продължаваме да търсим.

— Прието. Дръж ме в течение…

— Видели са го — прекъсна я гласът на Рон Пуласки. — Някой го е забелязал на Четиридесет и осма и Девета улица. Вървял на север. Преследваме го. Няма друго.

— Не го изпускайте, Рон. Той сигурно е захвърлил якето „Кархарт“ и каската. Търсете висок, много слаб мъж. Раницата ще е на гърба му. Той носи там чука или други оръжия и онова, с което манипулира „Дейта Уайз“. Телефон или таблет.

— Разбрах, Амелия. Добре.

По дяволите. Бяха толкова близо. Сакс изскърца със зъби и показалецът на лявата ѝ ръка започна да човърка кожичката около палеца ѝ. Почувства болка и си каза да престане. Не спря. Проклети нерви.

Дърводелецът слезе долу. Светлините в театъра блеснаха. Амелия научи, че името му е Джо Хеди. Тя го попита дали е видял някого, който отговаря на описанието на заподозрения, в театъра или около него.

Той се замисли.

— Не, детектив. За какво става дума?

— Има убиец, който използва уреди, за да убива хора. Той саботира ескалатор…

— Онази история по новините? — попита Хеди.

— Да. И готварска печка. Предизвика изтичане на газ и после я запали.

— Да, чух за това. О, боже!

— Намерил е начин да хаква интелигентни контролери и да манипулира продукти. Бил е на строежа отсреща и ви е наблюдавал. Мисля, че се е готвел да включи циркуляра, докато сте държали острието.

Хеди затвори очи.

— Машината да се включи, докато ръката ми е върху острието? Господи! Това са две хиляди оборота в минута. Реже дървото като масло. Щях да загубя ръката си. Вероятно кръвта ми щеше да изтече. Това е дяволски откачено.

— Така е — съгласи се Сакс. Докато си водеше записки, телефонът ѝ отново иззвъня. Беше Пуласки. — Извинете, трябва да отговоря на обаждането — каза тя на Хеди.

Той кимна и отиде в кухненското пространство на работилницата, извади пакет нескафе на плота и сложи голяма чаша вода в микровълновата фурна. Ръцете му трепереха, докато изпълняваше тези елементарни задачи. Сакс не можеше да го обвини.

— Изпуснахме го, Амелия — докладва Пуласки. — Разширихме търсенето до Петдесет и втора улица и надолу до Трийсет и четвърта. Не го видяхме.

Тя въздъхна.

— Продължавай да ме информираш.

— Разбира се, Амелия.

Сакс затвори и Хеди се обърна към нея.

— Но защо аз? Нещо свързано с профсъюза ли е? Бях много години в профсъюза на автомобилните работници в Детройт и тук пак членувам в профсъюза, но вече никой не ги закача.

— Не е лично — отговори Сакс. — Извършителят е нещо като битов терорист. Наранява хора, които притежават или използват луксозни модерни продукти, за да предаде посланието си. Твърди, че те разчитат твърде много на тях и харчат прекадено много пари. Това е посланието му. А защо тук? Кой знае? Може би заради страстта към забавленията на Таймс Скуеър. — Тя се усмихна леко. — А може би заради цените на билетите на Бродуей.

— Смахната работа. — Хеди погледна таймера на микровълновата фурна и после пак се обърна към Сакс. — И още нещо.

— Да?

Дърводелецът погледна циркуляра.

— Казахте, че той хаква контролери.

— Точно така.

— Циркулярът има само бутон за включване и изключване. Не може да се задвижва дистанционно.

— Но може да качва данни за диагностика, нали?

— Не. Има чип, който запаметява настройките на последните извършени задачи. Това е всичко.

Микровълновата фурна звънна. Хеди тръгна към нея и посегна да я отвори.

Сакс се намръщи.

Не!

Докато той отваряше фурната, Амелия се хвърли към него и го блъсна силно. Двамата паднаха на бетонния под на работилницата в мига, в който керамичната чаша във фурната експлодира и разпръсна стотици парчета сред облак от гореща пара.

34.

— Добре ли си? — попита Фреди Каръдърс.

Ник се върна на дивана, след като му отвори да влезе. Днес Фреди особено много приличаше на крастава жаба.

По телевизията даваха „Съдия Джуди“.

— Не мислиш, че гледам това, нали? — каза Ник. — Но обичам шоу програмите. И „Дискавъри Чанъл“. Когато влязох в затвора, имаше петдесет канала, а сега са седемстотин.

— Но само десетина са хубави. И Ес Пи Ен и Ейч Би Оу. Само тях гледам. И сериалът „Теория за Големия взрив“. Смешен е.

Ник поклати глава.

— Не го знам.

— Не отговори на въпроса ми.

— Какво?

— Добре ли си?

— Има и хубави, и лоши дни. И всичко помежду. Днешният ден не е толкова скапан като други.

— От това би станала хубава книга за самопомощ. „Житейски наръчник за не толкова скапани дни“.

Ник се разсмя и заряза темата. Не обясни, че най-скапаните дни са онези, когато не може да прогони мисълта, че животът го е прецакал и че нищо от случилото се не е било по негова вина. Не беше честно. Често говореше за това на психотерапевта в затвора. Доктор Шарана.

„Животът е несправедлив.“

„Да, може и да е такъв. Но да поговорим за това как може да се справиш.“

— Ти не си бил в затвора — каза той на Фреди. — Затворът те пренастройва, сякаш имаш часовник в стомаха или в мозъка си и циферблатът се сменя и животът спира. И когато излезеш, настъпва хаос. Уличното движение, хората. — Ник кимна към телевизора. — Телевизионните програми. Всичките тези канали. Всичко. Може да ти дойде в повече. Като смес, твърде богата на въглерод.

Това обаче го накара да млъкне, защото се замисли за Амелия Сакс, която беше експерт по настройването на карбуратори и можеше да накара и най-опърничавия да прави каквото тя иска.

— Четох една книга, когато бях малък — рече Фреди.

— Книга?

— Да. „Странник в странна страна“. Един извънземен идва на Земята. Не е завоевател и не избива хората с лъчево оръжие. Историята не беше такава. Извънземният можеше да променя усещането си за време. Отиваш на зъболекар, ускоряваш нещата и посещението преминава за секунди. Правиш ли любов, забавяш времето. — Фреди се засмя. — Бих могъл да използвам това. Е, понякога.

— Пишеше го в книгата?

— Не, нито за зъболекаря, нито за секса. Романът е класически. Научна фантастика, но класическа.

— Странник…

— … в странна страна.

Ник хареса идеята.

— Да, така е. Всичко препуска с бясна скорост, след като излязох от затвора. Дори малко ме плаши. Там вътре прочетох много неща, но тази книга не съм я чувал. Ще я прочета. Искаш ли бира?

Фреди оглеждаше стаята. Ник я поддържаше подредена като килията си. Чиста. Излъскана. Прибрана. И почти толкова оскъдно обзаведена като килията. Смяташе да наеме кола и да отиде до „Икеа“. Мечтаеше да пазарува там. Фреди погледна часовника си.

— Трябва да тръгнем след малко, но добре, една бира. — Изглежда му олекна, че приключиха със сериозния разговор.

Ник донесе две бутилки „Будвайзер“, отвори ги, седна и подаде едната на приятеля си.

— В пандиза имаше ли алкохол? — попита Фреди.

— Можеше да се намери къркане. Скъпо, но адски гадно. Вероятно отрова.

— Къркане ли го наричат?

Въпросът, изглежда, му се стори забавен.

— Да, там, където бях. Повечето затворници взимаха оксикодон или перкоцет. Лесно ги внасяха. Или си ги купуваха от някой надзирател.

— Стой настрана и от двете.

— Да. Веднъж се сбих за някаква тъпотия. Много ме болеше. Счупиха ми пръст. Лекарят в медицинския център ми каза, че може да ми даде няколко хапчета, но аз отказах. Мисля, че искаше пари.

Съдия Джуди опяваше за нещо. Ник изключи телевизора.

— Е, кой е човекът, който може да ми помогне? — попита той.

— Казва се Стан Вон. Не го познавам добре, но ми гарантираха за него.

— Вон. Какъв е, германец ли? — Ник отново се сети за Амелия.

— Не знам. Може би евреин. Пак може да е германец. Не знам.

— Къде ще се срещнем с него?

— В Бей Ридж.

— Знае ли кои са Дж. и Нанси?

— Не съм сигурен, но той каза, че онова, което знае, ще те насочи в правилната посока.

— Не е пуснат под гаранция, нали?

— Не. Проверих.

— Иначе не трябва да се срещам с него.

— Чист е — увери го Фреди.

— И никакви оръжия.

— Казах му. Абсолютно.

Ник помнеше живота си в затвора и живота си като патрулен полицай.

— Какво ще иска в замяна?

— Вечеря.

— Това някаква парола ли е?

Фреди повдигна рамене.

— Ядене.

— И това е всичко? — учуди се Ник. — Аз си мислех, че ще поиска поне петстотин кинта.

— Не. Правил съм услуги на шефа му. Затова няма да му даваш пари. Някои хора искат само вечеря, когато правят нещо за теб. Има и нещо друго. Знам ли. Нещо интимно. — Ник го стрелна с поглед и Фреди се ухили. — Не, не такава интимност. Искам да кажа, че по-скоро върши добро дело. — Той изпи последните глътки от бирата си. — Или пък, кой знае, може просто да е гладен.

* * *

— Нищо ми няма. Само леко изгаряне. Бях под линията на огъня — отговори Сакс на въпроса на Райм за състоянието ѝ и показа лявата си ръка, където парата от микровълновата фурна беше близнала кожата ѝ, която беше леко зачервена. Беше махнала пръстена си със синия камък, за да я намажат с някакъв мехлем. Спомни си за него, извади го от джоба си и внимателно го сложи на пръста си. Сви и разпусна пръстите си и кимна. — Чудесно. — Превръзката на ръката ѝ беше малка. — Е, какво се случи? — Въпросът ѝ беше отправен към Джулиет Арчър, която подаде гласова команда и приключи с някакъв телефонен разговор. Те, разбира се, знаеха, че заподозреният е увеличил мощността на микровълновата фурна, но нито Линкълн, нито Амелия бяха наясно как е възможно това да създаде бомба.

— Говорих със специалиста по потребителските стоки на производителя на микровълновата фурна. — Стажантката кимна към телефона. — Според него заподозреният вероятно е използвал „Дейта Уайз“, за да манипулира контролния панел и да увеличи мощността — много, може би четиридесет-петдесет пъти. Течността вътре се е свръхнагряла. Когато дърводелецът е отворил вратичката, външният въздух е бил много по-студен и е изпарил течността вътре и влагата в порцелановата чаша. Всички керамични съдове поглъщат течности до някаква степен. Чашата е експлодирала като ръчна граната. — Арчър посочи с глава екрана. — Ако прегрееш нещо, това може да се случи дори с микровълнови фурни, които не са манипулирани, само че изисква време. За около шейсет секунди нашият заподозрян е предизвикал високомощна реакция, която инак може да настъпи след петнайсет минути.

Райм нямаше представа, че такъв обикновен, използван почти от всички уред може да е толкова опасен.

Телефонът на Амелия изжужа и тя прочете съобщение.

— Той е публикувал още едно послание. — Сакс натисна няколко клавиша и на монитора до тях се появи имейл.

Поздрави! Поучавате пи се от гибелните резултати от вашата необуздана страст за удобства? Сега всеки път, когато искате да стоплите супа или кафе, рискувате 500° па̀ра и смъртоносни парчета керамика и стъкло да пронижат телата ви! Дали ще бъдат микровълновите фурни в дома ви? Или в офиса? Или в стаята на сина ви?

Най-накрая разбрахте ли, че не ви правя нищо повече от онова, което вия правите на Майката Земя? Знаете ли какво е въздействието на вашата гнусна обич към НЕЩАТА върху атмосферата, върху водата? Сметищата? Бия инжектирате с токсини околната среда.

Каквото купувате, това ще пожънете.

До утре…

Народен пазител

Линкълн стигна до заключението, че от посланието не може да се извлече нищо, освен че той продължава да се преструва на по-невеж, отколкото е в действителност.

Вия…

Нищо освен най-същественото от високопарното му бръщолевене: че планира още атаки.

— Експлодираща микровълнова фурна… — каза Мел Купър. — Ще привлече внимание.

Това вече се беше случило.

След публикуването на първата статия, написана от репортера, с когото беше разговаряла Сакс, се бяха появили куп репортажи и новинарски истории, които търсеха опасности в продукти от „Интернетът на нещата“. Някои автори и водещи на предавания изказваха мнението, че продажбата на интелигентни уреди и оборудване скоро ще спадне рязко, хората ще започнат да ги връщат и няма да използват продукти, които може да се обърнат срещу тях.

Райм, Сакс и екипът може и да предпазваха евентуални мишени, но и Неизвестният заподозрян 40 печелеше победи във войната си срещу консуматорството.

Амелия и Линкълн проведоха още един разговор с Виней Чаудари от „Микросистеми“ и той им каза, че всеки от клиентите на компанията отново е получил актуализация за сигурността, която ще попречи на някой да хакне мрежата и да поеме контрола върху продукта. Главният изпълнителен директор лично беше изпратил писма или се беше обадил да им напомни колко е важно да актуализират данните.

Освен това той беше наредил кодът на всички бъдещи продукти да бъде модифициран, за да осигурява автоматично актуализиране от сървъра на „Микросистеми“.

— С какво друго разполагаме? — попита Райм и погледна пликовете с улики, които Сакс беше донесла от местопрестъплението на Таймс Скуеър.

— Богато на контакти място — отговори Амелия. Имаше предвид мястото, където заподозреният беше избягал от строежа, след като бе препрограмирал микровълновата фурна — отсрещната страна, на Четиридесет и седма улица, където беше използвал железен лост, за да разбие катинар и верига. В криминалистиката „богато на контакти“ е всяко място, където заподозреният извършва множество или изискващи време дейности, за да остави повече улики, отколкото по време на случаен или кратък сблъсък. Например мястото, където жертва или полицай се бори с извършителя, убиецът разчленява труп (това изисква време и усилия) или беглец нахлува през добре защитена врата или прозорец.

— Пръстови отпечатъци?

— Стотина — отвърна Сакс. Вече ги беше изпратила чрез ИАСРО. Имаше няколко попадения, но отпечатъците принадлежаха на хора, арестувани отдавна за дребни нарушения — работници, наети от строителната фирма, или доставчици.

— Отпечатъци от стъпки?

— Да. Единият съвпада с неговите. Има малко микроследи от влакна.

— Какво е? — Райм приближи инвалидната си количка до Мел Купър, който гледаше през оптичния микроскоп. Малко увеличение. Линкълн беше забелязал, че новаците в лабораториите по криминалистика често допускат грешката да увеличат максимално образа. Това обикновено не води доникъде. Ако искаш по-голямо увеличение, винаги може да използваш сканиращия електронен микроскоп.

— Още стърготини — каза Купър, поглеждайки екрана.

— Взех ги от строежа, от мястото, където той е стоял, но са различни от грубо изрязаните частици в останалата част на строежа — обясни Сакс. — Тези са много по-фини. Много сходни с махагона от предишното местопрестъпление. Отново от шкурене. И дървото е друго.

Линкълн ги огледа.

— Предполагам, че е орех. Не, сигурен съм. Клетъчната структура и цветна температура. Пет хиляди градуса по Келвин.

Купър се съгласи с него.

— Претърси ли работилницата на театъра? — обърна се Арчър към Сакс.

— Не.

Райм забеляза, че Амелия я погледна изпитателно. Очите ѝ се спряха за миг на златната гривна с келтски символи на лявата китка на Джулиет, която беше пристегната с ремък за облегалката за ръце на инвалидната количка. Сакс отново насочи вниманието си към дъската с уликите.

Настъпи мълчание.

— Той може да е влизал вътре преди нападението да провери каква е търговската марка на микровълновата фурна — добави Арчър. — Знаем, че е бил в Театралния квартал.

— Не беше необходимо да я претърсвам — разсеяно отговори Амелия, разглеждайки частиците от стърготини.

Джулиет погледна Линкълн.

— Не мислиш ли, че… — започна тя, очевидно поставяйки под съмнение решението на Сакс.

— Работилницата има видеокамера. Записите се изтриват на два дни. В нюйоркските театри има много крадци на сувенири. Накарах охранителната фирма да прегледа записите. Заподозреният не е заснет на съществуващите записи… и мият подовете всяка вечер — обясни Амелия.

— О, аз…

— Въпросът беше логичен — отвърна Сакс. — И в един идеален свят с неограничени ресурси бих направила оглед на работилницата. Трябва да изследваш всички вероятности.

Райм вероятно би казал на някого да претърси работилницата, но Амелия беше права за ресурсите. Пък и нямаше намерение да застава на страната на една жена срещу друга.

— Мел? Какво друго? — попита той.

Купър откри още микроследи и ги разгледа.

— Още стъкълца, вероятно от същата партида като преди, и още силикон.

— Какво има в онова пликче?

— Частица от нещо…

— Дай да видя.

Купър я сложи под микроскопа и образът се появи на екрана. Приличаше на мъничка матова рибена люспа. За нея беше залепнала частица от махагоновите стърготини.

— Мога да я изследвам с газовия хроматограф — предложи Купър, — но няма достатъчно, за да запазим за съда.

— Ще имаме достатъчно доказателства, за да повдигнем обвинение срещу заподозрения — заяви Райм. — Но първо трябва да го намерим. — Той кимна на Мел. — Изследвай я.

Купър пусна частицата през газовия хроматограф и масспектрометър и след няколко минути погледна компютърния екран.

— Амониев роданид и дициандиамид, урея, колаген.

— Някакво лепило — каза Линкълн. — Обзалагам се, че се използва в дървообработването.

— Да — потвърди Купър, след като намери количествата на откритите вещества в базата данни. — Течно прозрачно лепило „Бонд-Стронг“. Използва се предимно за музикални инструменти, но го употребяват и дърводелците от всяка област.

Арчър се наведе напред с каменно изражение и се втренчи в пликовете с уликите.

— Музикални инструменти ли прави? Какво ще кажете?

Райм се съмняваше.

— Това е рядко хоби или професия. Ако е така, той вероятно е и музикант. Но не сме намерили следи, които предполагат това. Няма колофон, нито конски косми от лък на цигулка или виолончело. От тях често падат косми. Няма миниатюрни стърготини от магаренце на цигулка. Няма втвърдени клетки или мъртва тъкан, отронили се от кожа на пръсти.

— Музикант ли си, Линкълн? — попита Арчър.

— Никога не съм докосвал музикален инструмент.

— Тогава откъде знаеш всичко това?

— Струва си да познаваш инструментите на занаята на потенциални извършители и потенциални жертви. Това свежда до минимум времето, от което се нуждаеш да търсиш източници. Може от това да зависи дали ще арестуваш заподозрения, или ще правиш оглед на следващото му местопрестъпление. Затова съм склонен да мисля, че нашият заподозрян прави мебели или се занимава с фино дърводелство. Но дали това е хобито или професията му? Не знам. И какво по-точно прави с лака, лепилото, шкурката и екзотичните дървета? Продължавай, Мел.

— Частица от растение. От дръжка или лист.

Райм го разгледа и се засмя.

— Въпреки че се подготвяш усърдно, Арчър, понякога нямаш представа какво си открила. Изпрати снимка на клетъчната структура и цветната температура на Изследователското дружество по градинарство, Мел.

Купър изпрати по имейла снимките на пробите.

— Анализът би трябвало да е готов след един-два дни — прочете той отговора.

— Накарай ги да побързат — троснато каза Линкълн. — Спешно е, въпрос на живот и смърт. Не ми пука дали някой пише докторска дисертация за венерината мухоловка. Нашето искане е приоритетно.

Купър изпрати още един имейл и после пак насочи вниманието си към пликовете с улики.

— Добре, ето друго. Частица пластмаса с нещо напечатано на нея. Твърде малка е, за да се различат букви.

— Покажи я.

Райм погледна екрана и веднага видя, че това е изолатор от кабел.

— Нашето момче е работило по електричеството. Кабелът е срязан с макетен нож. Какво ще кажеш, Сакс?

Амелия обаче гледаше телефона си и четеше съобщение.

— Значи не е професионалист — обади се Арчър.

— Защо мислиш така?

— Професионалистът би използвал стрипващи клещи, не макетен нож.

— Да, добре. Но нека кажем, че той вероятно не е професионалист. Може да се е наложило да остави вкъщи колана с инструментите си и е имал само остър макетен нож, за да свърши работата. Или непрофесионалист с два въпросителни знака?

Джулиет се усмихна. Купър започна да пише.

— Това беше шега — каза Линкълн и погледна таблицата. Имаше твърде много загадки. Той реши да помоли за анализ външен експерт и да поръча да качат дигитализираните записки и снимки на сигурен сървър, а после да изпрати линка на човека, когото имаше предвид. Минута по-късно пристигна съобщение.

„Да, добре. Утре.“

Неуважението му се стори забавно, но се подразни, че ще трябва да чака, и написа: „Добре, предполагам“, като си помисли: На харизан кон зъбите не се гледат… Райм рязко завъртя инвалидната си количка към входа на дневната, когато чу стъпки. Беше Рон Пуласки, който имаше ключ и си беше отворил.

— Къде се губиш, новобранец? Арестува ли вече Гутиерес?

— Трябваше да се срещна с един човек да ми каже следа. Можеше да почакам, но реших, че е по-добре да се срещна с него сега. Да приключа тази вечер. И…

— Чудесно, чудесно. Амелия каза, че си претърсвал Таймс Скуеър. Какво откри?

— Неизвестният заподозрян се е измъкнал през задната страна на строежа.

— Знаем. Кажи ми нещо, което не знам.

— Бил е с яке „Кархарт“, от онези кафявите, които носят строителите. И каска. Но сигурно ги е захвърлил. Огледахме района, но не ги намерихме. И не видяхме никой, отговарящ на неговото описание. Нямаше нищо и на камерите за наблюдение в метрото и в оперативния център. Мисля, че се е качил на автобус в северна или в южна посока. Седнал е, за да не се забелязва толкова много високият му ръст. Изпратих съобщение на Пътната полиция. Полицаите ще разпитат всички шофьори, за да проверят дали са видели някой, отговарящ на описанието. Някои автобуси имат видеокамери. Ще прегледат и тях.

— Добре. Какво казаха работниците на строежа?

— Двама души са го видели, но казаха само, че е висок и кльощав. Имал нещо като таблет.

— Неговото оръжие. Това е използвал, за да саботира микровълновата фурна. — Райм дръпна назад количката си и продължи да гледа дъската с уликите. — Мислете, всички. Разсъждавайте. Отговорът е тук. — Очите му уловиха погледа на Арчър. Тя го гледаше и се усмихваше. Линкълн си помисли, че по същия начин беше започнал лекцията си в колежа онзи ден. — Да го открием.

Местопрестъпление: Четиридесет и шеста улица 438W, строеж на отсрещната страна

— Престъпление: опит за нападение.

— Жертва: Джо Хеди. Дърводелец, член на профсъюза, Бродуей. Бил е електротехник и автомонтьор допреди няколко години в Детройт. Има само леки наранявания.

— Метод на нападението: хакнал е микровълнова фурна с вграден контролер „Дейта Уайз 5000“.

Улики:

— Стърготини от орехово дърво. Нарязани със същото острие като махагона. Вероятно ръчен трион или друг инструмент, не електрически.

— Прозрачно лепило „Бонд-Стронг“. Използва се предимно в изработването на музикални инструменти, но го използват и занаятчии от всички браншове.

— Стъкълца, вероятно от същата партида като преди

— Още силикон.

— Частица от лист. Изпратена за анализ. Чакаме отговор

— Частици от електрическа изолация, срязани с макетен нож.

Допълнителни елементи към профила на заподозрения:

— Вероятно не е професионалист електротехник.

— Занимава се с фино дървообработване или прави музикални инструменти (вероятно първото).

— Носел е яке „Кархарт“ и каска. Вероятно са захвърлени.

— Още едно послание от Народния пазител.

35.

Беше хладна пролетна вечер.

Приятна. Ник Карели и Фреди Каръдърс вървяха по Пето авеню в Бей Ридж. Минаха покрай магазин за принадлежности за йога и „Шотландски поли под наем“, който привлече вниманието на Ник. Той го погледна отново. Да, така се казваше магазинът.

Оттук се виждаше част от короната на Веразано. Страхотен мост. След като го арестуваха, Ник мислеше да се хвърли от него. Но мислите и действията са две много различни неща. Щеше да разстрои твърде много брат си и майка си. Щом безумното импулсивно желание премина, той съжали, че дори си го е помислил.

— Там — посочи Фреди.

Една пряка по-нататък. Кафене „Бей Вю“[10]. Заведението изглеждаше свястно, въпреки че името му лъжеше. Кафенето гледаше на изток, встрани от залива. И не предлагаше гледка към никаква вода — пристанище, океан, канал или локва.

— Трябвало е да го кръстят кафене „Залив някъде наблизо“.

— Какво? — попита Фреди и после схвана. — Добре го каза. Ха!

Кафенето беше чисто вътре. Ник се огледа наоколо, видя къде стоят сервитьорите, каква е касата, къде се намира кухнята, вратите, през които се влиза в нея, как изглежда дъската с менюто, колко сервитьори и помощници има — и дали говорят английски като пръв, втори или трети език. Или дали изобщо го говорят. Къде държат храната. До задната стена бяха наредени големи консерви доматен сос. Празни ли бяха? Само декоративни?

Ник знаеше, че има да учи много за ресторантьорския бизнес, но изпитваше приятно чувство от тази перспектива. Искрено се надяваше Виторио Джера да се съгласи да приеме предложението му.

Фреди го потупа по рамото и го насочи към сепаре в дъното, където седеше слаб мъж с джинси, черна тениска и кафяво спортно сако на карета и пиеше „Сам Адаме“ направо от бутилката. Не използваше изстудената чаша, която му беше донесла сервитьорката, и по празната халба се бяха образували капчици вода.

— Стан, аз съм Фреди.

— Здрасти.

— Това е Ник.

Стиснаха си ръцете и Ник седна срещу Вон, чиято гъста черна коса се нуждаеше от шампоан и подстригване. От ръкостискането Ник усети, че дясната му длан е мазолеста, и се запита каква ли е професията му. Кокалчетата на пръстите му бяха зачервени. Може би беше боксьор. Имаше яки мускули. Ник ченгето наблюдаваше и забелязваше тези неща. На Ник затворника му се налагаше да го прави. Нямаше намерение да зарязва този инстинкт сега, когато не беше нито едното, нито другото.

Той се премести до Фреди, който обаче каза:

— Трябва да проведа няколко телефонни разговора. Ще се върна след пет-десет минути. Оставям ви да си поговорите, момчета.

— Какво ще ядеш? — попита Ник.

— Все ми е едно. Бургер. Вие си поръчайте. Не ме чакайте. — Фреди извади телефона си и се отправи към предната част на ресторанта, като набираше номер. Усмихна се, когато заговори с човека, на когото се обади. Някои хора го правят, усмихват се или се мръщят, когато говорят по телефона, въпреки че човекът от другата страна на линията не ги вижда.

— Значи ти и Фреди се познавате отдавна? — Вон четеше менюто толкова съсредоточено, че сякаш щяха да го изпитват за него.

— От училище.

— От училище. — Гласът на Вон загатваше, че това е загуба на време. — Караш ли коли, Ник?

— Аз… Имаш предвид като професия ли?

Стан се засмя.

— Не, само караш ли коли?

— Мога да карам, но нямам кола.

— Сериозно?

— Да.

Вон отново се засмя, сякаш това беше най-смешното нещо на света.

— Ти каква кола имаш? — попита Ник.

— О, все едно. — Стан отново се залови да чете менюто.

Ник също го прегледа и се зачуди кое ястие ще приготвят най-бързо, за да си го поръча. Искаше срещата да приключи скоро.

Не беше заради странната личност на Вон. Е, донякъде и заради това. Но предимно защото въпреки проверката на Фреди инстинктът на Ник нашепваше, че Стан може би е замесен в нещо незаконно или пък онзи, за когото работи, е замесен и единият или и двамата имат криминално досие. Това беше забранена зона за Ник, нарушаване на освобождаването му под гаранция от затвора. Той не искаше да пита Вон, защото ако отговорът е положителен, тогава щеше да знае със сигурност. А искаше да каже на надзорника си, че не е имал представа.

Най-добре беше да получи информацията за Дж. и Нанси, да купи на Стан най-хубавата пържола в менюто и да млъкне, за да го остави да я изяде колкото може по-бързо. И после да се разкара оттам.

Въпреки че бързаше обаче, имаше ритуали, които трябваше да бъдат спазени. Те разговаряха за спорт, за квартала, за бизнес, дори за проклетото време. Вон непрекъснато се смееше на неща, които според Ник не бяха смешни.

— Строят небостъргач там, където по-рано беше светският клуб „Рицарите“. Представяш ли си?

Това заслужаваше буен смях.

Ник улови погледа на сервитьорката и тя се приближи към тях.

— Готови сме.

Стан си поръча салата, допълнителен дресинг „Хиляда острова“ и пиле с пармезан, а Ник — бургер.

— Леко суров.

Вон се втренчи изумено в него и се ухили.

— Не се ли тревожиш, че ще има червеи и други боклуци?

Ник събра цялото си търпение и отвърна:

— Не, не се тревожа.

— Както искаш.

— Без пържени картофи — добави Ник.

Стан примигна и се облегна назад.

— Ти си луд, мамка му. Пържените картофи тук са страхотни, най-хубавите. Наистина.

— Тогава ще си взема.

— Няма да съжаляваш. Донеси му и салата. Той се нуждае от салата. Със същия дресинг. — Вон се обърна към Ник и се ухили.

— Самѝ си го правят. Може да го наречеш „Две хиляди острова“, толкова е хубав.

Ник се усмихна студено и поръча същото и за Фреди.

— И две бири.

— За мен същата, Луси — каза Стан, макар на табелката на гърдите на сервитьорката да пишеше, че името ѝ е Кармела.

— Благодаря ти, че се срещна с мен — каза Ник.

— Шефът ми е длъжник на Фреди. — Вон заговори тихо. — Забелязал ли си, че той прилича на жаба?

— Не.

— Прилича. Е, радвам се, че мога да помогна. Само че не съм сигурен доколко ще бъда полезен.

— Знаеш ли „Фланиган“?

— Миналия месец свърших една работа там. Бива ли те да поправяш разни неща?

— Горе-долу. Електричество. Водопровод.

— Водопровод? — Вон се засмя. — Аз поставям рамки. И слагах рамки там, във „Фланиган“. Старецът ми даде премия. Много мило. Каза, че това са най-хубавите рамки, които е виждал. Както и да е, започнах да идвам тук. Запознах се с някои хора, барманите, персонала. — Той не си направи труда да говори тихо. — Свестни са. Като нас. Не са от разни други страни, каквито виждаш в много заведения. — Стан кимна към Луси/ Кармела.

Ник изпита импулсивно желание да измие ръцете си.

— Та както казвах, опознах хората тук. Харесва им да общуват с мен. Имам дар слово. От баща си. Затова поразпитах и събрах две и две. За онова, което питаше Фреди. Съставих списък. Може би там е човекът, когото търсиш. Има няколко души, чиито имена започват с Дж. Нищо за Нанси. Но всичките имат кучки, за които са женени или които чукат. Ха, или и двете. Ето. — Вон бръкна в джоба си, отмятайки настрана сакото си.

Боже! Ник хлъцна.

Вон носеше оръжие.

Показала се беше дървената ръкохватка на малък пистолет. Вероятно калибър 38 мм.

Господи, лоша работа. Фреди беше казал, че няма начин Стан Вон да носи пистолет.

Може би Вон беше забравил. Или излъгал.

Ник взе мръсния, мек лист хартия.

— Добре ли си?

Ник не беше в състояние да каже нищо. Той се огледа наоколо. Никой друг не беше видял патлака.

— Да. Не съм ял цял ден. Умирам от глад.

— А, добре. Яденето пристига.

Сервитьорката донесе салатите, обилно напоени с дресинг. Ник обаче нямаше апетит.

Вон го погледна и на висок глас каза:

— Коя дума завършва на „ане“ и означава сношение?

Кармела го чу. Ник знаеше, че шегата е за нейна сметка.

— Не знам — отговори той.

— А ти, Луси? — попита Вон и сервитьорката се изчерви. — Той изрева: — Ха! Отговорът е общуване! Схващаш ли?

Тя кимна и се засмя учтиво.

Ник започна да дъвче бързо и се задави.

— По-спокойно. Ще се задушиш и ще умреш… Видя ли? Тя не разбра вица. Не знаеше, че „сношение“ означава и „общуване“. Така общувам с тях.

Господи, седя срещу човек с пистолет. Не, идиот с пистолет.

На Ник не му оставаше нищо друго, освен да се надява за най-доброто.

Той с отвращение изяде няколко залъка, докато преглеждаше имената, които му беше дал Вон. Джаки, Джон, Джони. Бяха общо десет.

— Списъкът не е малък — дъвчейки каза Стан. От устата му покапа дресинг.

— Не. Добър е. Благодарен съм ти. — Имена, няколко адреса и фирми. Нищо не се набиваше на очи. Трябваше да направи още проучвания, но това си го знаеше предварително.

— Според моите момчета — и момичета — тези типове се навъртат във „Фланиган“. Или поне по-рано са ходели там. Не казват с какво се занимават. Схващаш ли? Траят си. Мълчат.

— Да, ясно.

Вон налапа още салата.

— Нали каза, че си гладен? — ухили се той.

— Да, така е. — Ник сдъвка още един залък и го преглътна, полагайки усилия да не повърне. А щяха да му донесат и проклет хамбургер.

Той пъхна списъка в джоба на джинсите си.

И тогава видя човека навън.

Мъж с костюм, който не му стоеше много добре. Прошарена коса. Синя риза, закопчана догоре, вратовръзка. Къса подстрижка. Минаваше покрай ресторанта и гледаше вътре с безразлично изражение на лицето. Спря, присви очи и надникна през стъклото.

Не… О, не… Моля те, Боже.

Ник наведе глава и се втренчи в салатата си.

Още една молба.

Още една молитва.

Не получи отговор.

Вратата на ресторанта се отвори и затвори и Ник чу и усети, че едрият мъж тръгна към сепарето. Право към тях.

Мамка му.

Нямаше значение дали Ник ще погледне новодошлия. Той и без това се беше отправил към тях. Ник реши, че е по-добре да погледне към него. Така щеше да изглежда по-малко виновен. Той го направи и се вгледа в лицето му, като се постара да изглежда равнодушен. Не можеше да си спомни името му, но това нямаше значение, защото знаеше как си изкарва прехраната този човек.

— Виж ти, моят стар приятел Ник Карели.

Мъжът кимна.

Вон го изгледа.

— Как я караш, Ник? Освободиха те от системата, нали? Какво се случи? Престанал си да правиш свирки на надзирателите с хубавите си устни?

Стан преглътна огромен залък от салатата и рече:

— Разкарай се, задник. Ние тук…

Полицейската значка се спря на трийсетина сантиметра от лицето на Вон.

— Какво правите?

Вон, който би получил задължителната една година затвор заради пистолета дори ако нямаше предишни присъди, млъкна и наведе глава над салатата си.

— Извинявай, не знаех. Ти само го тормозиш. Освободили са го от системата? Какво искаш да кажеш?

Стан, разбира се, сигурно се беше досетил, но искаше да надуе балона на невинността си.

Детектив Винс Кал — Ник си спомни името му — отново се обърна към набелязаната си жертва.

— Не ми отговори. Какво правиш тук, Ники?

— Стига, детектив. Остави ме на мира…

— Или да ти дам трети шанс да отговориш на въпроса.

— Вечерям с приятел.

— Надзорникът ти знае ли за това?

Ник повдигна рамене.

— Ако попита, ще му кажа какаото иска да знае. Винаги му казвам. Това е само вечеря. Защо ме тормозиш?

— Свързваш се със старите си приятели, а?

— Виж, не закачам никого. Излежах си присъдата. Сега съм порядъчен гражданин.

— Не, лошите ченгета никога не стават порядъчни. Един път бил ли си лош, винаги оставаш лош. Както няма бивша курва. Тя може да се откаже от бизнеса, но винаги ще си дава гъза за пари. Прав ли съм?

— Искам само да си намеря работа и да продължа с живота си.

— Как е човекът, когото преби, Ник, и заради когото те арестуваха? Чух, че имал мозъчно увреждане.

— Престани, моля те. — Ник нямаше намерение да се оправдава и да обяснява, че е невинен. Ченге като Кал никога нямаше да повярва и това щеше да го раздразни още повече.

Кал се обърна към Вон, който се беше съсредоточил прекадено усърдно в салатата си.

— И кое е приятелчето ти? Как се казваш?

Стан преглътна. На лицето му беше изписано виновно изражение.

— Джими Шейл.

— С какво си изкарваш прехраната, Джими?

— Имаш ли право да питаш това?

— Мога да те питам и колко чекии правиш нощем. Мога да те питам къде обича да го целуваш любовникът ти. Мога да те питам…

— Предприемачество и строителство.

— За кого?

— Няколко фирми.

— Повечето хора, които питам, ми дават точен отговор. Казват „Хелмсли“ или „Франклин Дивелъпмънт“. А ти казваш няколко фирми.

— Полицай…

— Детектив.

Вой се облегна назад и се втренчи студено в него. Очите му излъчваха омраза.

— Полицай детектив, факт е, че работя за много хора. Защото съм добър в работата си и много хора ме искат. И изобщо не съм доволен от начина, по който ми говориш.

— Нима? И защо трябва да се грижа да си доволен, Джими?

Ник си мислеше, че най-лошото, което може да се случи, е ченгето да открие пистолета на Вон, да го арестува и надзорникът му да разбере, че са били заедно, а после да има изслушване в съда и отново да го вкарат зад решетките за нарушение на освобождаването му под гаранция. Положението обаче ставаше още по-лошо. Вон можеше да реши, че Кал го притиска твърде много, и да изпразни пет куршума в тялото на детектива. Не, четири в тялото му и един в лицето, в случай че носи бронежилетка.

— Виж, детектив, хайде да се успокоим — опита се да го вразуми Ник. — Аз съм…

— Млъкни, Карели. — Кал се наведе към Вон. — Ти, задник. Дай да видя документите ти за самоличност.

— Документите ми за самоличност. Разбира се. — С онова странно ухилване на лицето Стан избърса дебелите си устни с кърпата за хранене и отново я сложи на коленете си, а след това посегна към джоба си. — Ще ти покажа шибаните си документи за самоличност.

Боже, той щеше да извади пистолета си. Кал беше мъртъв.

Ник също.

Той прецени ъглите. Седеше навътре в сепарето и не можеше да скочи и да избие пистолета от ръката на Вон. А ако изкрещеше на Кал, че Стан е въоръжен, щеше да признае, че знае.

Вон започна да се изправя. Ръката му беше близо до патлака.

— Детектив! — извика Ник.

В същия момент предавателят на колана на Кал изпращя и се чу глас:

— До всички екипи. Код 10-30. Извършва се кражба на автомобил. Четвърто авеню 418. Бей Ридж. Двама чернокожи мъже на двайсет и няколко години, вероятно въоръжени. Сребриста тойота. Последен модел. Регистрационният номер не е известен.

— Мамка му. — Ченгето погледна през прозореца. Адресът беше на отсрещната страна на улицата. Той извади предавателя от колана си. — Детектив 7875. На мястото на 10-30 съм. Бей Ридж. Изпратете подкрепления. Край.

— Прието, 7875. Моторизираните полицаи са на път. Ще пристигнат след четири минути. Край.

Ник не чу остатъка от разговора. Детективът се отправи към изхода, сложил ръка на оръжието си. Бутна вратата, зави наляво и се скри от погледа му.

Фреди влезе с наведена глава още преди да се затвори вратата и се втурна към тях.

— Хайде, момчета. Изчезвайте. Веднага! — Той хвърли две двайсетачки на масата. Вон изскочи от сепарето, Ник хукна след него и двамата последваха Фреди през кухнята и задната врата. Излязоха на смърдяща, пълна с боклуци уличка. — Насам.

— Ти ли се обади, Фреди? — попита Ник.

— Трябваше да направя нещо. Положението не изглеждаше добре. Трябва да се чупим оттук. Той ще разбере, че обаждането е било фалшиво, след около пет минути.

— Ще проследят номера ти — каза Вон.

— Телефонът е с предплатена карта. Да не мислиш, че съм вчерашен?

Те минаха през някакъв заден двор и продължиха да вървят на запад.

— Да потърсим нелегално такси — рече Фреди. — Да няма брояч. Какво се случи, по дяволите?

— Ченгето ме позна — отвърна Ник. — Започна да се заяжда с мен. Всичко щеше да е наред… но твоето момче има пистолет.

— Е, и? — предизвикателно попита Вон.

Фреди разгневено се обърна към него.

— Какво? Казах на Арт, никакви оръжия. Точка. Моят човек тук току-що излезе от затвора.

— Не знаех. Арт не ми каза нищо. Само, че трябва да се срещна с някакъв непознат в Ридж. Не съм глупав.

— Достатъчно си глупав, за да изкараш една година в „Райкърс“ заради патлака. Как мислиш, че щеше да ти се отрази?

— Добре, добре.

— Каза ли му името си?

— Не — отговори Ник. — Но онзи ще се върне да те търси, Вон. И знае как изглеждаш. Познава и мен. Изхвърли патлака. Още сега. Във водата.

— Тези неща струват пари — рече Стан.

— Не — каза Фреди. — Не ти вярвам. Дай ми го. Аз ще го изхвърля.

— Пич…

— Искаш ли да се обадя на Арт?

— Мамка му. — Вон му даде пистолета. Фреди го взе с няколко хартиени кърпички.

— Чист ли е? — попита Фреди.

— Да, да, не може да бъде проследен.

— Взе ли списъка, Ник?

— Да.

— Благодаря ти, Вон, но сега се разделяме.

— Не получих вечерята си.

— Господи.

Стан направи гримаса и тръгна по тъмния тротоар.

— Отивам до залива да се отърва от това. — Фреди потупа джоба си, където беше сложил пистолета.

— Благодаря ти… Ти си най-добрият.

— Как ти се вижда списъкът?

— Все е нещо. Добро начало. Трябва само да свърша малко детективска работа.

— По дяволите, ти беше детектив. Няма да е трудно.

— Благодаря, Фреди. Длъжник съм ти — леко се усмихна Ник.

Фреди докосна челото си, сякаш козируваше, и се отправи на запад, към брега, където щеше да хвърли пистолета в пролива. Няколко минути по-късно Ник намери нелегално такси. Имаше ги в изобилие в крайните квартали, тъй като там трудно се намираха редовни таксита. Той седна на задната седалка и въздъхна дълбоко. И после телефонът му иззвъня. Ник изпадна в паника, защото си помисли, че детективът от ресторанта го вика в участъка, но след това видя името на екранчето.

Почувства присвиване в слабините, но различно от онова, което току-що беше изпитал.

Отговори на обаждането.

— Амелия. Здравей.

36.

Райм и Арчър седяха на инвалидните си колички пред дъските с уликите. Бяха сами.

Разсъжденията, догадките и предположенията бяха продължили няколко часа — няколко изключително непродуктивни часа — и после екипът прекъсна работата си за през нощта. Пуласки и Купър си тръгнаха. Сакс беше в коридора и говореше по телефона. Гласът ѝ беше тих и Линкълн се зачуди с кого разговаря. Лицето ѝ беше сериозно. Въпросът с произведения изстрел в мола изглеждаше решен в нейна полза. Какво друго би могло да бъде?

Тя приключи разговора и се върна в дневната. Не обясни нищо. Не свали пистолета си. Явно пак щеше да нощува в Бруклин. Взе сакото си от закачалката.

— По-добре да тръгвам.

Тя погледна Арчър и после отново Райм и сякаш се накани да каже нещо.

— Говори. Какво има?

Сакс се двоумеше. И после взе решение, грабна чантата си, преметна я през рамо и кимна за довиждане.

— Утре ще дойда рано.

— Ще се видим тогава.

— Лека нощ, Амелия — каза Джулиет.

— Лека нощ.

Сакс тръгна по коридора и Линкълн чу, че външната врата се отвори и затвори.

Той отново се обърна към Арчър. Заспала ли беше? Очите ѝ бяха затворени. И после се отвориха.

— Отчайващо — каза тя, гледайки дъската.

— Да, твърде много въпроси без отговори. Тази гатанка не е лесна.

— Досети ли се за отговора? На нашата?

— Буквата „м“.

— Не провери ли? Не го ли потърси? Не, ти не би си послужил с измама. Ти си учен. Най-важната част в решаването на задачата е процесът. Отговорът е нещо почти второстепенно.

Това беше вярно.

— Но аз не говоря за разследването — добави Джулиет. — Всичко е отчайващо.

Тя имаше предвид живота на хората с недъзи. И беше права. Всичко отнема повече време, другите се държат с теб като с домашен любимец или малко дете, много неща в живота ти са недостижими — в много повече отношения, отколкото само втори етажи и тоалетни. Любов, приятелство, професия, в която иначе би бил безупречен. Списъкът продължаваше до безкрайност.

Той беше забелязал, че Арчър се бори с телефона преди малко, опитвайки да се обади на брат си да дойде да я вземе. Телефонът беше на високоговорител, но не разпознаваше гласовите ѝ команди. Джулиет се отказа и използва тъчпада с дясната си ръка, ядосано набирайки цифрите. Гривната ѝ с келтски символи подрънкваше при всяко движение. Челюстите ѝ трепереха, когато приключи.

— Влизаш в ритъм — каза Райм. — И се учиш, планираш и поемаш пътя, където свеждаш до минимум отчаянието. Не е необходимо да отправяш излишни предизвикателства към себе си. Повечето магазини са достъпни, но научаваш кои имат тесни пътеки между щандовете и стърчащи краища и ги отбягваш. Такива неща.

— Имам да уча много. — Арчър, изглежда, се чувстваше неудобно от темата. — О, Линкълн, ти играеш шах.

— Играех. Не съм играл отдавна. Как разбра? — Той наистина имаше шахматна дъска и фигури, но сега играеше онлайн.

— Имаш книгата на Вукович.

„Изкуството на атаката“. Райм погледна към лавицата с книги. Беше в далечния ъгъл, където държеше личните си книги, не учебниците по криминалистика. Не можеше да прочете заглавието на гърба оттук. Помнеше обаче, че зрението и ноктите на пръстите са сред дарените от Бога сили на Джулиет.

— Когато бяхме заедно, бившият ми съпруг и аз, често играехме. Блиц шахмат. Това е разновидност на бързия шахмат. Всеки играч има две минути за ходовете си.

— За всеки ход ли?

— Не, за цялата игра, от първия до последния ход.

Оказваше се, че освен любител на гатанките Арчър е фен и на езотерична разновидност на шаха. Да не говорим, че беше на път да стане и дяволски добър криминалист. Линкълн не можеше и да иска по-интересен стажант.

— Никога не съм играл по този начин — отвърна той. — Обичам да имам време, за да обмисля стратегията си. — Шахът му липсваше. Нямаше с кого да играе. Том нямаше време. Сакс нямаше търпение.

— Играехме и вариант с ограничени ходове — продължи Джулиет. — Целта беше да победиш в двайсет хода или по-малко. Не успеем ли, губим и двамата. Хей, ако искаш да поиграем някой път… Не познавам човек, който да си пада по шаха.

— Може би. Някой път. — Райм гледаше дъските с уликите.

— Брат ми ще дойде чак след петнайсетина минути или повече.

— Чух.

— Не мога да скрия две фигури зад гърба си и да те накарам да избереш черната или бялата — гласът ѝ придоби престорена напевност, — но няма да мамя. Намислила съм си едно число от едно до десет. Четно или нечетно?

Линкълн я погледна. Отначало не разбра.

— Не съм играл от години. Пък и нямам шахматна дъска.

— На кого му трябва дъска? Не можеш ли да си я представиш?

— Играеш наум?

— Разбира се.

Той млъкна.

— Четно или нечетно? — настоя Арчър.

— Нечетно.

— Числото е седем. Ти печелиш виртуалния жребий.

— Ще играя с белите фигури.

— Добре. Аз предпочитам защитната стратегия… Обичам да разучавам противника. Преди да го смажа от бой.

Златната гривна изтрака върху тъчпада, когато пръстите ѝ насочиха инвалидната количка към Райм. Джулиет спря на три крачки от него.

— Няма ограничения за времето, така ли? — попита той.

— Не, но играта трябва да завърши с шах и мат или наравно, в който случай печелят черните фигури, в двайсет и пет хода или по-малко. Иначе…

— Губим и двамата.

— Да. А сега… — Тя затвори очи. — Представям си дъската. Ти? Линкълн продължи да гледа лицето ѝ, луничките, тънките вежди, леката усмивка.

Арчър отвори очи. Той бързо отмести поглед, затвори очи и облегна назад глава. Ясно си представи заредената шахматна дъска и се замисли.

— Пешка от e2 на e4.

— Черна пешка от e2 на e5 — каза Джулиет.

Райм си представи хода.

— Бял кон от страната на царя на f3 — каза той.

— Черен кон от страната на царицата на c6. Представяш ли си го ясно?

— Да.

Арчър определено беше агресивна. Линкълн беше доволен. Тя не се колебаеше. Нямаше обсади и заобикаляне.

— Бял офицер от страната на царя на c4 — каза Райм.

— Черен кон от страната на царицата на d4 — веднага отсече Джулиет.

Сега конят ѝ беше между офицера и пешката на Линкълн. Той се запита колко ли хода са изиграли.

— Шест хода — каза Арчър, несъзнателно отговаряйки на въпроса му.

— Белият кон взима черната пешка на e5.

— А, да, да. Черна царица на g5 — каза Джулиет, придвижвайки най-силната си фигура в средата на полето. Уязвима позиция. Райм се изкушаваше да отвори очи и да види изражението ѝ, но предпочете да се съсредоточи.

Съзря възможност.

— Белият кон взима черната пешка на f7.

Той беше в позиция да вземе топа ѝ. И да се спаси от царя ѝ, защото фигурата се пазеше от офицера ѝ.

— Черната царица взима бялата пешка на g2.

Райм се намръщи. Налагаше се да изостави тактиката си в горния десен ъгъл на дъската. Дръзките ходове на Арчър преместваха атаката на неговата територия, а повечето му фигури дори не бяха в игра.

— Белият топ от страната на царя на f1 — каза той.

— Черната царица взима бялата пешка на e4 — заяви Джулиет с весел глас. — Шах.

Все още със затворени очи, Райм ясно видя накъде води това, подсмихна се и каза каквото трябваше.

— Бял офицер от страната на царя на e2, за да блокира шаха.

И нямаше изненада, когато Арчър обяви:

— Черен кон от страната на царицата на f3. Шах и мат.

Райм огледа мислено дъската.

— Четиринайсет хода, мисля.

— Точно така — потвърди Джулиет.

— Рекорд ли е това?

— О, не. Побеждавала съм в девет хода, а бившият ми съпруг — в осем.

— Играта беше елегантна. — Външно Линкълн Райм, изглежда, умееше да губи, но вътрешно беше изпълнен с твърда решителност това да не се повтаря. — Ще има ли скоро реванш?

След като се упражни.

— С удоволствие.

— Но сега — барът е отворен! Том!

Арчър се засмя.

— Ти ме учиш на криминалистика. Учиш ме как да бъда продуктивен инвалид и смела. Но мисля, че ме учиш и на някои лоши навици. Ще се въздържа.

— Няма да шофираш. Е, не точно. — Райм кимна към мотора „Сторм Ароу“ на инвалидната ѝ количка, който вдигаше единайсет километра в час.

— По-добре съзнанието ми да е ясно. Тази вечер ще видя сина си.

Том наля „Гленморанджи“ на Линкълн. На вратата се позвъни. Болногледачът отвори и доведе брата на Джулиет, който ги поздрави весело. Изглеждаше готин тип. Райм не бе прекарвал много време с него, но Ранди явно беше опората, от която щеше да се нуждае сестра му в живота си като парализирана.

Тя насочи количката си към сводестия изход на дневната.

— Утре ще дойда рано — повтори Джулиет думите на Амелия.

Линкълн кимна.

Тя излезе. Брат ѝ я последва.

Вратата се затвори. Том се върна в кухнята и Райм изведнъж осъзна колко е тихо в стаята. Изпита странно чувство. „Празнота“ беше думата, която му дойде наум.

От кухнята се чуваше потракване на метал, дърво и керамика и звук на течаща вода, но не и човешки гласове. Това не беше характерно за Линкълн. Обикновено не му пукаше за тази проява на самота.

Той отпи от уискито и долови мирис на чесън, месо и затоплен вермут.

И на нещо друго. Някакво ухание. Привлекателно, успокояващо. А, парфюмът на Сакс.

След това обаче си спомни, че тя не употребява парфюм. Защо да предоставя на извършителя улика за позицията си в евентуална престрелка? Не, уханието сигурно беше от парфюма на Джулиет Арчър.

— Вечерята е сервирана — каза Том.

— Идвам — отвърна Райм и излезе от дневната, подавайки команда на тъчпада да изключи осветлението. Запита се дали гласово контролираната система на осветлението в къщата му има вграден „Дейта Уайз 5000“.

37.

— Само по едно набързо.

— Не, скъпи.

— Двайсетина минути — настоя съпругът ѝ. — Арии каза, че има ново шотландско уиски. От остров Скай. Не го бях чувал.

Щом Хенри не беше чувал за някое уиски, това беше нещо уникално.

Те бяха приключили с вечерята. Джини се изненада, че той похвали пилешкото ѝ фрикасе (макар че добави: „По-добре от миналия път, скъпа“), и тя изми чиниите.

— Ти отиди — каза му Джини.

— Каръл иска и ти да дойдеш. Те започват да си мислят, че не ги харесваш.

Наистина не ги харесвам, помисли си тя. Докато Джини и Хенри бяха преселници в Горен Ийст Сайд, Арии и Каръл бяха родени продукти на този западнал квартал. Тя намираше тези съседи за арогантни и превзети.

— Не искам да ходя. Трябва да почистя тук. И да поработя върху проекта.

— Само за тридесет-четиридесет и пет минути.

Близо два пъти повече, отколкото преди малко.

Разбира се, това беше нещо повече от съседско посещение. Арии беше шеф на малка техническа фирма и Хенри го искаше за клиент на адвокатската си кантора. Съпругът ѝ не го признаваше, но за нея беше очевидно. Знаеше също, че той обича тя да го придружава, докато се опитва да спечели хора като Арни — и не защото беше умна и забавна, а заради онова, което случайно го чу да казва на един колега адвокат, когато не знаеше, че тя е наблизо: „Да приемем истината, потенциален клиент се колебае. При кого ще отиде? Разбира се, че при адвоката със съпруга, която си фантазира, че чука“.

Последното, което искаше Джини, беше да се събере на чашка със семейство Басет. Той вероятно щеше да я накара да опита уискито, което, колкото и да беше скъпо, за нея имаше вкус на сапун за миене на съдове.

— Но ние току-що сложихме Труди да си легне.

Двегодишната им дъщеря често се будеше и понякога беше невъзможно да я накарат да заспи в по-ранен час. Тази вечер обаче беше заспала в седем.

— Имаме „Бавачката“.

— И все пак знаеш, че не обичам да я оставям сама.

— Четиридесет и пет минути, един час. Само колкото да им кажем здрасти. Знаеш ли, че „уиски“ обикновено се употребява и за шотландското, и за ирландското уиски, но само шотландското може да има на етикета си думата „скоч“?

Хенри беше много добър в отклоняването от основната тема.

— Сериозно, не може ли да пропуснем, скъпи?

— Не — раздразнено заяви Хенри. — Казах им, че ще отидем. Върви да облечеш нещо.

— Нали само ще изпием по една питие? — каза Джини и погледна джинсите и памучната си блуза, но после осъзна, че е отстъпила. Хенри обърна красивото си лице към нея (да, да, те бяха идеална двойка).

— Ами заради мен, кукличке. Моля те. Облечи онова малко синьо нещо.

Рокля „Готие“. Нещо.

Той ѝ намигна прелъстително.

— Знаеш, че ми харесва.

Джини отиде в спалнята и се преоблече, надникна в стаята на дъщеря им, която спеше, ангелче със златисти къдрици, и после безшумно се приближи до прозореца, който гледаше към тиха странична улица. Увери се, че прозорецът е заключен, въпреки че го беше проверила по-рано, и спусна щорите. Труди можеше да се събуди от гукане на гълъб на перваза, но да проспи сирена на пожарна или пронизителен клаксон. Искаше ѝ се да целуне момиченцето или да докосне лицето му, обградено с руси къдрици, но това можеше да го събуди и да развали импровизираното им събиране. Хенри нямаше да бъде доволен.

Разбира се, ако детето се събудеше, това би било извинение за Джини да не ходи на гости.

Да или не?

Тя обаче не можеше да използва дъщеря си в заговор срещу съпруга си. И все пак се усмихна и си помисли: „Планът беше добър“.

Пет минути по-късно те бяха горе, в слабо осветения коридор, и звъняха на вратата на семейство Басет. Отвориха им, допряха бузи за поздрав, стиснаха си ръцете, размениха си любезности.

Каръл Басет беше с джинси и тениска. Очите на Джини се плъзнаха по дрехите ѝ и после се насочиха към Хенри, но той пропусна многозначителния ѝ поглед и придружаващата го гримаса на тънките ѝ устни, намазани с гланц. Мъжете се отправиха към бара, където беше вълшебната отвара, и — слава богу — Каръл очевидно си спомни, че Джини пие само вино, и сложи чаша пино гри в ръката ѝ. Чукнаха чаши, отпиха и отидоха в дневната, която предлагаше изглед към Сентръл Парк. На Хенри му беше неприятно, че семейство Бенет, новодошли в жилищната сграда, бяха решили да се преместят в квартала точно когато се освободи този апартамент. Жилището на Хенри и Джини гледаше към Осемдесет и първа улица.

Мъжете се присъединиха към половинките си.

— Джини, ще опиташ ли малко?

— Разбира се, че ще опита. Тя обожава шотландско уиски.

И „Палмолив“ е любимата ми марка, помисли си Джини и каза:

— Вече пия вино. Не искам да развалям изживяването.

— Сигурна ли си? — попита Арни. — Струва сто долара бутилката. И това е защото моят човек ми сключи сделка. Сериозна сделка.

— Той ни намери бутилка вино „Шато Петрус“ само за хилядарка — тихо каза Каръл с ококорени очи.

Хенри се изсмя.

— Шегувате се!

— Честен кръст.

Джини забеляза, че съпругът ѝ погледна към мястото, където Каръл се прекръсти. Вярно, тя беше с тениска, но прилепнала за тялото ѝ и ушита от тънка коприна.

— „Петрус“. Беше божествено. За малко не се изпразних. — Арни се престори на шокиран от собствените си думи. — И чуйте само: подкупихме управителя да ни позволи да го вкараме в „Романи“. Там не позволяват да се внася вино отвън, да знаете.

— Не знаех — престори се на изумена Джини. — О, боже.

— Да. Такъв ресторант — добави Арни.

Двойките седнаха и разговорът преминаваше от тема на тема. Каръл попита за Труди и в кое училище смятат да я запишат (Джини научи, че това не е толкова странно, колкото изглежда; родителите в Манхатън трябваше да планират отрано образованието на децата си). Семейство Басет бяха няколко години по-млади — в началото на трийсетте — и в момента само мислеха за деца.

— Догодина звучи добре — продължи Каръл. — Имам предвид за зачеване. Ще бъде удобно време. Фирмата ще въвежда нови правила за отпуска по майчинство. Един приятел от отдел „Човешки ресурси“ ми каза за това. Предупреди ме, че не е трябвало да ми казва, но да почакам със забременяването. — Каръл се изсмя палаво. — Нещо като търговия с вътрешна информация! — Тя се вгледа в лицето на Джини, за да види дали е разбрала нецензурната шега.

Много смешно, помисли си Джини.

— Трябва да се откажа от виното — добави Каръл. — Това ще бъде трудно.

— Няма да ти липсва. Само осемнайсет месеца.

— Осемнайсет?

— С кърменето.

— А, това ли? В днешно време не е задължително, нали?

Мъжете говореха за работа и за Вашингтон и през цялото време разглеждаха чашите си, сякаш кехлибарената течност вътре беше кръв от еднорог.

Каръл стана и каза, че иска да се изфука с новата гравюра, която си е купила от „любимата“ си галерия в Сохо. От колко галерии ли купува, зачуди се Джини.

Двете прекосяваха дневната, когато неочаквано се чу мъжки глас.

— Здравей, мъниче.

Всички застинаха на местата си и се огледаха наоколо.

— Каква си сладка малка петуния.

Баритоновият глас се разнасяше от бебефона на Джини, поставен на масичката за кафе. Тя изпусна чашата с виното, която падна на пода и се разби на стотици парченца, и се втурна към апарата „Самсунг“.

— Не беше кристал „Уотърфорд“ — каза Арни. — Не се тревожи…

— Какво е това? — попита Каръл и кимна към бебефона.

Хенри и Джини го наричаха „Бавачката“ — свръхмодерен монитор за бебета. Микрофонът беше до креватчето на Труди и достатъчно чувствителен, за да долавя дишането и сърдечния ритъм на детето.

Долавяше и гласовете на всеки в стаята.

— Идваш с мен, сладурче. Познавам един човек, който иска да ти даде нов дом.

Джини изпищя.

Двамата с Хенри хукнаха към вратата, отвориха я и побягнаха по коридора, следвани от семейство Басет.

— Заключи ли проклетия прозорец? — ядосано изкрещя Хенри.

— Да, да, да!

— Спи, мъниче.

Мислите на Джини се въртяха като торнадо в главата ѝ. По лицето ѝ се стичаха сълзи и сърцето ѝ вибрираше в гърдите. Тя вдигна бебефона и натисна бутона на микрофона. Системата работеше двустранно.

— Полицията е тук, негоднико! Да не си посмял да я докоснеш. Ще те убия, ако я пипнеш.

Последва мълчание. Натрапникът вероятно беше забелязал бебефона. Той се засмя.

— Полиция? Сериозно? Гледам през прозореца вдясно от Труди и не виждам нито едно ченге. По-добре да тръгвам. Съжалявам, малкото ви съкровище все още спи. Ще трябва аз да кажа сбогом вместо нея. Чао, мамо. Чао, татко.

Джини изпищя отново.

— Бързо! Бързо! Отвори вратата!

Хенри се засуети с ключовете и тя ги грабна от ръката му и го блъсна настрана. Отключи вратата и я бутна. Мина през кухнята, грабна първия касапски нож от поставката и се отправи към стаята на дъщеря си. Отвори вратата и запали лампата на тавана.

Труди се размърда леко, но не се събуди.

Хенри нахлу вътре миг по-късно и двамата огледаха малката стая. Нямаше никого. Прозорецът беше заключен. И в дрешника не се криеше никой.

— Но…

Джини даде ножа на съпруга си, взе детето си и го притисна до гърдите си.

Дойдоха и Арни и Каръл. На лицата им се изписа облекчение, когато видяха момиченцето.

— Той тук ли е? — с треперещ тас попита Каръл и се огледа наоколо.

Арии, който беше предприемач по високите технологии, взе бебефона от масата до креватчето на Труди и поклати глава.

— Не, не е тук. Може да е на стотици километри. Хакнал е сървъра. — Той върна устройството на масата.

— Чува ли ни сега? — извика Джини, грабна бебефона и го изключи.

— Това не винаги прекъсва връзката — каза Арни, изключи го от контакта и добави: — Някои го правят само за да тормозят хората. Понякога, ако има видеомонитор, правят снимки или видеозаписи на деца и ги качват в интернет.

— Що за извратеняк би направил такова нещо?

— Не знам. Само знам, че са много. Искаш ли да се обадя на полицията?

— Аз ще се погрижа за това — отговори Джини. — Само ви моля да си тръгнете, ако обичате.

— Скъпа… — започна Хенри и погледна приятелите си.

— Веднага — тросна се тя.

— Да, разбира се. Много съжаляваме — каза Каръл и с искрена загриженост прегърна Джини.

— И не се тревожи за винената чаша — добави Арни.

След като те си тръгнаха, Джини отново взе ножа и носейки на ръце все още спящата Труди, провери всяка стая. Хенри вървеше до нея. Да, всички прозорци бяха заключени. Никой не беше влизал.

Джини се върна в спалнята, седна на леглото, избърса сълзите си и притисна до себе си дъщеря си. Вдигна глава и видя, че съпругът ѝ набира три цифри на мобилния си телефон.

— Недей. — Тя се надигна, грабна телефона от ръката му и прекъсна обаждането.

— Какви ги вършиш? — сопна се той.

— Телефонът ще позвъни след малко. 911 ще върнат обаждането. Кажи им, че си набрал номера по погрешка.

— Защо да го правя, по дяволите?

— Ако аз говоря с тях, тъй като съм жена, те ще помислят, че става въпрос за домашно насилие и може да изпратят някого. Трябва да им кажеш, че е било грешка.

— Да не си полудяла? — разбесня се Хенри. — Ние искаме да изпратят някого. Хакнаха уред в дома ни. Копелето развали вечерта ни.

— Полицаите няма да чуят, че сме оставили дъщеря си сама, за да отидем да пием някакъв прехвален алкохол с двама идиоти, защото ти искаш нов клиент. Наистина ли мислиш, че идеята е добра, Хенри?

Телефонът иззвъня. На екранчето не се изписа номер. Джини го даде на съпруга си и се втренчи гневно в очите му.

Той въздъхна и прие обаждането.

— Ало? — вежливо попита Хенри. — О, много съжалявам. 911 е номер едно на бързото ми избиране и го натиснах неволно. Исках да се обадя на майка си. Тя е номер две… Да, казвам се Хенри Сътър… — Той каза адреса им, очевидно в отговор на друг въпрос. — Искрено съжалявам… Благодаря ви, че се обадихте. Лека нощ.

Джини влезе в стаята на Труди и с една ръка задърпа креватчето ѝ към стаята за гости.

— Тази нощ ще спя тук.

— Мисля, че трябва да…

Тя трясна вратата.

Сложи дъщеря си в креватчето и леко се усмихна, че момиченцето е проспало суматохата. Съблече роклята си за хиляда долара и ядосано я захвърли в ъгъла на стаята, а после легна в леглото, без да намаже с овлажняващ крем лицето си и да измие зъбите си, и угаси лампата. Знаеше, че за разлика от дъщеря си, щеше да ѝ бъде трудно да заспи. Ако изобщо заспи.

Това обаче не я притесняваше. Имаше да мисли за много неща. Най-важното беше какво ще каже утре на адвоката, с когото бе разговаряла два пъти за възможността за развод. До тази вечер Джини беше протакала. Утре щеше да му каже да действа колкото може по-бързо, безмилостно и брутално.

38.

Непрофесионално, предполагам.

Понякога обаче правиш неща за себе си. Защото трябва. Отдалечавам се от кафенето в Горен Ийст Сайд, близо до апартамента на Хенри и Вирджиния Сътър, където седях половин час. Бях на отсрещната страна на улицата. Страхотна сграда, уверявам ви. Не мога да си представя да живея на такова място. Вероятно не бих искал. Там живеят красиви хора. Аз няма да съм добре дошъл.

Да правиш неща за себе си.

Всичко беше доста лесно. Посещение при Безочлив за отмъщение. Само проследих Хенри до дома му от „Старбъкс“ на Таймс Скуеър, където се сблъскахме днес следобед.

Ако беше разлял кафето върху мен…

Научих адреса му и съпоставих нотариалните актове със снимки от агенция МПС. И разбрах кой е. Господин Хенри Сътър. Женен за Вирджиния. Затрудних се малко. Данните от проучването не показваха, че те притежават нещо с вграден „Дейта Уайз 5000“ на „Микросистеми“. След това обаче надникнах във Фейсбук. Хенри и Джини, предпочитаният от нея ник, бяха постнали снимки на двегодишната си дъщеря. Тъпаци… Но това беше добре за мен. Бебетата в града имат бебефони. И, да, елементарното сканиране на къщата разкри айпи-адреса и търговската марка. Проникнах в мрежата, след това пуснах „Пас Брейкър“ на таблета си и за нула време бях вътре. Слушах лекото дишане на Труди и измислях сценарий за разговора ми с малката, който със сигурност щеше да разруши душевното спокойствие на мама и татко в близко бъдеще.

(Отваря се един цял свят на възможности. В края на краищата, не съм женен за идеята „Дейта Уайз 5000“. Има и други добри опции.)

Продължавам да вървя с големи крачки. Минавам покрай входа на метрото. Пътят до Челси е дълъг, но се налага да използвам „теглещата кобила“ (израз на майката на майка ми, въпреки че едва ли е виждала кобила от плът и кръв или е вървяла повече от няколкостотин крачки от колата до супермаркета „Пиши Уигли“ в Индиана). Проклетите камери за наблюдение. Навсякъде са.

Ами вечеря? Чудя се. Два, не, три сандвича. След това ще работя по новия си проект за миниатюра — лодка. Обикновено не ги правя. Много хора изработват макети на лодки и кораби (както и на самолети и влакове — транспортът е широко застъпен в тази област). Питър обаче каза, че хареса лодки. Затова ще му направя скиф „Уорън“. Класическа гребна лодка с движещи се напред-назад гребла.

И после може би ще дойде Алиша. Напоследък е разстроена. Миналото ѝ я преследва. Вътрешните белези се изострят. Правя каквото мога, за да я накарам да се почувства по-добре, но понякога не знам.

Отново се замислям колко много се забавлявах преди малко и си припомням лицето на Хенри по-рано през деня, подигравателно, презрително и красиво, след като се сблъскахме пред „Старбъкс“.

Смахнато зомби…

Браво, Хенри, хубава реплика. Умна. Но аз си мисля за една по-хубава.

За онзи, който се смее последен.

* * *

— Здрасти.

Амелия Сакс влезе в апартамента на Ник Карели.

— Старият ми харесваше.

— Оттук се виждат само тухли, не кленове и люляци. Но като се има предвид всичко останало, не е зле.

— Имаш телевизор.

— Гледам някои полицейски предавания. Ти гледаш ли ги?

— Не.

В момента Сакс имаше твърде много работа, за да гледа телевизия.

— Трябва да направят предаване за теб и Линкълн.

— Предложиха му. Отказа.

Тя му даде големия кашон, който беше донесла. Там бяха някои от личните му вещи от времето, когато бяха живели заедно: училищни годишници, пощенски картички, писма, стотици семейни снимки. Беше му се обадила да му каже, че е намерила тези неща в мазето си и че той може би си ги иска.

— Благодаря. — Ник отвори кашона и прерови съдържанието му. — Мислех, че си ги изхвърлила. Хей, виж. — Той ѝ показа снимка. — Първата ни семейна почивка. На Ниагара.

Класическа фотография — четиричленното семейство на фона на водопада и дъжд от искрящи капчици вода. Ник беше на десет, а Дони — на седем.

— Кой я е правил?

— Някакви други туристи. Спомняш ли си снимките тогава? Трябваше да дадеш да ги проявят.

— И винаги си напрегнат, когато ги взимаш от фотостудиото. Дали са фокусирани, дали не са осветени.

Ник кимна и продължи да рови.

— О, виж! — Той извади програма.

НЮ ЙОРК

ПОЛИЦЕЙСКА АКАДЕМИЯ

ЦЕРЕМОНИЯ ПО ДИПЛОМИРАНЕ

Най-отдолу беше написана датата, на която Ник се беше дипломирал. На корицата имаше печат: Отдел „Подготовка“. Подготвяме най-добрите.

Усмивката му помръкна.

Сакс си спомняше церемонията за своето дипломиране. Това беше единият от двата случая в живота ѝ, когато носеше бели ръкавици. Другият беше на полицейската церемония в памет на баща ѝ.

Ник остави програмата в кашона и за момент я погледна с копнеж. Затвори кашона и попита:

— Чаша вино?

— Добре.

Той отиде в кухнята, върна се с бутилка вино и бира и ѝ наля шардоне.

Мирисът, потракването на метал в стъкло и лекото докосване на пръстите му донесоха друг спомен.

Амелия го прогони. Напоследък често се замисляше за миналото.

Тя отпи от виното с аромат на дъб, а той — от бирата, и после ѝ показа апартамента, въпреки че нямаше много за гледане. Беше взел някои мебели от склада, където ги държеше. Избра няколко неща, други взе назаем от братовчеди, а трети купи евтино. Книги. Няколко кашона с документи. И папките от делото „Народът на щата Ню Йорк срещу Никълъс Дж. Карели“. Листовете бяха разстлани върху масата в кухнята.

Сакс огледа снимките на семейството му, поставени в рамки. Хареса ѝ, че Ник ги е сложил на полицата над камината, за да ги виждат всички. Тя беше прекарала много време с майка му и баща му и изпитваше удоволствие от компанията им. Присъства на погребението, когато почина бащата на Ник. Замисли се и за Дони. Той живееше в Бруклин, недалеч от брат си. След като арестуваха Ник, Амелия се беше опитала да поддържа връзка с останалите членове на семейството му, особено с майка му. Лека-полека обаче контактът отслабна и накрая прекъсна напълно, както често се случва, когато опорната точка на общата връзка между двама души изчезне — или единият от тях отиде в затвора.

Ник ѝ наля още вино.

— Само малко. С кола съм.

— Коя ти харесва повече — ториното или камарото?

— Предпочитам шевролета, но той се превърна в куб от метал.

— По дяволите, какво се случи?

Сакс му разказа за мъжа, който работеше във фирма за събиране на данни и беше нахлул в живота на жертвите си, включително в нейния. Беше направил така, че да приберат с паяк красивото ѝ камаро и да го пресоват за отпадъци.

— Хванахте ли го?

— Да. Линкълн и аз.

Последва мълчание и после Ник каза:

— За мен беше удоволствие да видя Роуз. Не съм сигурен дали тя ми повярва. За брат ми и какво се случи в действителност.

— Говорихме после. Вярва ти.

— От онова, което ти ми каза преди, мислех, че тя изглежда болна. Но ми се стори много добре.

— Има жени, които не излизат от дома си, без да се „накипрят“, както се изразява тя. Здравият тен на лицето ѝ се дължи на козметиката „Мейбълин“.

Ник отпи от бирата си.

— Ти ми вярваш, нали?

Амелия наклони глава настрана.

— За Дони и всичко останало. Така и не ми каза.

Сакс се усмихна.

— Нямаше да ти дам досието, ако не ти вярвах. И нямаше да съм тук сега.

— Благодаря ти. — Той наведе глава към килима, който беше протрит там, където вероятно се бяха забивали токовете на обувките на някой тежък човек. Амелия си спомни, че когато навремето седяха на същия този диван, на облегалката имаше покривка, и съдейки по формата, сега беше същата. Ник отмести кашона със спомените.

— Как върви разследването? Онзи тип, който си играе с уредите? Между другото, това е доста извратено.

— Разследването? Бавно. Извършителят е умен. — Амелия въздъхна — В днешно време във всичко има контролери. Нашият човек от отдел „Компютърни престъпления“ каза, че след няколко години ще има двайсет и пет милиарда продукта с вградени контролери.

— Вградени?

— Интелигентни контролери. Готварски печки, хладилници, бойлери, алармени системи, монитори за наблюдение на дома, медицинско оборудване. Всичките с компютри с безжична връзка или блутут. Той може да хакне пейсмейкър и да го изключи.

— Господи.

— Видя какво се случи с ескалатора.

— Вече се качвам и слизам по стълбите. — Ник, изглежда, не се шегуваше. — Четох във вестника статия за онова, което прави този тип. И как компаниите трябва да настроят сървърите си или нещо подобно. В облака. За да не му позволяват достъп. Не всички го правят. Чете ли статията?

Сакс се засмя.

— Аз съм отговорна.

— Какво?

— Не си играех на журналист. Дадох информация на един репортер. Има актуализация на сигурността, която ще попречи на заподозрения да хаква контролерите. Но изглежда не всички я инсталират.

— Не видях пресконференция на Главното управление на полицията.

— Ами аз не споделих какво съм направила. Ако бях минала по официалния ред, щеше да отнеме много време.

— Някои неща в полицията никога не се променят.

Сакс вдигна наздравица за това.

— Домашен тероризъм? Това ли е идеята му?

— Така изглежда. Нещо като Тед Казински[11].

Ник замълча за момент и сетне попита:

— Как е той?

— Кой?

— Приятелят ти. Линкълн Райм.

— Жив и здрав е, доколкото позволява състоянието му. Винаги има рискове. — Тя му разказа за някои от тях, включително потенциално фаталната дисрефлексия — рязко повишаване на кръвното налягане, което може да доведе до удар, мозъчно увреждане и смърт. — Но той се грижи добре за себе си. Прави упражнения…

— Какво? Как?

— Нарича се функционална електрическа стимулация. Електроди в мускулите…

— „Петдесет нюанса сиво“… О, по дяволите, съжалявам. Това беше неуместно.

Амелия се усмихна.

— Линкълн не се интересува много от масовата култура, но ако знаеше за какво се разказва книгата или филмът, щеше да се засмее и да рече: „О, да, по дяволите“. Приема с чувство за хумор състоянието си.

— Трудно ли е за теб?

— За мен? Да. Не съм чела книгата, но гледах филма с една приятелка. Беше отвратителен.

Ник се засмя.

Сакс предпочете да не говорят повече за Райм и за нея. Стана, наля си още вино и отпи. Почувства топлина около лицето си. Погледна мобилния си телефон. Беше двайсет и един часът.

— Откри ли нещо? — попита тя и кимна към материалите по делото му.

— Няколко добри следи. Солидни. Но все още имам много работа. Странно, да докажеш, че си невинен, е също толкова трудно, колкото и да изградиш солидно обвинение срещу извършител. Мислех, че ще е по-лесно.

— Внимаваш, нали?

— Моят приятел, за когото ти казах, върши повечето подготвителна работа. Аз съм непробиваем.

Това се говореше за него, когато Ник работеше в полицията. Сакс помнеше, че той беше не само добро ченге, но и поемаше рискове. Правеше всичко, за да спаси някоя жертва.

Двамата много си приличаха в това отношение.

— Искаш ли… — започна Ник.

— Какво?

— Вечеря? Яла ли си?

Амелия повдигна рамене.

— Може да хапна нещо.

— Има само един проблем. Не съм ходил в „Хол Фудс“[12].

— В „Хол Фудс“ ли пазаруваш?

— Само веднъж. Почувствах потребност да похарча осем долара за плодова салата.

Сакс се засмя.

— Имам замразено къри във фризера. От „Д’Агостино“. Не е лошо.

— Да, но се обзалагам, че ще е по-хубаво, ако го стоплим. — Амелия си наля още една чаша вино.

* * *

Какъв е този шум?

Шейсет и шест годишният печатар, на когото скоро предстоеше да се пенсионира, беше в коридора на сградата, в която живееше, прозаичен блок на няколко десетилетия, типичен за тази непривлекателна част на Ню Йорк. Залиташе след няколко питиета в „Сади“. Наближаваше полунощ. Мислеше си, че Джоуи от бара е кретен, с всичките му приказки за политика и други щуротии, но поне не те обижда, ако кажеш, че ще гласуваш за този или онзи. Беше забавно да спори с него.

Но спомените му за вечерта и четирите или петте питиета избледняха, когато забави крачка, спря и се заслуша в звуците, разнасящи се от апартамента, покрай който минаваше.

Едуин Бойл се наведе към вратата.

Телевизор.

Трябваше да е телевизор.

Но дори с новите апарати и новите звукови системи, този телевизор звучеше различно от неговия. Звукът не беше същият, а сякаш беше на живо.

Освен това по телевизията и във филмите звуците на двойка, която прави любов, бяха или кратки, или звучни и мелодични (и обикновено имаше музикален съпровод), или продължаваха безкрайно като в порнографски филм.

Това сега беше истинско.

Бойл се ухили. Хората се забавляваха.

Той не познаваше добре човека, който живееше в този апартамент. Изглеждаше свестен, макар и сдържан и мълчалив. Не беше от онези, които ходеха в „Сади“ и говореха за политика. Имаше вид на частен детектив. Поне като тези във филмите. Печатарят не познаваше истински частен детектив.

Сега жената шепнеше нещо. Ритъмът беше по-бърз.

И мъжът казваше нещо.

Бойл се зачуди: ако направи запис, на кого може да го изпрати?

Е, разбира се, на стария мръсник Томи от резачния отдел. Или на Джинджър от счетоводството. Тя все говореше за секс и свалки. Или на Хосе от отдел „Пратки“.

Бойл извади телефона си, приближи се безшумно до вратата на съседа и записа шоуто. Усмихна се.

Кой друг би го оценил?

Щеше да си помисли, но беше сигурен, че тази вечер няма да изпрати записа на никого — не и след няколко часа в „Сади“. Можеше да го изпрати по погрешка на бившата си съпруга или на сина си. Утре, на работа.

Съседът най-после ускори темпото и после приключи. Чу се продължителна въздишка — от него или от партньорката му.

Бойл изключи записващото устройство на айфона си, прибра го и препъвайки се, отиде до апартамента си. Опита се да си спомни кога за последен път беше спал с жена, но не можа. Това правят с теб питиетата. Сигурен беше обаче, че е било по време на последната президентска администрация.

Събота

V. Шах…

39.

Осем часът сутринта.

Амелия Сакс се прозя. Беше уморена и главата ѝ пулсираше. Беше прекарала неспокойна нощ, меко казано. Не. Бурна.

Беше излязла от апартамента на Ник преди час и сега беше в бойния щаб в Главното управление на полицията, където за втори път от няколко дни преглеждаше документите по случай, по който не работеше.

Първо беше случаят на Ник, а сега друго, много по-малко досие, което нямаше нищо общо с текущото разследване.

Беше рано, но тя вече го беше прочела три пъти, откакто неотдавна го изтегли от архивите. Търсеше позитивни зрънца злато, които да обяснят подозренията ѝ, но не откриваше нищо.

Погледна през прозореца.

Отново насочи вниманието си към досието, но пак не намери нищо.

Нямаше златни бучки. Нямаше спасение.

По дяволите.

На прага застана някой.

— Получих съобщението ти — каза Рон Пуласки — и дойдох веднага.

— Здравей.

Той влезе вътре и огледа бойния щаб.

— Празно е. Различно.

Табла̀та с уликите бяха в ъгъла, но бяха непълни, след като сега двата случая — на Сакс и на Райм — всъщност бяха един и щабът вече не беше централата на операцията срещу Неизвестния заподозрян 40.

Пуласки изглеждаше неспокоен. Понякога беше несигурен — предимно заради нараняването в главата. Това му беше отнело увереността и част от когнитивните умения и той компенсираше с упорство и уличен инстинкт. В края на краищата, решенията на повечето престъпления бяха очевидни — полицейската работа се градеше повече на усилен труд, отколкото на умозаключения в стил Шерлок Холмс. Но в днешно време? Сакс беше по-добре запозната с въпроса.

— Седни, Рон.

— Разбира се, Амелия. — Той се вгледа в отвореното досие на масата пред нея и седна.

Тя обърна папката и я бутна към него.

— Какво е това? — попита младият полицай.

— Прочети го. Последният параграф.

Пуласки го прегледа.

— Случаят „Гутиерес“ е приключен преди шест месеца — каза Сакс. — Защото Енрико Гутиерес е умрял от свръхдоза. Ако ще лъжеш, Рон, не можа ли поне да провериш фактите?

* * *

Телефонът го събуди.

Жужеше, не звънеше, не чуруликаше и не свиреше.

Помогна и сънят, който го беше държал почти буден. Когато беше в затвора, Ник сънуваше, че е на свобода, а откакто излезе, сънуваше, че е в килията си. Ето защо беше нащрек, докато спеше.

— Ало?

— Здравей. Ник ли се обажда?

— Да, да.

— Да не би да те събудих?

— Кой се обажда?

— Вито. Виторио Джера. От ресторанта.

— А, да, разбира се.

Ник провеси крака от леглото, седна и потърка очи.

— Събудих ли те? — още веднъж попита Джера.

— Да, но няма проблем. И без това трябва да ставам.

— Ха, откровен си. Повечето хора биха казали не. Но винаги се познава. Звучат сънено.

— А аз звуча ли сънено?

— Малко. Виж, като стана дума за откровеност, ще пристъпя направо към въпроса. Няма да ти продам ресторанта, Ник.

— Имаш по-добро предложение ли? Мога да поработя върху това. За каква сума говорим?

— Не е заради парите, Ник. Просто не искам да продам ресторанта на теб. Съжалявам.

— Заради миналото ли?

— Какво?

— Защото съм бил в затвора.

Джера въздъхна.

— Да, заради миналото ти. Ти каза, че си невинен, и аз ти вярвам. Не приличаш на престъпник. Но въпреки това ще се разчуе. Знаеш как става. Дори да е слух, дори да е лъжа.

— Знам, Вито. Добре. Щом така си решил. Виж, ти имаше смелостта да ми се обадиш лично, а не твоят адвокат да се обади на моя адвокат. Много хора не биха постъпили по този начин. Признателен съм ти.

— Ти си свестен човек, Ник. Знам, че нещата ще се оправят за теб. Имам такова чувство.

— Разбира се. Хей, Вито?

— Да?

— Това означава ли, че мога да поканя дъщеря ти на среща?

Мълчание.

Ник се засмя.

— Бъзикам се, Вито. А, и между другото, яденето, което взех от теб. Моите приятели казаха, че това е най-хубавата лазаня, която са яли.

Отново последва мълчание. Вероятно изпълнено с чувство за вина.

— Свестен си, Ник. Ще се справиш. Пази се.

Те затвориха.

По дяволите.

Ник въздъхна и сковано се приближи до нощното шкафче, където на купчина беше захвърлен панталонът му. Той го нахлузи, замени вчерашната тениска с чиста и среса косата си.

Амелия Сакс беше излязла от апартамента му преди час. Стъпките ѝ и затварянето на вратата го бяха събудили за малко.

Ник влезе в дневната, като мислеше за нея, направи си кафе, наля си една чаша и седна до масата в кухнята да го чака да изстине. След това обаче, докато преглеждаше папките, които тя му беше дала, образът на Амелия и разочарованието от провалената сделка с ресторанта, се замениха със спомени от дните му като ченге.

Сега, както и тогава, в съзнанието му прещрака нещо. Винаги ставаше така, когато започнеше разследване. Все едно се превърта електрически ключ и той се настройва на друг режим. Подозрителен преди всичко. Пресяваше и преценяваше на какво може да вярва и какво да отхвърли. Това не беше трудно за Ник Карели.

И нещо по-важно, правеше скокове. Умът му правеше тези странни скокове. Именно това заковаваше престъпниците.

— Каза ми, че си шофирал до Съфолк.

— Точно така, детектив Карели. Там бях. На гости на моя приятел. Той гарантира за мен. Вие говорихте с него.

— Пътуването в двете посоки е сто седемдесет и седем километра.

— Е, и?

— Когато те спрях, резервоарът ти беше почти пълен.

— Нали ви казах, че презаредих.

— Ти караш турбо дизел. По маршрута, по който каза, че си минал, няма бензиностанция, която продава дизел.

— Ами… искам да говоря с адвоката си.

Да направи този скок — да се обади на всички бензиностанции и да попита дали имат колонка за дизелово гориво — беше нещо, което му хрумваше естествено.

Детектив тогава, детектив сега.

Ник придърпа към себе си списъка с хората, чиито имена започваха с Дж. и които според Стан Вон бяха редовни посетители във „Фланиган“. Надяваше се, че един от тях ще му помогне да промени живота си.

Джак Баталия, бул. „Куинс“, автосервиз

Джо Кепи, предприемач, „Хавашам“, Манхатън

Дж. Дж. Стептоу

Джон Пероне, „Дж. & К. Финанси“, Куинс

Елтън Дженкинс

Джаки Картър, „Складови помещения“, Куинс

Майк Джонсън, консултантска фирма „Емерсън“, Куинс

Джефри Домър

Джаки „Джони“ Мането, доставчик, „Стар крайградски ресторант“, Лонг Айлънд Сити

Картър Джепсън Джуниър, дистрибутор на „Кока-кола“

Ник не беше чувал за никого от тях. Макар да му се стори забавно, като си помисли, че единият от тях със сигурност е имал трудно детство с име, сходно с това на сериен убиец[13], и хлапетата са го тормозели безмилостно.

Умът му на ченге работеше на пълни обороти, но това не беше достатъчно. Трябваше му още информация и проучване. Той влезе в интернет и започна да проверява имената. В Гугъл, Фейсбук и ЛинкдИн[14]. Освен това се регистрира в сайта „Търсач на хора“, за който му беше казал Фреди. Боже, колко много информация имаше там. Когато работеше в полицията, му бяха необходими не часове, а седмици, за да намери всичките тези сведения. И се изуми колко много хора качват информация за себе си. Единият, Дж. Дж. Стептоу, беше показан гордо да пуши марихуана на снимка във Фейсбук. Линк водеше до видео в Ютюб, което показваше Джепсън на Карибите, как залита пиян и пада в басейн, а след това излиза от водата и повръща.

Колкото до съпругата на Дж., Нанси, Ник не откри нищо.

Но може би господин Дж. се беше развел с Нанси. Или пък Нанси беше любовница. Вероятно имаше начини да я открие, може би полицейски програми, които свързваха хора дори да не бяха женени или роднини. Ако Дж. беше лежал в затвора, може би имаше регистър, в който беше отбелязано, че Нанси му е ходила на свиждане.

Ник обаче нямаше достъп до такава информация и със сигурност нямаше да помоли Амелия да търси вместо него. Той вече беше поискал твърде много от нея.

Прегледа данните, които беше изтеглил от интернет. Надяваше се, че Дж. е човек от силите на реда и знае за кражбите, извършени по времето, когато го бяха арестували, но никой от хората в списъка не работеше в силите на реда. Или пък Дж. беше някой е връзки в престъпния свят (макар Ник да знаеше, че трябва да бъде много, много внимателен, когато се свързва с такива хора). В списъка обаче нямаше такъв човек. Дженкинс беше арестуван за дребно хулиганство много отдавна. Други двама бяха обект на граждански разследвания — от Комисията по ценните книжа и борсите в единия случай и Данъчната служба в другия, но от това не излезе нищо.

Ник се облегна назад и отпи от хладкото кафе. Погледна часовника. Работата му беше отнела три часа. Един тон информация, но нищо полезно.

Е, добре. Разсъждавай по-усърдно. Мисли като ченге. Разбира се, възможно беше списъкът да е безполезен и Стан Вон да е написал произволни имена, за да похапне дебело панирано пилешко с пармезан. Но беше всичко, с което разполагаше Ник, затова трябваше да работи по него. Така, както работеше по най-крехката следа на улицата, когато беше полицай. Трябваше да извлече нещо от списъка.

Той реши да се вгледа по-внимателно във фирмите, в които работеха мъжете. Възможно ли беше някоя от тях да има връзка с кражбите или с приемането на крадените стоки? Списъкът на Вон не съдържаше всички фирми, но Ник успя да открие повечето от изброените. Транспортните и търговските компании на едро бяха сърцето на операциите с кражбите, но нямаше такива. (Баталия се занимаваше с продажби и ремонт на употребявани автомобили.) Джаки Картър, който притежаваше верига складове, изглеждаше вероятна възможност. Заинтригува го и „Дж. & К. Финанси“ на Джон Пероне. Те можеше да са дали пари назаем на хора, замесени в съмнителни сделки. Ами консултантската фирма на Джонсън? Кой знае в какво беше забъркана?

Ник отпи голяма глътка от хладкото кафе. Изведнъж ръката му застина във въздуха. Той остави чашата, наведе се напред и се втренчи в списъка, а после се засмя. О, боже. Как можа да го пропусне, по дяволите?

„Дж. & К. Финанси“, Куинс.

ФиНАНСИ.

„Нанси“ не беше съпруга, нито любовница, а част от името на фирмата. Непълните, избледнели записки на детектива бяха виновни, че Ник го беше прочел погрешно.

Той изведнъж се изпълни с вълнението, което си спомняше от дните, когато разследваше и правеше пробиви като този.

Добре, господин Пероне, кой точно сте вие? Ник не откри абсолютно никакъв намек за престъпна дейност. Пероне, изглежда, беше почтен, легитимен бизнесмен, щедър, благодетел на общността, активен в църквата. И все пак Ник трябваше да бъде внимателен. Не можеше да свърже името си с неговото, ако в действителност Пероне беше замесен в престъпна дейност. Помнеше обещанието си пред Амелия.

Ако някой може да ми помогне и има риск ти дори ако само изглежда, че е замесен в нещо, ще използвам посредник, приятел…

Той взе телефона и се обади на Фреди Каръдърс.

40.

Рон Пуласки се втренчи в досието на Гутиерес между него и Амелия Сакс и се размърда неспокойно на стола срещу нея в бойния им щаб.

По дяволите. Защо не беше проверил какво е станало с Гутиерес? Нямаше отговор на този въпрос, предимно защото мислеше, че никой няма да разбере или няма да се интересува какво е намислил.

Сбърках, нали?

По дяволите.

— Рон, кажи ми какво става.

— Говори ли с отдел „Вътрешни разследвания“?

— Не, разбира се. Още не.

Пуласки обаче знаеше, че ако е разбрала, че е извършил престъпление, Сакс веднага щеше да го докладва на отдел „Вътрешни разследвания“. Амелия беше особена в това отношение. Тя нарушаваше правилата, но ако някой друг преминеше границата, това беше грях. Непростим.

Рон се облегна назад, въздъхна и ѝ каза истината.

— Линкълн не трябваше да напуска.

Сакс примигва, без да разбира за какво намеква Пуласки. Той не можеше да я обвини.

— Не трябваше. Това не беше правилно.

— Съгласна съм. Но какво общо има това?

— Всичко. Нека ти обясня. Знаеш какво се случи. Линкълн тласна твърде далеч случая „Бакстър“.

— Знам фактите. Какво…

— Остави ме да довърша. Моля те.

Пуласки си помисли, че красотата е странно нещо. Амелия Сакс беше красива както винаги, но сега красотата ѝ беше ледена. Той погледна покрай нея, през прозореца. Не можа да издържи на изпитателния ѝ поглед.

— Прегледах досието на Бакстър. Чел съм го хиляди пъти, всяка дума в показанията, всяко изречение от криминалистическия анализ, всички записки на детективите. Отново и отново. Открих нещо, в което няма логика. — Пуласки се наведе напред и въпреки факта, че прикритието му беше разкрито и мисията му — застрашена, защото според правилата Амелия трябваше незабавно да ѝ сложи край, почувства прилива на адреналин от това, че е на лов, който още не е свършил. — Да, Бакстър беше престъпник. Но той беше само богаташ, който прецакваше други богаташи. В крайна сметка — безобиден. Пистолетът му беше сувенир. Нямаше патрони вътре. Барутният нагар имаше неясни и неопределени източници.

— Знам всичко това, Рон.

— Но не знаеш за Один.

— Кой?

— Один. Не съм сигурен кой е той, чернокож или бял и на колко е години. Знам само, че има връзки с бандите в източен Ню Йорк. Споменаваше се за него в записките на единия от детективите, които са работили по случая „Бакстър“. Бакстър е бил гъст с Один. Говорих с детектива. Не е проследил дирите на Один, защото Бакстър е бил убит и разследването било прекратено. Отделите „Банди“ и „Наркотици“ не са чували името. Один е загадъчен човек. Но аз поразпитах на улицата и най-малко двама души казаха, че са чували за него. Свързан е с някаква нова дрога. Нарича се кеч. Чувала ли си я?

Сакс поклати глава.

— Може би я е прекарвал от Канада или Мексико. Може би е финансирал канала. Или дори я е произвеждал. Вероятно това е била причината да убият Бакстър. Не е било случайно затворническо сбиване. Бил е взет на прицел, защото е знаел твърде много за този наркотик. Както и да е, работя под прикритие… Неофициално, по собствена инициатива. Подшушнах тук-там, че се нуждая от дрогата, която прави Один. Твърдях, че адски ме боли главата. — Пуласки почувства, че се изчервява. — Господ ще ме накаже за това. Но имам белег и хората ми повярваха, че се нуждая от онази дрога, каквато и да е тя.

— И?

— Искам да докажа на Линкълн, че Бакстър изобщо не е невинен. Той е работил с Один, финансирал е производството или вноса на кеч. Че Бакстър може би е използвал пистолета. Че заради мръсотията, в която се е забъркал, умират хора. — Рон поклати глава. — И Линкълн ще осъзнае, че не се е провалил, и ще се върне на работа.

— Защо…

— Не казах на никого ли? Защо съчиних историята? Ти на мое място какво би казала? Да се откажа? Неофициална операция под прикритие, да харча собствените си пари, за да купувам наркотици…

— Какво?

— Само веднъж. Купих малко оксиконтин. Пет минути по-късно го изхвърлих в канала. Но трябваше да извърша покупката. Да внуша доверие. Не обвиних в незаконно притежание на оръжие един бандит, за да гарантира за мен. Стъпвам по тънък лед, Амелия.

Той погледна папката с разследването на Гутиерес и си помисли: Постъпих глупаво. Къде ми беше умът!

— Близо съм, наистина съм близо. Платих две хиляди долара за следа към този Один. Имам чувството, че планът ми ще проработи.

— Знаеш какво казва Линкълн за чувствата.

— Сега, след като той помага в случая с Неизвестния заподозрян 40, спомена ли, че може отново да работи за полицията?

— Не. Каза ми, че нищо не се е променило. — Сакс направи гримаса. — Той работи с нас предимно за да събере аргументи за гражданско дело заради Санди Фромър.

Изражението на Пуласки остана каменно.

— Иска ми се да не беше научила това, Амелия, сега знаеш. Само че няма да спра. Казвам ти го направо. Трябва да го направя. Няма да позволя на Линкълн да се оттегли, без да се съпротивлявам.

— Този Один в източен Ню Йорк ли се подвизава?

— И в Браунсвил, и в Бедфорд-Стайвесънт.

— Най-опасните райони на града.

— Грамърси Парк ще е не по-малко опасен, ако те застрелят там.

Сакс се усмихна.

— Не мога ли да те разубедя?

— Не.

— Тогава ще забравя всичко по въпроса при едно условие. Ако не се съгласиш, ще те докладвам и ще те отстранят от работа за един месец.

— Какво условие?

— Не искам да разследваш сам. Отидеш ли на среща с Один, искам някой да дойде с теб. Познаваш ли някого, който може да ти пази гърба?

Пуласки се замисли.

— Сетих се за едно име.

* * *

Линкълн Райм набра номера на мобилния телефон на Сакс.

Никой не отговори. Той вече беше звънял два пъти сутринта, веднъж рано — в шест часа. Тя не вдигна и тогава.

Райм беше в дневната на дома си с Джулиет Арчър и Мел Купър. Още беше рано, но те вече преглеждаха дъската с уликите и разменяха идеи.

— Попаднах на нещо — каза Купър.

Райм насочи инвалидната си количка към него и едва не се сблъска с Арчър.

— Извинявай. — Той погледна екрана.

— Лакът за дърво, който Амелия откри на едно от предишните местопрестъпления. Анализът току-що пристигна от базата данни на Бюрото.

Брейдън Манифакчъринг, Рич-Коут.

— Доста се забавиха.

— Използва се в изработването на фини мебели — продължи Купър. — Не е за подове или общо дърводелство. Скъп.

— В колко магазина са продава? — попита Арчър.

Уместен въпрос.

— Това е лошата новина — отвърна Мел. — Лакът е един от най-разпространените на пазара. Продават го в сто и двайсет търговски обекта в района. И на едро директно за мебелни фирми. Големи и малки. Както и по интернет на половин дузина прекупвачи.

— Запиши това на дъската — измърмори на Арчър обезсърченият Линкълн.

В дневната настъпи мълчание.

— Аз…

— А, да — поправи се Райм. — Извинявай. Забравих. Мел, запиши го.

Купър добави търговската марка и производителя със ситния си почерк.

— Въпреки че магазините са много, ще започна да ги проверявам — заяви Джулиет. — Да видим дали някой познава нашия заподозрян.

— Винаги има вероятност заподозреният… — започна Райм.

— Да работи в магазина — продължи Арчър. — Помислих за това. Реших да свърша малко предварителна работа. Да проверя магазините и да видя дали имат снимки на служителите си. В техните уебсайтове, Фейсбук, Туитър. Може би имат отбори по софтбол. Участват в благотворителни събития. Кръводаряване.

— Добре. — Линкълн отново се приближи до таблиците и ги разгледа. Сега, след като бяха потвърдили, че Народния пазител, техният Неизвестен заподозрян 40, е сериен извършител, те имаха основателна причина да подозират, че той скоро ще действа отново. Такава е натурата на серийните престъпници. Каквото и да ги мотивира, сексуално удоволствие или терористично изявление, импулсивното им страстно желание обикновено засилва честотата на убийствата, които извършват.

В ключалката се превъртя ключ. Вратата се отвори и в коридора се чуха стъпки.

Бяха дошли Сакс и Пуласки. Младият полицай понякога беше с униформа, понякога с дрехи за улицата. Днес беше облякъл джинси и тениска. Амелия изглеждаше уморена. Очите ѝ бяха зачервени, а раменете — прегърбени.

— Съжалявам, че закъснях.

— Търсих те.

— Заета бях. — Сакс се приближи до таблиците и ги прегледа. — Е, докъде стигнахме?

Райм ѝ разказа за лака и с какво се занимава Арчър — проверява магазините за клиенти, които са купили лака.

— Нещо друго за салфетките? — попита Сакс.

— Не са се обаждали от Главното управление — отговори Купър.

Тя направи гримаса.

— Все още ги няма.

Линкълн също разглеждаше таблиците с уликите.

Отговорът е там…

Само че не го виждаше.

— Пропускаме нещо — троснато каза той.

От вратата прогърмя мъжки глас:

— Разбира се, че пропускаш, Линк. Колко пъти да ти казвам, че трябва да гледаш голямата картина? Постоянно ли трябва да държа проклетата ти ръка?

С тези думи детективът с измачкания костюм от Нюйоркската полиция Лон Селито бавно влезе с накуцване в дневната, подпирайки се на елегантния си бастун.

41.

Ник Карели се усмихна, докато чакаше да дойдат да го вземат и гледаше завивките върху дивана в апартамента си. Не на себе си, а широка усмивка, която просто разцъфна на лицето му.

Той се държа като джентълмен, когато дойде Амелия. Седяха заедно на дивана — масата беше отрупана с материали по операцията за доказване на невинността му — ядоха пиле с къри и изпиха виното до последната капка, цяла бутилка, която Ник купи, тъй като знаеше, че Амелия ще дойде.

Вярно, седеше близо до нея, но се държа джентълменски. Когато, леко фъфлейки, тя каза, че не може да шофира до дома си и че трябва да повика такси, Ник попита:

— Искаш ли да спиш на дивана? Или на леглото, а аз ще спя на дивана. Не се тревожи. Няма да ти се нахвърля. Имаш такъв вид, сякаш се нуждаеш от сън още отпреди час.

— Нямаш ли нищо против?

— Не.

— На дивана.

— Дори ще оправя завивките.

Ник криво-ляво застла дивана, но Амелия не обърна внимание на това и след пет минути заспа. Той се втренчи в красивото ѝ лице за две-три минути. Може би по-дълго. Не знаеше.

Взе чаршафите от дивана, занесе ги в спалнята и ги хвърли в коша за пране. Взе и калъфката на възглавницата, вдигна я към лицето си и я помириса. Почувства присвиване в стомаха, когато долови уханието на шампоана на Амелия. Готвеше се да сложи за пране и калъфката, но после размисли и я остави на нощното шкафче.

Мобилният му телефон сигнализира, че е получил съобщение. Фреди Каръдърс беше пристигнал. Ник стана, облече якето си и излезе от апартамента. Качи се в стария, но добре поддържан джип „Ескалейд“ на приятеля си и му каза адрес в Куинс. Фреди кимна и потегли. Десетина пъти зави ту наляво, ту надясно. Не използваше джипиес. Познаваше отлично района. Изглеждаше дребничък зад големия волан на кадилака, но тази сутрин, неизвестно защо, не толкова много.

Ник се облегна назад на меката кожена седалка и се загледа в градския пейзаж, когато се отправиха на изток. Последваха кръчми и магазини за вино, денонощен магазин и по-големи самостоятелни къщи, оградени с морави и градини. Не беше необходимо да отидеш далеч в Куинс, за да видиш промяната.

Фреди му даде папката.

— Това е всичко, което успях да открия за Джон Пероне и фирмата му. Контактите му. Този човек е гениален.

Ник започна да чете. Водеше си записки. Сравняваше откритото от Фреди с онова, за което сам се беше досетил. Сърцето му биеше силно. Да, може би му трябваше точно това.

Спасение. Той пак се усмихна.

Пъхна книжата във вътрешния джоб на якето си и двамата се заприказваха за дребни неща. Фреди каза, че този уикенд ще води децата на сестра си на бейзболен мач.

— „Мете“. Те са на дванайсет и на петнайсет.

— „Мете“?

— Ха. Момчетата. Малко са вироглави, но с мен не толкова много. Пък и ако си на петнайсет и не си вироглав, тогава нещо не е наред.

— Помниш ли, когато Питърсън ни хвана с бирата във физкултурния салон?

Фреди се засмя.

— И какво му каза ти? Беше нещо… Не си спомням, но не беше много учтиво.

— Той попита: „Пиете алкохол, по дяволите? Не знаете ли, че това е лошо за вас?“. А аз отвърнах: „Тогава защо жена ти ми го даде?“.

— Боже, точно така! Каква реплика! Той те удари, нали?

— Само ме блъсна… И ме отстрани от училище за една седмица.

Те пътуваха мълчаливо няколко преки. Ник се наслаждаваше на спомените от училище.

— Каква е историята между теб и Амелия? Сега тя е с онзи човек, нали? — попита Фреди.

Ник повдигна рамене.

— Да, с него е.

— Това е малко странно, не мислиш ли? Той е сакат. Може ли да се каже така?

— Не може.

— Но той е такъв.

— В неравностойно положение. Потърсих го. Може да кажеш, че е в неравностойно положение. Те не харесват и „инвалид“.

— Това са само думи — рече Фреди. — Баща ми наричаше чернокожите цветнокожи, а не би трябвало. Може обаче да кажеш „хора с различни цветове“. Не го разбирам. Хубава двойка сте, ти и Амелия.

Да, бяхме, помисли си Ник, погледна в страничното огледало и се вцепени.

— Мамка му.

— Какво? — попита Фреди.

— Виждаш ли колата зад нас?

— Коя?

— Зелената. Мисля, че е буик. Не, шевролет.

— Видях я. Какво за нея?

— Завива след нас.

— Да. И защо? Не забелязах никой да ме следи.

Ник отново погледна в огледалото и поклати глава.

— По дяволите.

— Какво?

— Мисля, че е Кал.

— Кой?

— Вини Кал. Онзи задник, детективът, който се заяждаше с нас в „Бей Вю“, когато бяхме със Стан Вон.

— Мамка му. Причакал те е пред дома. Каква гадина. Изхвърлих пистолета. Никога няма да го намерят. Пък и ти не си направил нищо незаконно. Може да кажеш, че не си знаел, че Вон има пистолет, ако се стигне дотам. А и Вон не каза истинското си име. Какво иска този Кал?

— Той е гадняр, това е проблемът. Може би само ме дразни. Боже, не искам Кал да прецака работата с Пероне. Твърде важна е. Това е единственият начин да докажа, че съм невинен. — Ник се озърна наоколо. — Виж, Фреди, той няма нищо срещу теб. Не знае, че си се обадил за фалшивата тревога. Направи ми една услуга.

— Разбира се, Ник. Имаш я.

— Спри на онзи паркинг. — Той посочи.

— Тук ли?

— Да.

Фреди бързо завъртя волана. Гумите изсвириха.

Паркингът беше четириетажен, прикрепен до ограден търговски център.

— Ще сляза тук. Ще се помотая тридесет-четиридесет минути.

— Какво ще правиш? — попита Фреди.

— Ще мина през магазините и ще взема такси, за да отида да говоря с Пероне. Ще се срещнем тук. Съжалявам, но се налага.

— Няма нищо. Ще си взема нещо за закуска.

Фреди спря близо до един до входовете на мола.

— Ти видя Кал в ресторанта, нали? — попита Ник.

— Да, помня го.

— Ако дойде при теб и те попита за мен…

— Ще му кажа, че не мога да говоря. И че чакам жена му. — Фреди намигна.

Ник се ухили и тупна по рамото дребния мъж. Изскочи от джипа и изчезна в търговския център.

* * *

Във фоайето на „Дж. & К. Финанси“ нямаше охрана, само обикновен интерком. Ник натисна бутона и се представи.

Последва мълчание.

— Имате ли уговорен час? — попита женски глас.

— Не, но ще ви бъда признателен, ако ми дадете възможност да говоря с господин Пероне. — Той си спомни нещо от записките, които Фреди беше проучил и му беше дал преди един час. — Във връзка с „Алгонкуин Транспорт“.

Отново мълчание. Този път по-дълго.

И после ключалката на вратата избръмча със силен вибриращ звук.

Ник се качи в малък асансьор и на третия етаж влезе в изненадващо хубав офис, като се имаше предвид кварталът и мърлявата фасада на сградата. Джон Пероне, изглежда, преуспяваше. Секретарката беше красива жена с тъмна шоколаденокафява кожа.

През отворените врати зад нея се виждаха два кабинета. И в двата имаше мъже, едри и с къса кестенява коса. Огромните им туловища бяха облечени в безупречно изгладени официални ризи. Единият говореше по телефона. Очите на другия, в по-близкия кабинет, се стрелнаха към Ник. Мъжът беше по-едрият от двамата и носеше жълти тиранти над бледозелена риза. Погледът му беше студен.

Секретарката остави телефонната слушалка.

— Господин Пероне ще ви приеме сега.

Ник ѝ благодари и влезе в най-големия кабинет в апартамента, пълен с книги, таблици, делови документи, сувенири и снимки. Стотици фотографии. На стената, на бюрото, на масичката за кафе. Много от тях изглеждаха семейни.

Джон Пероне стана. Не беше висок, но имаше атлетично телосложение. Като стълб. Носеше сив костюм, бяла риза и вратовръзка с цвета на морето около гръцки остров. Черна коса, пригладена назад. Беше се поразял, докато се бръсне, и Ник се запита дали не използва бръснач. Имаше вид на човек, който използва бръснач. На дясната си китка носеше златна гривна.

— Господин Карели.

— Ник.

— Аз съм Джон. Седни.

Двамата се настаниха в меки кожени фотьойли. Пероне гледаше внимателно Ник.

— Споменал си за „Алгонкуин Транспорт“.

— Да. Чувал ли си за тази фирма?

— Вече не е в бизнеса, но мисля, че беше компания за частни камиони.

— Точно така. Превозваше лекарства и цигари в камиони за големи търговски производители — необозначени, разбира се, защото крадците се прицелват в камиони с логото на „Филип Морис“ и „Пфайзер“.

— Знам за тази практика. Какво общо има това с мен?

— Преди петнайсет години камион на „Алгонкуин Транспорт“, пренасящ отпускани с рецепта лекарства за два милиона долара, беше обран близо до мост над канала Гауънъс.

— Така ли?

— Знаеш го. Крадецът скри лекарствата в склад в Куинс, но преди да се върне и да ги продаде на купувачите, беше арестуван. Бруклинска банда разбрала за откраднатата стока и отмъкнала целия товар от склада. Отне ми известно време, но открих, че е работила за теб.

— Не знам нищо за това.

— Не? Е, аз пък знам.

Пероне не каза нищо, а сетне попита:

— Защо си толкова сигурен?

— Защото аз бях крадецът. — Ник направи пауза, за да може Пероне да проумее думите му. — Делът ми от удара щеше да бъде седемстотин хиляди. Ти ми го отне. Като пресметнем инфлацията и лихвата, дай ми един милион и ще си разчистим сметките.

42.

— Виж ти — ухили се Мел Купър и прокара ръка през оредялата си коса.

Лон Селито бавно влезе в дневната и кимна на присъстващите. Той беше партньор на Райм няколко години, когато криминалистът работеше в Нюйоркската полиция. Напоследък Селито помагаше на Линкълн в консултантската работа, както и на криминалния отдел.

— Лон! — Пуласки скочи на крака и стисна ръката на детектива.

— Добре, добре. По-полека със стареца. — Всъщност Селито беше на средна възраст.

— Желаеш ли нещо, Лон? — попита Том, който му беше отворил да влезе.

— Да, по дяволите. Ако ти си го пекъл, искам.

Болногледачът се усмихна.

— Някой друг?

Останалите отказаха.

Селито беше осакатял и дълго време беше изваден от строя благодарение на престъпник, който го беше отровил. Лон едва не умря и беше подложен на продължително лечение и терапия. За една година отслабна двайсет килограма. Оредялата му коса се прошари. Костюмът му изглеждаше още по-измачкан от обикновено на новото му гъвкаво тяло. Дрехите му бяха станали широки и кожата му беше увиснала на места.

Селито влезе по-навътре в стаята, вперил очи в Джулиет Арчър.

— Какво е това… — Той млъкна.

Райм и Арчър се засмяха.

— Може да го кажеш.

— Аз…

Джулиет наклони глава настрана.

— Изложение на инвалидни колички?

Селито се изчерви, макар че рядко го правеше, и рече:

— Щях да кажа събрание, но твоето е по-смешно.

Линкълн ги запозна.

— Аз съм стажантка — каза Арчър.

Селито стрелна с поглед Райм.

— Ти? Наставник? Господи, Джулиет, желая ти успех.

Сакс прегърна Селито. Тя и Линкълн често се виждаха с детектива и приятелката му Рейчъл, но откакто Райм не се занимаваше с криминални разследвания, а Селито излезе в болнични, не бяха работили заедно.

— Еха! — Очите му блеснаха, когато Том донесе сладкиши. Селито грабна един и бързо го излапа. Том му даде кафе.

— Благодаря.

— Не искаш захар, нали?

— Напротив, искам. Две бучки. — Навремето Селито беше решил да отслабне, като пие кафе без захар и сметана с поничките. Сега, след като се беше вталил, можеше да си угажда.

Той огледа критично дневната, превърната в лаборатория. Половината оборудване беше покрито с найлони. Десетината бели дъски бяха обърнати към отсрещната стена.

— Господи, излизам в отпуск и всичко отива по дяволите — възкликна и се усмихна. — И ти, Амелия. Чух за твоя лов на едър дивеч по ескалатори в бруклински молове.

— Какво точно си чул? Предадох навреме доклада за произшествието.

— Само хубави неща — отговори детективът. — Сега те имат за госпожица Находчивост. И още по-хубаво. Заслугата е на Мадино. Наскоро му предложиха място в Главното управление. Затова имаш подкрепата на звезда.

— Феновете подкрепят звездите, Лон, не обратното — кисело каза Райм.

— Господи, редовно ли те биеха хлапетата в училище, господин „Вдигам ръка пръв с правилния отговор“?

— Хайде после да наваксваме с неуместните въпроси, а? Лон, какво казваше? Голямата картина?

— Прочетох онова, което ми изпрати.

Селито беше експертът, на когото Райм беше изпратил информацията по случая с Неизвестния заподозрян 40. Линкълн се бе подсмихнал на лаконичния му отговор.

Да, добре. Утре…

— Първо, този човек е пълен извратеняк.

Точно, но неуместно.

— Лон? — малко нетърпеливо го подкани Райм.

— И тъй, к’во знайм? Той си пада по продукти, потребителски стоки, дето ги внасяме в домовете си и са обращат срещу нас. Изводът ми? Той се цѐли в две мишени.

— Какви ги говориш? — учуди се Райм.

— Бъзикам се, Линк. Не можах да устоя. От месеци не си ми мачкал топките с уроци по граматика. Извинявай — обърна се Селито към Арчър.

Тя се усмихна.

— Добре — продължи той. — Заподозреният има две цели. Използва контролерите, за да направи изявление или да вземе на прицел богати хора, които купуват скъпи неща. Това е избраното от него оръжие. Шибано е, но това е положението. Втората му цел е самозащита. Той трябва да спре хора, които го преследват, тоест нас. По-точно теб. Бил е на местопрестъпленията, за да въведе кода да манипулира контролера, нали?

— Да — отговори Арчър. — Може да хакнеш облачен сървър от всяка точка на света. Той обаче е искал да бъде наблизо. Смятаме, че в това може би има морален елемент — уверява се, че няма да нарани деца или по-бедни хора, които не харчат много пари, за да се глезят с разни луксозни продукти.

— Или се възбужда, като гледа — обади се Сакс.

— Може да е останал, за да види кой го преследва. Екипът за събиране на улики — ти, Амелия, и Рон.

— И аз бях на едно от местопрестъпленията — каза Райм. — Когато запали офиса на човека, който го е научил как да хакне контролерите. — Линкълн направи гримаса. — И е видял и Евърс Уитмор, адвоката.

— От полицията ли е? — попита Селито.

— Не. Работех с него по гражданското дело за нещастния случай с ескалатора, преди да разберем, че е убийство.

Селито отпи глътка кафе и добави още една бучка захар.

— За заподозрения няма да е трудно да го идентифицира. И ти си твърде публична личност, Линк. Лесно може да намери теб и всичките ти дребни приближени. Ще осигуря охрана на всички. Мога да се справя.

Райм издаде команда на компютъра да направи разпечатка на адреса и телефонния номер на Уитмор. Селито му напомни, че знае личните данни на Купър и Сакс и че ще изпрати охрана в жилищата им. Джулиет каза, че е малко вероятно да е в риск, но Райм беше категоричен.

— Въпреки това искам някого в дома на брат ти. Малко вероятно не означава невъзможно. От сега нататък всички трябва да приемем, че той ни е взел на прицел.

* * *

Дневният ред за днес: Народния пазител е планирал още пакости.

И денят е хубав за тази цел.

Прекарах известно време с Алиша и я утешавах. Тя отиде да свърши някаква работа (счетоводителка е, макар че не мога да ви кажа точно къде и точно какво работи. Факт е, че Алиша не се вълнува много за работата си, следователно аз също. Ние не сме типична двойка и животът ни, разбира се, не е напълно сходен). Наслаждавам се на един и после на втори сандвич за закуска на прозореца на моето жилище в Челси. Вкусни, пълни със сол. Кръвното ми налягане е толкова ниско, че докато ме преглеждаше, лекарят се пошегува, че се чуди как още съм жив. Усмихнах се, въпреки че не беше много смешно, изречено от медицинско лице. Бях склонен да му разбия черепа, но не го направих.

Изгълтвам бързо втория сандвич и съм готов да изляза.

Не съм готов обаче за яростна атака на Народния пазител. Първо имам задача.

Днес обличам нов тоалет — този път съм без шапка. Целият свят може да види късо подстриганата ми руса коса. Морскосин анцуг с кантове отстрани на долнището. Грамадните ми обувки. Няма какво да направя с тях. Нуждая се от специален размер. Стъпалата ми са дълги като пръстите и останалите части на мършавото ми тяло. Това състояние се нарича синдром на Марфан[15].

Хей, Върн, торба с кокали…

Хей, върлино…

Не мога да обясня на хората, че изборът не е бил мой. Не мога да им кажа, че Господ е мигнал за момент. Или че се е пошегувал. Не мога да изтъкна, че Ейбрахам Линкълн е бил един от нас. Нито пък има ефект, ако кажа: „Дреме ми“.

Затова ги подминаваш — подигравките, ударите, снимките, пъхнати в шкафчето ти.

Освен ако предпочетеш да не ги подминаваш. Ето например партньора на Червенокоска, Линкълн Райм. Тялото му го е предало, но той се справя. Продуктивен член на обществото. Браво на него. Аз поемам по различен път.

Преметнал раницата си през рамо, излизам на улицата, сияеща в този великолепен пролетен ден. Странно е как светът се изпълва с красота, когато си на мисия.

Вървя на запад към реката и колкото повече се приближавам към сивите води на Хъдсън, толкова по-назад се връщам в миналото. Източната и централната част на Челси (близо до мен) са пълни с апартаменти, бутици, шик и луксозни ресторанти. Източната част е индустриална — каквато е била в началото на XIX век. Съзирам сградата, която търся. Спирам, нахлузвам платнени ръкавици и се обаждам по предплатения телефон.

— Печатница „Еверест“ — отговаря глас.

— Едуин Бойл, моля. Случаят е спешен.

— О, така ли? Един момент.

Чакам цели три минути. Колко ли време щяха да се бавят, ако случаят не беше спешен — какъвто всъщност не е, но няма значение.

— Ало, аз съм Едуин Бойл. Кой се обажда?

— Детектив Питър Фолк от Нюйоркската полиция. — Не си падам много по телевизията, но обожавах сериала „Коломбо“[16].

— Така ли? Какво се е случило?

— Съжалявам, но трябва да ви съобщя, че някой е влязъл с взлом в апартамента ви.

— Не. Кой? Наркомани ли? Онези хлапаци, които се мотаят на улицата?

— Не знаем, господине. Искаме да огледате жилището си и да ни кажете какво липсва. Колко бързо ще можете да дойдете?

— За десетина минути. Не съм много далеч… Откъде знаете, че работя тук?

Подготвен съм за този въпрос.

— Намерихме визитни картички на пода в апартамента ви. Бил е претършуван.

Страхотна дума.

— Добре. Идвам веднага. Тръгвам.

Затварям и оглеждам тротоара. Други фирми и търговски обекти. Една жалка рекламна агенция, която се стреми да изглежда готина. Няма минувачи. Вмъквам се в товарния двор на изоставен склад. След по-малко от три минути към мен се задава шейсет и няколко годишният Едуин Бойл. Гледа право напред. Лицето му е угрижено.

Изскачам от укритието си, сграбчвам го за яката и го дръпвам в сенките на товарния двор.

— О, боже… — Той се обръща към мен и отваря широко очи. — Ти! От блока? Какво става тук, по дяволите?

Съседи сме, през два-три апартамента един от друг, макар че не си говорим много. Само си кимаме за поздрав от време на време.

Не казвам нищо. Няма смисъл. Никакви остроумни забележки, никакъв шанс за последни думи. Хората стават зли в такива моменти. Забивам заобления край на чука в слепоочието на Едуин. Също като Тод Уилямс, докато отивахме да пийнем нещо, за да отпразнуваме нашето съвместно начинание да прочистим света от интелигентни продукти. Твърде интелигентни, за да не ни застрашават.

Хряс, хряс.

Костта се разцепва. Бликва кръв.

Той се свлича на земята и се гърчи. Очите му се разфокусират. Изваждам чука — не е лесно — и правя същото отново. И отново.

Едуин престава да се гърчи.

Поглеждам към улицата. Няма пешеходци. Минават няколко коли, но ние сме навътре в тъмните сенки.

Завличам горкия Едуин до изоставения склад, отварям изкривената шперплатова врата на стаичката за доставки и го вмъквам вътре. След това приклякам и взимам телефона му. Защитен е с парола, но това няма значение. Познах го от снощи. Алиша и аз правехме любов на дивана, до аквариума с рибките. Погледнах монитора на камерата за наблюдение и видях Едуин, който се прибираше вкъщи пиян, както в повечето нощи, да стои пред вратата ми и да записва звуците, които издавахме. Не казах на Алиша. Щеше да се разстрои. Тя и без това постоянно е разстроена.

Знаех обаче, че трябва да разбия черепа на Едуин заради онова, което беше направил. Бях убеден. Не че имаше улики, които можеше да бъдат използвани, за да ме проследят, а защото постъпката му — да ни записва — беше жестока. Постъпка на Безочлив.

И това беше достатъчна причина този човек да умре. Искаше ми се да беше почувствал по-силна ноцицептивна болка, но не може да имаш всичко.

Разбих и мобилния му телефон — не мога да извадя лесно батерията на тези модели — и по-късно ще го изхвърля.

Забелязвам няколко заинтригувани плъха наблизо. Предпазливи, но душат. Струва ми се, че те са добър начин за унищожаване на доказателства — гладни гризачи, които поглъщат всяка микроследа от трупа.

Излизам на тротоара и вдишвам дълбоко. Въздухът е малко мръсен в тази част на града, но пак е освежаващ.

Денят е хубав…

И скоро ще стане още по-хубав. Време е за главното събитие.

* * *

— Стани — заповяда Джон Пероне, приглаждайки гарвановочерната си коса. Боядисваше ли я? Вероятно.

Ник знаеше процедурата. Надигна ризата си и бавно се завъртя. Събу панталона и бельото си. Погледът на Пероне се плъзна надолу по тялото му. Смаян ли беше? Изумен? Много мъже се впечатляваха.

Ник се закопча, вдигна ципа си и напъха ризата в панталона си.

— Изключи телефона си. И извади батерията.

Ник го направи и ги сложи на бюрото.

Погледна към вратата. Мъжът с тирантите беше там. Ник се запита докога ще остане.

— Всичко е наред, Ралф — каза Пероне. — Чист е.

Ник се втренчи в очите на Ралф, докато онзи се обърна и излезе от стаята, а после отново насочи вниманието си към Пероне.

— Нека свържем точките, Джон. Един мой приятел откри един твой приятел — Норман Ринг, в момента гост на щатския затвор. Излежава присъда от пет до осем години в „Хилсайд“. Спечелил си е сериозна присъда, защото се е съгласил да мълчи, когато можеше да те изпее. Но знам достатъчно, за да свържа двама ви.

— Господи, пич. Мамка му. — Зачервеното от голф и слънчеви бани лице на Пероне се зачерви още повече под боядисаната му коса.

— Всичко е написано в писмо до моя адвокат, което ще бъде отворено в случай, че с мен се случи нещо. Схващаш останалото, нали? Затова, нека не се възмущаваме или буйстваме. Или да натиснем спусъка на пистолета. Нека говорим само за бизнес. Не си ли си задавал въпроса откъде е дошла стоката, която си откраднал?

— „Алгонкуин Транспорт“? — Пероне се успокои малко. — Чаках да се появи някой, но не дойде никой. Какво можех да направя? Да пусна обява ли? Намерени оксиконтин, оксикодон и пропофол на стойност два милиона кинта. Обадете се на този номер.

— Не се е случило нищо лошо. Но е време за моите пари.

— Не беше необходимо да нахлуваш като шибания Кръстник.

Ник се намръщи.

— При цялото ми уважение, Джон, какво се случи със собственика на склада, където оставих боклуците? Стан Редман?

Пероне се поколеба.

— Нещастен случай. На строеж.

— Чух, че си го погребал жив, след като се опитал да премести стоката по собствена инициатива.

— Не си спомням такова нещо.

Ник го стрелна с ироничен поглед.

— А сега парите. Спечелих ги. И се нуждая от тях.

— Предлагам шестстотин хиляди.

— Не преговаряме, Джон. Дори да си отишъл при най-неотстъпчивия търговец на крадени вещи в града, ти си изпрал петдесет и пет процента. Това е повече от милион. А се обзалагам, че не си го направил. Ти изобщо не си падаш по отстъпките. Продал си стоката на улицата и вероятно си спечелил чисти три милиона.

Пероне повдигна рамене, сякаш искаше да каже: Да, горе-долу.

— И така, ето каква е сделката. Искам един милион и документи, че това е заем — от фирма, която не може да бъде проследена до теб или някой друг с криминално досие. Едва когато имаме подписано споразумение, дългът ще бъде опростен. Аз ще се тревожа за данъчните, ако се стигне дотам.

Гримасата на Пероне изразяваше неволно възхищение.

— Добре. Искаш ли още нещо, Ник?

— Всъщност, да. Кражбата от камиона на „Алгонкуин Транспорт“, на моста над канала Гауънъс? Искам да пуснеш слух на улицата, че не съм я извършил аз. Беше брат ми, Дони.

— Брат ти? Него ли прикриваш?

— Той е мъртъв. Не му пука.

— Каквото и да чуят хората на улицата, никой няма да отмени присъдата.

— Знам. Искам само да го чуят някои, които са свързани.

— Знаех си, че онази стока ще се завърне да ме преследва. Приключихме ли?

— Почти.

— О, боже.

— Има един човек на име Виторио Джера. Собственик на ресторант в Бруклин. Заведението е кръстено на него. „Виторио“.

— Да?

— Искам да накараш някой да отиде при него и да му каже да продаде ресторанта на мен. На половината цена от тази, която той иска.

— Ами ако не се съгласи?

— Нека твоят човек притисне съпругата и дъщерите му. Мисля, че той има и внуци. Направи им снимки в парка и му ги изпрати. Това би трябвало да свърши работа. Ако не, изпрати някого при малката му дъщеря. Тя прилича на курва. Нека я поразходи из квартала.

— Наистина имаш стил, Ник.

— Ти ме ограби, Пероне. Длъжник си ми.

— Добре. Ще подготвя документите. — Пероне се намръщи. — Как разбра за мен, Ник? Сигурно не е било лесно. Аз прикривам добре следите си. Винаги съм го правил.

— От едно досие от миналото. Приключен случай. Не се тревожи.

— Но сигурно има и нещо по-скорошно. Минах през пет различни фирми, откакто ти замина.

— Един мой познат направи проучване. Фреди Каръдърс.

— Той ме е свързал с кражбата на стоката на „Алгонкуин Транспорт“. И е свързал теб и мен.

— Това ме води до последното ми искане — каза Ник.

Пероне кимна бавно. Погледът му остана прикован в нещо зад Ник, върху шапка на закачалката, мазно петно на стената или негова снимка, докато играе голф в Медоубрук.

Или може би в празното пространство.

— Фреди ме докара донякъде днес. Казах му, че се тревожа, че ме следи едно ченге, и се скрихме в паркинга на търговския център „Гранд Сентръл“. Взех такси за остатъка от пътя дотук.

— Ченге?

— Не, не, измислих си го. Исках Фреди да чака там. — Ник имаше идея как да реши проблема.

— Ще се погрижим за това — тихо каза Пероне и се обади по телефона. Минута по-късно дойде Ралф с яките гърди, пищните тиранти и ледения поглед.

— Ник Карели, Ралф Севил.

Двамата се погледнаха в очите и си стиснаха ръцете.

— Имам работа за теб, Ралф — добави Пероне.

— Разбира се, шефе.

Ник взе телефона си, сложи батерията, включи го и изпрати съобщение на Фреди. Не искаше да чува гласа му.

Връщам се. Някаква следа от Кал?

Нямаше следа, разбира се.

Не.

„Къде си?“ — написа Ник.

„Лилаво ниво близо до вратата на «Форевър 21».“

„Ще се видим след 15 минути.“

„Всичко наред ли е?“

Ник се поколеба и после отговори:

„Чудесно.“

Ник каза на Ралф къде се намира Фреди.

— Черен джип „Ескалейд“. — Той погледна Пероне. — И никакво погребване жив. Бързо и безболезнено.

— Разбира се. Не ми трябва да изпращам послания. Това е само недовършена работа.

— И не искам да разбере, че съм бил аз.

Ралф направи гримаса.

— Ще направя каквото мога, но…

— Постарай се. В телефона му има съобщения от мен. И мои отпечатъци в джипа.

— Ще се погрижа за всичко. — Ралф кимна и излезе от кабинета.

Ник видя голям никелиран автоматичен пистолет на колана му и си помисли, че след половин час един от онези куршуми ще бъде в главата на приятеля му.

Той стана и стисна ръката на Пероне.

— Ще взема такси до града.

— Ник?

Ник спря.

— Интересува ли те да правиш бизнес с мен?

— Искам само да отворя собствен ресторант, да се установя и да се оженя. Но разбира се, ще си помисля за това. — Ник излезе от кабинета, извади телефона си и набра номер.

43.

Райм гледаше Амелия, когато телефонът ѝ иззвъня.

Тя извърна очи от него и отиде в ъгъла на дневната, за да отговори на обаждането. Обърна се с гръб към стаята. Той се запита дали я търси майка ѝ. Раменете ѝ се прегърбиха. Наред ли беше всичко? Линкълн знаеше историята на конфликтите между майката и дъщерята, но също така знаеше, че отношенията им са се подобрили с течение на годините. Роуз беше омекнала. Амелия също по отношение на майка си. Годините минават, остротата се притъпява. Ентропия. А сега и болестта на Роуз. Райм много добре знаеше, че нечие физическо състояние може да промени всичко.

Той не чу много от разговора. Само накрая „ресторант“, „уреди се“ и „честито“. Сакс звучеше въодушевено. И после, след като слуша известно време, тя каза: „Имам доверие в теб“.

Явно не беше Роуз. Тогава кой?

Линкълн отново насочи вниманието си към уликите на белите дъски и доближи инвалидната си количка. Размишленията му бяха прекъснати от Лон Селито.

— Нещо сходно в НБДП?

— Не — отвърна Райм. Четиринайсетте досиета на хора и седемте досиета за имущество в Националната база данни за престъпността бяха съсредоточени върху индивиди с издадени съдебни заповеди за арест или заподозрени за кражба и продажба на имущество. Беше невъзможно да провериш профил на престъпление или сходни престъпления и да изскочат няколко имена, но системата на ФБР не беше предназначена за това.

— В медийните и научните сайтове намерих много статии и репортажи за случаи на хакване на интелигентни системи — каза Джулиет Арчър. — Предимно заради самото хакване. Синът ми каза, че това е естеството на заниманието. Предизвикателството. Никой не е превърнал умишлено в оръжие някой уред, въпреки че някои хакери са поемали контрола върху автомобили и светофари.

— Светофари. Страшно е да си го помислиш — обади се Селито.

— По-евтино е да използваш безжичните контролери в тях. Не е необходимо да копаеш и да поставяш кабели — продължи Арчър.

— Солидни знания — отбеляза Селито. — От теб ще стане добро ченге.

— Ще ми е трудно да взема теста по физическа годност.

— Линк по цял ден си седи на задника — измърмори Селито. — Може да даваш консултации. Да му станеш конкурент. Да го поддържаш във форма. — Детективът с измачкания костюм отново разгледа уликите. — Това ли е профилът му, по дяволите? Може би експлозиви, но напоследък не е имало бомбени атентати. Токсини, но никой не е отровен. Какво мислите, че изработва? Шкафове или лавици за книги? Остъклени?

— Не — отговори Райм. — Частиците стъкло са стари. Амелия намери и силикон за прозорци. Не мисля, че стъклата на мебелите се монтират със силикон. Говоря за жилища. Пък и виждаш ли каучука? Беше намерен заедно с амоняка. Това ми подсказва, че заподозреният е сменил счупен прозорец и е почистил новия с гумена миячка и хартиена кърпа. — Гласът му постепенно заглъхна, докато гледаше написаното на дъската. — Прозорец.

— Дори убийците психопати трябва да правят ремонти вкъщи — обади се Рон Пуласки. — Вероятно това не е свързано със случая.

— Но той го е поправил съвсем наскоро — замислено каза Райм. — Следата беше прясна и открита заедно с други улики на местопрестъплението. Само размишлявам, но ако ще влизаш с взлом в нечий дом или офис…

— Може да се облечеш като майстор — довърши мисълта му Селито.

— Слагаш си работен гащеризон — продължи Сакс. — Носиш ново стъкло. Влизаш, взимаш каквото ти трябва, сменяш стъклото, почистваш го и си тръгваш. Всеки, който гледа, ще си помисли, че си домоуправителят или че са те наели да направиш ремонт.

— Пък и той вече се е правил на работник — в Театралния квартал — добави Джулиет.

— Може да е влязъл някъде, за да провери дали има устройство с контролер — предположи Селито. — Онова нещо, „Дейта Уайз“.

— Не се е налагало — подчерта Арчър. — Първата му жертва, Тод Уилямс, е изтеглил списъка с продукти с контролери и с хората или фирмите, които са ги купили.

Райм с удоволствие слушаше разсъжденията ѝ.

— Да, да, точно така — съгласи се Селито.

— Щях да забележа, ако стъкълцата, които намерихме, бяха матирани — каза Райм. Той е заменил стъклото с прозрачно, за да вижда зоната на убийство. Но счупеното стъкло е било прозрачно. Може да е било старо или евтино, но е прозрачно. Искам да поработя върху това. Да допуснем, че нашият сценарий с поправянето на прозорец, е правилен, и смело да предположим, че той планира друго нападение. Значи този сценарий му е необходим, защото на мястото на прицел няма продукт с вграден контролер.

— И защото иска да убие някого, който не е в списъка — бързо добави Сакс. — Определен човек, не произволен потребител.

— Добре — съгласи се Райм. — Да поработим върху това.

— Но защо? — попита Джулиет.

Линкълн затвори очи за момент и после веднага ги отвори.

— Защото вижда в него заплаха. Както предполага Лон. Това е втората мисия на извършителя. Да спре онези, които го преследват или заплашват. Нас. Или може би свидетел, който го познава и може да заподозре нещо. Има ли нещо в уликите, което предполага жертва, без връзка с продуктите и с манифеста му срещу потребителите?

Той се втренчи в информацията на дъските. Въпреки че източникът на някои улики не беше потвърден (Куинс??), всичко останало беше идентифицирано — с изключение на едно.

— По дяволите, Мел? Какво е това растение? Попитахме Дружеството по градинарство преди цяла вечност.

— Беше вчера.

— Цяла вечност, както казах — троснато отвърна Райм.

Купър потърси номера и се обади.

— Професор Анистън? Аз съм детектив Купър от Нюйоркската полиция. Изпратих ви проба от растителна микроследа, която намерихме на местопрестъпление. Извадихте ли късмет? Времето ни притиска… Добре. — Мел погледна останалите. — Сега ще я погледне.

— Което означава, че искането ни не е било особено обременяващо — измърмори Линкълн може би по-силно, отколкото би трябвало.

Езикът на тялото на Купър се промени, когато телефонният разговор се възстанови. Той записа нещо в тефтера до себе си.

— Разбрах. Благодаря, професоре. — Мел затвори. — Рядко растение. Не се среща много често.

— Това означава рядко, Мел. Какво е, по дяволите?

— Частица от лист на хибискус. Но рядкото е, че е син. Източниците ще са ограничени…

— Боже мой! — възкликна Амелия, извади телефона си и натисна бутон за бързо избиране. — Аз съм детектив 5885, Сакс. Трябват ми полицаи на Мартин Стрийт 421, Бруклин. Вероятно в момента се извършва нападение. Заподозреният е бял мъж, метър осемдесет и пет — метър и деветдесет, тегло около седемдесет килограма. Може би е въоръжен… Тръгвам веднага…

Тя затвори и грабна сакото си.

— Къщата на майка ми. Подарих ѝ син хибискус за рождения ден. В задния ѝ двор е, точно до прозореца на мазето. Той е заредил нещо там.

Сакс се втурна към вратата, набирайки номер на телефона си.

* * *

Нещо беше изщракало.

Роуз Сакс беше във влажното мазе на къщата си в Бруклин. Миришеше на мухъл. Тя бавно вървеше към електрическото табло. Бавно, но не заради състоянието на сърцето си, а заради безпорядъка в мазето.

Роуз огледа кашоните, рафтовете и закачалките, отрупани с увити в найлони дрехи.

Дори тук тя се чувстваше добре, въпреки че се наложи да отбегне една дебела паяжина.

Добре.

Роуз обичаше дъщеря си и беше признателна за всичко, което тя правеше за нея. Амелия обаче беше прекадено грижовна и твърде много се притесняваше за операцията. Стой вкъщи, мамо. Хайде. Не, аз ще те закарам. Не, аз ще купя вечеря.

Това беше мило от нейна страна, но истината беше, че Роуз няма да рухне в дните преди операцията. Очевидно беше какво си мисли Ами — че майка ѝ може да не се събуди от дълбокия син, докато хирургът изрязва части от сърцето ѝ и ги заменя с тръбички от не толкова важна част на тялото ѝ.

Тя искаше да прекарва колкото е възможно повече време с майка си — в случай че част А се окаже несъвместима с част Б, въпреки че Господ, между другото, никога не е имал намерение да ги прави съвместими.

Мобилният ѝ телефон звънеше на горния етаж.

Да оставят съобщение.

Или може би упорството — и настойчивостта — на Амелия бяха присъщи на безкомпромисния ѝ характер.

Роуз се усмихна, защото за това беше виновна самата тя. Замисли се за бурните дни с дъщеря си. Какъв беше източникът на настроенията, параноята и подозрителността на Роуз? Мисълта, че бащата и дъщерята заговорничат да избягат от мама?

Не, изобщо не беше параноя. Те наистина заговорничеха.

И имаха право. Колко раздразнителна бях! Кой знае какви бяха причините… Вероятно имаше лекарства, които можеше да взимам, и терапевти, с които можех да споделя. Но това би било признак на слабост.

А Роуз Сакс се стремеше никога да не показва слабост.

Вглъбена в мислите си, тя почувства прилив на гордост. Предимството на тази психическа нагласа беше, че е родила силна дъщеря. Херман беше надарил детето си със смелост и чувство за хумор, а Роуз ѝ беше дала твърдост.

Никакви компромиси…

Лампите в мазето работеха. Беше изгоряла лампата на втория етаж. Роуз се зачуди защо. Не беше включила нищо, нито ютия, нито сешоар. Четеше. И изведнъж щрак — осветлението угасна. Къщата обаче беше стара и може би беше изгорял някой бушон.

Сега пък започна да звъни стационарният телефон.

Роуз спря. Е, и този телефон имаше секретар. Вероятно се обаждаше някой за проучване на общественото мнение. Тя не използваше много стационарния телефон. Говореше предимно по мобилния си.

Добре дошла в XXI век. Какво ли би казал Херман?

Роуз отмести няколко кашона, за да разчисти пътя до електрическото табло, и се замисли за Ник Карели.

Предполагаше, че той казва истината и че наистина е поел вината заради брат си. Постъпката му изглеждаше добра и благородна. Но както беше казала на дъщеря си, ако той наистина я обичаше, нямаше ли да намери по-добър начин да се справи със ситуацията? Ченгетата трябва да постъпват правилно, когато се стигне до спазването на законите. Съпругът ѝ беше полицай цял живот — патрулен — и обикаляше пеша няколко района, предимно Таймс Скуеър. Той вършеше си работата спокойно и решително и беше сговорчив човек, избягваше конфликтите, не ги разпалваше. Херман никога не би поел вината заради друг, защото, макар и в името на добра кауза, това би било лъжа.

Роуз стисна устни. Имаше и друг проблем. Дъщеря ѝ много сгреши, че изобщо установи контакт с Ник. Роуз видя очите му. Беше ясно като бял ден, че той иска двамата отново да се съберат. Роуз се запита дали Линкълн знае за това. Съветът ѝ към Ами би бил веднага да зареже Ник дори ако самият кмет му даде голяма синя лента с надпис „Оневинен“.

Но такива са децата. Създаваш ги, формираш ги, доколкото можеш, и после ги пускаш по широкия свят — вързопчета, които съдържат всичките ти добри и лоши качества.

Роуз се надяваше, че Ами ще вземе правилното решение.

Тя продължи да върви към електрическото табло. Забеляза, че прозорецът до него е съвсем чист. Може би градинарят го беше измил. Трябва да му благодари следващата седмица, когато дойде.

Роуз мина покрай няколко стари кашона с надпис „А. в гимназията“ и тихо се засмя, щом си спомни онези лудешки години. Амелия прекарваше свободното си време, като поправяше автомобили и работеше като манекенка за някои от най-известните агенции в Манхатън. (Роуз помнеше как някогашната седемнайсетгодишна девойка трябваше да си слага черен лак, когато я снимаха, но не защото сцената включваше готически шик, а защото бе невъзможно да изстърже моторното масло под ноктите си.)

Реши да занесе горе един от кашоните. Щеше да бъде забавно да прегледа съдържанието му. Можеше да го направят заедно с Амелия. Вероятно още тази вечер, след като хапнат.

Тя започна да плъзга кашоните встрани, за да разчисти пътя до електрическото табло.

44.

Седя на стъпалата пред вратата с работен гащеризон и шапка. Аз съм работник, който си почива. Държа вестник и чаша кафе и си отдъхвам, преди да се върна на работа.

И поглеждам през прозореца на мазето на къщата на госпожа Роуз Сакс в идиличната част на Бруклин. Аха, ето я, виждам я.

Планът ми проработи много добре. Онзи ден дебнах къщата на Червенокоска, само на шест преки оттук. Забелязах възрастна жена да излиза от дома на полицайката и да заключва вратата. Приликата беше очевидна. Леля или майка. Проследих я дотук. Малко работа в Гугъл… и роднинската връзка се изясни.

Здрасти, мамо…

Червенокоска трябва да бъде спряна и да получи урок. Убийството на майка ѝ ще свърши работа.

Роуз[17], хубаво име.

Скоро ще бъде изсъхнало, мъртво цвете.

Искаше ми се отново да използвам моите надеждни експлойти, но онзи ден търсих усърдно и не открих продукти с вградени контролери, които молят да бъдат пуснати в мрежата или да изстрелят данни към небето. Но както знам от дървообработването, понякога се налага да импровизираш. Бразилско розово дърво, няма на склад? Тогава използвам индийско. Не е толкова наситено и пищно розово. Реже се по различен начин. Изглажда се различно. Но върши работа.

И понякога детската количка, тоалетната масичка или застланото с памучен плат легло стават по-хубави, отколкото си планирал.

И така, да видим сега дали импровизацията ми тук ще проработи. Много е елементарна. Приспособих дистанционно устройство за отваряне на гаражна врата да направи късо съединение на лампа в дневната на Роуз. Преди няколко минути натиснах бутона, който изгори бушона. И Роуз тръгна надолу по стълбите да намери електрическото табло и да го оправи.

Обикновено това е лесно. Само го натискаш да се върне на мястото си.

Нека бъде светлина…

Само че този път няма да стане така. Защото аз отклоних главния кабел от входящия кабел към самото електрическо табло. Металният капак е жив проводник, по който протичат двеста и двайсет волта и множество чудесни, спиращи сърцето ампери. Дори ако Роуз направи разумното, безопасното, и изключи централното захранване, преди да щракне бушона, пак ще трябва да отвори капака, за да го направи.

И бум!

Сега тя е на няколко крачки от електрическото табло. И после, за съжаление, се скрива от погледа ми.

Но е ясно къде е. И сега посяга към дръжката…

Да!

Жалък завършек. Но виждам, че проработва идеално.

Когато Роуз затваря веригата с тялото си, главният кабел прави късо съединение и угася електричеството в цялата къща. Лампите на горния етаж, мазето и външната врата угасват.

Струва ми се, че чувам бръмчене, но може би си въобразявам. Твърде далеч съм, за да го чуя.

Сбогом, Роуз.

Ставам и тръгвам бързо.

Една пряка по-нататък по тази приятна улица чувам сирени. Усилват се. Любопитно. Насам ли идват? Възможно ли е да търсят мен?

Досетила ли се е Червенокоска? Че ще излея гнева на Едисон върху мама?

Не, невъзможно. Това е случайно съвпадение.

Не мога да не съм доволен от работата си. Научи ли си урока, детектив Червенокоске? Аз не съм човек, с когото можеш да се заяждаш.

* * *

Какъв ден, какъв ден!

Той с нетърпение очакваше да се прибере вкъщи.

Доктор Нейтън Евърс спокойно управляваше големия си седан в уличното движение в Бруклин. Хенри Стрийт в Хайтс не беше толкова оживена. Добре. Той се протегна и чу, че ставите му изпукаха. Петдесет и седем годишният хирург беше уморен. Днес беше оперирал шест часа. Два жлъчни мехура. Един апендикс. И други. Не трябваше да оперира той, но младият хирург със скалпела се нуждаеше от помощ. Част от медицината е свързана с диагностика, консултации и бизнес, а друга — с разрязване на човешкото тяло.

Младият хирург не беше специалист по втората част, но Нейтън Евърс беше.

Вярно, беше капнал от умора, но доволен. Чувстваше се добре, пречистен. Никой не се мие и търка повече от лекарите, особено хирурзите. Приключваш смяната си — също като работник на поточна линия — и си взимаш най-горещия от всички горещи душове. Най-силният сапун. Тялото ти трепти, в ушите си чуваш жужене.

Споменът за жлъчката и кръвта бяха отмити и сега Евърс се беше настроил за съпругата и децата си. Наслаждаваше се на приятното пътуване в тази приятна част на града, която харесваше. Скоро щеше да види съпругата си, а по-късно тази вечер — дъщеря си и първото си внуче. Момченце на име Каспър.

Хм. Каспър.

Това не би бил неговият избор на име.

Каспър? Като духчето? Наистина ли? Интересно.

След това обаче, когато видя сбръчканата малка топчица пред себе си, докосна мъничките му пръстчета и изпадна в захлас пред озадачената усмивка на бебето, Евърс реши, че всяко име е чудесно. Балтазар, Фредерико, Аслан, Сю. Нямаше значение. Раят беше тук, на земята, и в този момент, докато гледаше в очите внучето си, той си спомни защо е положил Хипокраговата клетва. Защото животът е безценен, изумителен. Заслужава си да му посветиш своя живот.

Евърс включи сателитното радио, натисна предварително настроен бутон и започна да слуша чудесното шоу на Тери Грос.

— Това е „Свеж въздух“…

И в същия момент колата му пощуря.

Двигателят изведнъж заскърца, сякаш Евърс беше настъпил до пода газта; светлините на таблото започнаха да присветват и угасват хаотично, без да докосва нищо, сякаш системата подаде команда на мотора да увеличи скоростта до сто и петдесет километра!

— Господи, не!

Стрелката на скоростомера стигна до червената линия и колата се понесе напред. Гумите пушеха и задницата ѝ занасяше насам-натам.

Евърс изкрещя паникьосано, когато се вряза в насрещното движение. В момента лентата беше празна. Скоростта се увеличи на осемдесет, после на деветдесет километра. Главата му подскачаше на облегалката. Очите му се разфокусираха. Той настъпи спирачката, но двигателят се беше устремил толкова неумолимо, че автомобилът изобщо не намали.

— Не! — Паниката го завладя напълно. Евърс продължи да натиска спирачката. Почувства, че пръстите на крака му се схващат. Колата се движеше с повече от деветдесет километра и продължаваше да ускорява, да занася встрани и да криволичи. Другите превозни средства рязко се отклоняваха от пътя му. Свиреха клаксони.

Евърс натисна бутона за изключване на двигателя, но моторът не спря демоничния си рев.

Мисли!

Лостът за скоростите! Да! В неутрално положение. Той бутна лоста в средна позиция и слава богу, имаше ефект. Двигателят все още ревеше, но предавката се освободи. Евърс се люшна напред, когато колата намали на деветдесет и пет-деветдесет километра.

А сега спирачките.

Които обаче не работеха.

— Не, не, не! — извика той.

Завладян от паника и вцепенен, Евърс можеше само да гледа напред, когато колата се отправи към кръстовище с червен светофар. Забеляза, че другите превозни средства са спрели или бавно пълзят по лентата, успоредно с него. Леки коли, боклукчийски камион, училищен автобус. Той щеше да се блъсне в някой от тях, движейки се с осемдесет километра в час.

Хрумна му логична мисъл: ще умреш. Но спасѝ когото можеш. Блъснѝ се в камиона, не в автобуса! Завърти волана леко надясно! Ръцете му обаче не можеха да действат едновременно с мислите и лекото докосване на волана го насочи право към една тойота. Евърс видя паникьосаното лице на шофьора на малката кола, към която се бе устремил. Възрастният мъж беше вцепенен като него.

Още едно потрепване на волана и автомобилът на лекаря удари задната лява страна на японската кола.

Следващото, което Евърс разбра, беше, че се свестява, след като бе изпаднал в безсъзнание при отварянето на въздушната възглавница. Беше неподвижен, в хватката на стоманения скелет на смачканата кола. Заклещен в капан. Но беше жив. Господи, жив съм.

Навън тичаха хора. Мобилни телефони заснемаха катастрофата. Кретени… Поне един нямаше ли да се сети да се обади на 911?

И после, да, Евърс чу сирена. В неговата болница ли щяха да го закарат? Щеше да бъде доста иронично. Може би при същия лекар от спешното отделение, на когото беше помогнал…

Но почакай. Много ми е студено. Защо?

Парализиран ли съм?

И след това Нейтън Евърс осъзна, че има пълна сетивност, но по тялото му като водопад се стича течност, изливаща се от задната част на тойотата, която беше прерязал на две.

Бензин заливаше всеки сантиметър на тялото му от кръста надолу.

45.

Амелия Сакс караше със сто и двайсет километра в час по магистрала „Рузвелт“.

Това не беше лесно. Другите шофьори натискаха клаксоните си и ѝ показваха среден пръст. Тя не обръщаше внимание на протестите. Беше се съсредоточила да намира пролуки между колите, бързо сменяше лентите и трескаво удряше спирачки. Поддържаше високи оборотите. През повечето време използваше пета скорост.

Когато се движиш, не могат да те хванат.

И естествената последица: когато ти се движиш, те не могат да избягат.

— Не — каза Амелия в микрофона на хендсфри устройството, говорейки на патрулния полицай от участъка близо до дома на майка ѝ. — Той е там някъде наблизо. Такъв е методът му на действие. Той… О, мамка му.

— Какво стана, детектив? — попита полицаят.

Сакс овладя занасянето на колата, докато минаваше покрай автомобил, чийто шофьор рязко удари спирачки, за да излезе внезапно от магистралата. Ториното и таурусът, далечни роднини, се разминаха на сантиметри от смъртоносна целувка.

— Методът му на действие е да бъде наблизо, когато напада — продължи Амелия. — Може да инсценира нещастен случай и да избяга, но не го прави. Вероятно е натиснал бутона и чака да се увери, че жертвата… — Гласът ѝ потрепери. — Че майка ми ще стигне до капана. Той има само десетина минути преднина и не смятаме, че се придвижва с кола. Предимно с нелегални таксита.

— Оглеждаме, детектив…

— Още хора. Искам още хора там. Той не може да е отишъл далеч!

— Добре, детектив.

Сакс не чу дали полицаят добави още нещо, защото се съсредоточи да се вмести между две превозни средства, между които нямаше място да мине трето. Ревът на двигателя на ториното ѝ попречи да чуе дали се осъществи контакт. Разсвириха се клаксони. Съдете мен, съдете градската управа, помисли си тя. И ядосана, че е загубила ценни секунди да удря спирачки, рязко превключи скоростите и отново настъпи газта.

— Още хора на мястото — повтори на патрулния полицай и затвори, а след това подаде команда на мобилния телефон: — Обади се на Райм.

Той отговори веднага.

— Сакс. Къде си?

— Качвам се на Бруклинския мост… Почакай.

Амелия заобиколи някакъв кретен с един от онези ниски велосипеди, които караш в полулегнало положение. Гумите на форда ѝ захапаха настилката на моста. Колата не се плъзна и се стрелна напред. Отпред имаше свободно пространство и Сакс отново настъпи газта.

— Лон вече се обади на Командния оперативен център. Засега нищо. Проверяваме и метрото.

— Добре. И… О, боже!

Амелия удари спирачки, превключи на втора скорост, дръпна ръчната спирачка и приплъзна колата, за да спечели малко пространство.

— Сакс!

Ториното спря на две крачки зад такси, под ъгъл четиридесет и пет градуса на лентата. Пред таксито, в което за малко не се блъсна, имаше огромно задръстване.

— Движението спря, Райм. По дяволите. Напълно спря. И аз съм по средата на моста. Може ли да помолиш Мел или Рон да ми кажат маршрут без натоварено движение, щом сляза?

— Почакай — отвърна Райм и извика: — Лон, трябва ми движението от източния край на Бруклинския мост до дома на майката на Амелия!

Сакс слезе от колата и се втренчи напред. Море от автомобили. Всичките неподвижни.

— Защо сега? — измърмори тя. — Защо сега, по дяволите?

Телефонът ѝ иззвъня и екранчето показа номер, който Сакс познаваше. Патрулният полицай, с когото беше говорила неотдавна. Тя остави Райм на изчакване и отговори на обаждането.

— Съжалявам, детектив. Към мястото потеглиха дузина патрулни полицаи с мотори и аварийната служба изпрати камион. Обаче странна работа. Хайтс, Каръл Гардънс, Кобъл Хил. Навсякъде има задръствания.

Амелия въздъхна.

— Дръж ме в течение — отговори тя и се прехвърли на обаждането до Линкълн.

— Там ли си, Сакс? Можеш ли да…

— Тук съм, Райм. Казвай.

— Ще останеш известно време в задръстването. Изглежда са станали пет тежки катастрофи горе-долу по едно и също време. Близо до дома на майка ти.

— Мамка му. Обзалагам се, че е той. Неизвестният заподозрян 40. Спомняш ли си какво каза Родни? Той може да прецаква автомобили с контролери. Това е направил. Ще оставя колата тук и ще взема метрото. Ключовете ще бъдат под задната седалка.

— Ясно.

Сакс тръгна на изток по моста. Половин час по-късно — след като се качи на метрото и после тича — тя беше в къщата на майка си. Втурна се в дневната, кимайки за поздрав на полицаите и медиците, и после спря.

— Мамо.

— Миличка.

Двете се прегърнаха. Майка ѝ беше съвсем крехка в обятията ѝ.

Но беше жива и здрава.

Сакс отстъпи назад и я огледа. Роуз беше бледа, но вероятно от страх. Не беше пострадала физически от нападението на Неизвестния заподозрян 40. Медиците бяха дошли за всеки случай, като предпазна мярка заради състоянието на сърцето ѝ.

Роуз обаче се беше разминала на косъм. Райм беше обяснил на Сакс, че когато осъзнали, че майка ѝ е възможна мишена, той и екипът стигнали до заключението, че заподозреният вероятно е заложил някакъв капан с електричеството в дома ѝ, тъй като бяха открили следи от оголени жици.

Отначало не знаели какво да направят, освен да кажат на Роуз да излезе от къщата. Тя обаче не вдигала телефона, а съседката, на която Сакс позвъни, не беше вкъщи. Те се опитваха да се досетят какво точно е направил заподозреният, когато Джулиет Арчър изтърси:

— Трябва да направим онова, което е направила с циркуляра Амелия в Театралния квартал. Да изключим електричеството. Мрежата! Да изключим електричеството на квартала!

Райм нареди на Лон да го направи.

И го сториха тъкмо навреме. Патрулните полицаи, пристигнали първи на мястото, установиха, че заподозреният е саботирал електрическото табло, към което беше посегнала Роуз в момента, когато електричеството угасна. Сега отново беше включено. Сакс не искаше да мисли за оплакванията, изгубената информация в компютрите и прекъснатите комуникации. Но щяха да се справят с това. Най-важното беше, че майка ѝ е жива.

— Съжалявам за случилото се, мамо.

— Защо той иска да ме нарани?

— За да отмъсти на мен. Аз съм на прицел. Това е нещо като игра на шах между нас. Ход за ход. Сигурно е мислел, че ние не те смятаме за мишена. Сега един от тези полицаи ще те заведе в моята къща и ще остане при теб. Аз ще направя оглед тук, в мазето, където той е влизал. Може да е бил и в останалата част на къщата. Ще бъдеш ли добре без мен за малко?

Роуз хвана ръцете на дъщеря си. Амелия забеляза, че пръстите ѝ изобщо не треперят.

— Разбира се, че ще бъда добре. А сега тръгвай. Хвани копелето.

Амелия и единият патрулен полицай се усмихнаха. Сакс прегърна майка си още веднъж и излезе да я изпрати до патрулната кола и да чака микробуса на криминалистите.

* * *

Сега съм пак в Стаята с играчките. Заради спокойствието тук. Работя по скифа „Уорън“ за моя брат.

Правя го от тиково дърво, трудно за обработване, следователно по-предизвикателно. Затова крайният резултат ще ме направи особено горд.

Слушам новините и научавам, че не съм изпепелил майката на Червенокоска. Разбрах го не защото споменаха специално за нея, а защото накратко съобщиха, че електричеството в онази част на Бруклин е спряло за малко. Разбира се, че го е направила Червенокоска Безочливата. Тя или нейните приятели ченгетата са се досетили какво ще направя и са дръпнали шалтера.

Умно. О, те са много умни.

Другият репортаж, повтарян до втръсване (наричам телевизионните новини Хъмпти-Дъмпти; всяка новина е „извънредна“), беше за серия сериозни автомобилни катастрофи, със сигурност странно съвпадение, както обича да казва брат ми, което нямаше нищо общо с техническата неизправност в електрозахранването. Катастрофите не бяха свързани с това, че светофарите угаснаха. Не, кръвопролитието се случи само благодарение на мен и прекрасните контролери „Делта Уайз“.

Изненадан съм, че никой умен репортер не повдига любимата на всички тема: интелигентния контролер.

Не бях сигурен дали планът ми за бягство ще проработи. Никога не съм се опитвал да хакна автомобил. Тод ме научи как да го правя, но тогава това не беше полезно за мисията ми. Мислех, че облаковата система в превозните средства се използва само за диагностика — или изгубваш ключа за колата си, а трябва да я запалиш, обаждаш се на номер 800, който ти е дала автомобилната компания, казваш им какво се е случило и им даваш кода. Те могат да включат колата ти и да отключат заключения волан. Но се оказа, че можеш да правиш всякакви други чудеса. Контролиране на скоростта, спирачки.

Проблемът беше, че нямаше как да знам кои автомобили в Бруклин имат „Дейта Уайз“. Може би много, може би малко.

Оказа се, че са малко. Докато бързо се отдалечавах от къщата на Роуз и чувах сирените, реших, че те може да сигнализират за посетители, които идват за мен. Затова започнах да човъркам софтуера на контролерите в автомобилите. Нищо, нищо, нищо.

Докато най-после на около една пряка от мястото, където се намирах, се чу пронизителен рев на автомобилен двигател, форсиран на високи обороти, и след десетина секунди последва силен трясък.

Колите веднага започнаха да се оттеглят на заден ход.

Чудесно. Усмихвам се.

Няколко преки по-нататък чух друг удар. Оказа се, че е прекрасен сблъсък отзад. Бях спрял кола по средата на пряката. Вносен японски автомобил срещу циментовоз. Познайте кой победи.

На около осемстотин метра на изток — още един.

Няколко минути нямаше нищо, но накрая — друга кола на магистралата Бруклин-Куинс. По-късно научих, че била дълга лимузина.

И така. Научих хубав нов трик. Жалко, че Червенокоска кара такава стара кола. Би било подходящо за нея да си строши костите в автомобилна катастрофа. Е, има и други възможности за избор за моята приятелка.

Сега надничам през лупата и оглеждам скифа „Уорън“. Лодката е готова. Увивам я внимателно и я оставям настрана, а после насочвам вниманието си към дневника, събирайки смелост да запиша откъс, който излъчва болка като разклатен зъб.

Включвам MP3-плейъра, поколебавам се и накрая започвам да пиша.

Няма какво друго да направя, освен да го кажа.

Купонът по случай дипломирането. На Франк, Сам и маят.

Имаше близо четиридесет души. Повечето бяха спортисти, хубави момчета и момичета. Малцина ме поглеждат подигравателно. Почти никой не зяпа. Никой не шушука.

Аз отговарям за музиката. Отне ми цяла вечност, докато реша какво да пусна, какво биха харесали всички. Сам ми казва: „Ела тук“. И в дневната е Карън Девит, която ми се усмихва. Виждал съм я, тя е по-малка и е хубавичка, слаба, но не като мен. Носът ѝ е голям, но кой съм аз, че да го кажа? В дневната е тъмно и Карън докосва рамото и ръката ми. Питам се какво става. Разбира се, досещам се какво става, въпреки че никога не съм си помислял, че това ще се случи, поне не сега, макар че половината момчета в класа са чукали момичета.

Карън смъква ципа на панталона ми и ме поема в уста.

И после в дневната идват други хора и тя предлага да се махнем оттам и да отидем в спалнята. Щяла да се изпишка, а после да се срещнем там и да го направим. Чакам няколко минути и после Карън ме повиква в спалнята. Вътре е тъмно. Тя е там, гола и наведена над леглото. Започвам да го правя. Прониквам в нея и така нататък.

И след това… Не, не, не! Лампите светват. В спалнята са Сам, Франк и Карън. Оказва се, че момичето на леглото не е тя, а Синди Хансън. Джинсите и бикините ѝ са смъкнати. И тя е в безсъзнание. Устата ѝ е олигавена.

И Сам прави снимки на мен и Синди с „Полароид“. На нейното дрогирано лице, на моето кльощаво тяло и на оная ми работа. Има и други хора. Заливат се от смях.

Грабвам дрехите си, нахлузвам ги и изкрещявам:

— Какво правите? Какво правите? Какво правите?

Франк и Сам гледат снимките и се смеят гръмогласно. Единият от тях казва: „Хей, ти си роден за порно звезда, маркуч!“

Франк продължава да се хили, хваща Синди за косата и повдига главата ѝ.

— В края на краищата ти харесва, а, кучко?

И тогава разбирам. Спомням си как двамата излизаха от дома на Синди преди около месец. Видях ги, докато минавах по тайния ми път за вкъщи, и за пръв път говорих с тях. Синди им е отказала. Отрязала ги е — не се чукам, не духам, разкарайте се. Или нещо подобно.

И тогава го бяха измислили. Когато видяха мен. Как да отмъстят на Синди Хансън.

„Великото“ беше лъжа. „Ловец на извънземни“ беше лъжа. Музиката на купона беше лъжа.

Всичко беше лъжа.

46.

Амелия Сакс влезе в дневната на Райм, остави кашоните с уликите, които беше събрала в дома на майка си, и се насочи право към Джулиет Арчър. Прегърна изненаданата жена, като за малко не измести китката ѝ, пристегната с ремък за облегалката за ръце на инвалидната количка.

— Аз… — започна Арчър.

— Благодаря. Ти спаси живота на майка ми.

— Всички го направихме — отвърна Джулиет.

— Но ти се сети да спрем електричеството — подчерта Линкълн.

— Не знам как да ти се отблагодаря — добави Сакс.

Арчър повдигна рамене, както правеше Райм.

Амелия го погледна.

— Двамата сте добър екип.

Линкълн, който не обичаше сантименталности или несвързани с разследванията отклонения, се обърна към Мел Купър.

— Какви са последните новини?

Експертът току-що беше приключил телефонен разговор с човек от „Пътна полиция“.

Обясни, че няма жертви. Най-близо до смъртта се бе докоснал един лекар, чийто седан се беше блъснал в задницата на тойота и бе пробил резервоара. Той и другият шофьор бяха залети с бензин, но измъкнати от случаен минувач, преди двете коли да избухнат в пламъци. (За по-сигурно лекарят беше съблечен гол насред улицата, за да се отърве от горящите си дрехи.)

Шест души обаче бяха сериозно ранени.

Райм се обади на Родни Шарнек да го попита за произшествието.

— Някакъв начин да се проследи сигналът?

Компютърният специалист се впусна в дълго обяснение за мобилните мрежи, публичния безжичен интернет и VPN прокси браузърите.

— Родни — прекъсна го Линкълн.

— Извинявай. Отговорът е не.

Райм затвори.

— Дяволско оръжие — каза Сакс на Линкълн и Джулиет.

Обади се Селито и докладва, че всички в екипа — и членовете на семействата им — са под полицейска закрила.

— Приоритет ДЗЗ — измънка той.

Райм се беше отказал да се информира за абревиатурите на Нюйоркската полиция. Но все пак попита:

— Какво означава това?

— Ще ги охраняват, докато заловим задника — отговори Селито.

Арчър се засмя.

Сакс и Купър изваждаха уликите, които тя бе събрала от дома на майка си — от градината, къщата и стъпалата на улицата, където свидетели бяха видели кльощав работник да си почива, да чете вестник и да пие кафе.

Линкълн огледа дневната, превърната в лаборатория.

— Къде е новобранецът, по дяволите? — изръмжа той. — По онзи другия случай ли работи?

— Да — кимна Сакс, но не добави нищо повече.

— Някой да намери този Гутиерес и да го застреля, ако обича.

Амелия се усмихна, но на Райм изобщо не му беше весело.

Тя изброи уликите.

— Не са много. Жица, изолирбанд върху капака на електрическото табло. Извършителят е манипулирал лампата с това. — Сакс вдигна найлоново пликче с малка електрическа платка вътре. — Когато я е задействал, две жички в лампата са се кръстосали и бушонът е изгорял. Това е трябвало да накара майка ми да слезе долу при таблото. Естествено, няма пръстови отпечатъци или косми освен мои и на майка ми. Той е носел памучни ръкавици с телесен цвят.

— Ти намери медни частици по-рано, но сега разполагаме с жицата — отбеляза Купър.

Жицата беше с диаметър 3,2 милиметра, по американския стандарт.

— Може да пренася доста висок волтаж — каза Райм. — Колко, Мел? Четиридесет ампера?

— Точно така, на шейсет градуса по Целзий.

— А производителят?

Линкълн видя, че върху черната изолация има букви.

Купър ги погледна.

— „Хендрикс Кейбъл“. Популярна търговска марка. Продава се на много места.

Райм се намръщи.

— Защо престъпниците не пазаруват в уникални магазини? И пак е използвал макетен нож, за да я среже, нали?

— Да.

— Ами изолирбандът?

— Вероятно е с добро качество — каза Купър, докосвайки част от него със стоманена пинсета. — Добър слепващ материал, траен. По-евтините видове изолирбанд покриват неравномерно и са тънки.

— Изследвай го. Виж дали ще получим търговската марка.

Газовият хроматограф извърши магията си. Мел прегледа резултатите и ги показа на монитора.

— Изглеждат широко разпространени — каза Арчър. — Тези съставки не се ли срещат във всеки вид изолирбанд?

— Качеството — рече Линкълн. — Качеството е всичко.

— Проверявам количествата на всяко от тези вещества в база данни — обясни Купър. — Разликата е в микрограмове. Би трябвало да получим отговор след… Аха, ето го. Едно от тези.

На екрана пишеше:

„Изолирбанд и лейкопласт Лъдлъм“

„Коноко Индъстриал Продъктс“

„Изолирбанд Хамърсмит“

— Добре, добре — измърмори Райм.

Сакс оглеждаше пликчето, което беше вдигнала по-рано. Дистанционното реле, което беше предизвикало късо съединение в осветлението на Роуз. Купър го сложи под микроскопа. Заразглеждаха изображението на екрана.

— Тук има антена — посочи той. — Сигналът постъпва и затваря превключвателя тук. Не е правено по поръчка. Съставна част е от нещо друго. Виждате ли основата? Използвал е различни части на платката. Има кодов номер.

Райм не го беше видял.

Без да откъсва очи от монитора, Купър започна бързо да пише на клавиатурата. Минута по-късно те отново насочиха вниманието си към екрана.

— Дистанционно управление за отваряне на гаражна врата „Хоум-Сейф Продъктс Атлас“, модел с широк обхват. Отваря вратата от петдесет метра. Предполагам, че извършителят е извадил превключвателя и е изхвърлил останалото.

Другите следи включваха още стърготини от орехово дърво, частици стъкло от къщата на Роуз и още лепило като онова от предишното местопрестъпление, но нищо ново.

— Запиши всичко на дъските.

Местопрестъпление: Мартин Стрийт 4218, Бруклин

— Престъпление: опит за нападение.

— Заподозрян: Неизвестният заподозрян 40.

— Жертва: Роуз Сакс, невредима.

— Средство на нападението: манипулирано електрическо табло, за да убие с електрически ток

Улики:

— Няма пръстови отпечатъци и ДНК.

— Изолация „Хендрикс Кейбъл“.

— Още лепило, като от предишно местопрестъпление

— Стърготини от орехово дърво

— Частици стъкло, свързани с предишно местопрестъпление (това място).

— Заподозреният е носел памучни ръкавици с телесен цвят.

— Изолирбанд от една от:

—> „Изолирбанд и лейкопласт Лъдлъм“

—> „Коноко Индъстриал Продъктс“

—> „Изолирбанд Хамърсмит“

— Дистанционно устройство за отваряне на гаражни врати „Хоум-Сейф Продъктс Атлас“.

— Всичко се среща често, нали, Мел? — попита Райм.

— Да. Продава се в стотина магазина в района. Не помага много.

— Той е импровизирал нападението в дома на майка ти, Сакс — каза Линкълн.

— Не е планирал предварително нападението срещу майка ти, Амелия — едновременно с него каза Арчър.

Райм се засмя, че говорят едновременно почти едно и също, и обясни на Сакс:

— Заподозреният е планирал предварително всички други нападения срещу жертвите си. Но е взел решението да нападне майка ти в последната минута. Не е очаквал, че ти ще си толкова упорита и че ще представляваш такъв голям риск за него. Това означава, че е купил изолирбанда, електрическата жица, стъклото, силикона и дистанционното за отваряне на гаражни врати горе-долу по едно и също време, вероятно някои от тези неща или всичките от едно място. Би било умно да ги купи поотделно в период на няколко дни или седмици, но не е имал избор. Трябвало е да те спре.

Арчър погледна таблицата.

— Може би и частите за бензиновата бомба, която е използвал, за да запали офиса на Тод Уилямс.

— Много е вероятно — съгласи се Линкълн. — Да започнем с дистанционното за гаражни врати. Какво ще кажеш, Сакс?

— Какво? — попита Амелия, която четеше текстово съобщение.

— Дистанционното за гаражни врати. Вземи списък на адресите на магазините и после провери дали някой е купил нещата оттам. Започни от Куинс и разшири кръга.

Сакс се обади в Криминалния отдел и събра екип, който да разпита за покупките. След това затвори и им изпрати по имейла списък на нещата, които Неизвестният заподозрян 40 беше купил. Райм забеляза, че тя погледна през прозореца за момент, а след това се обърна и се приближи до него.

— Райм, имаш ли свободна минута?

Един от онези безполезни изрази. Защо просто не каза: „Искам да говоря с теб. Да се отървем от присъстващите“. Той кимна.

— Разбира се.

Линкълн насочи инвалидната си количка към нея и двамата се отправиха към коридора. Отначало Амелия не каза нищо. Той я познаваше добре. Когато някой ти е любовник и партньор в професията, малко неща от психиката му остават скрити. Тя не търсеше драматичен ефект. Преценяваше какво ще каже така, както някой внимателно би измерил наркотик, открит при арест, за да опише точно обвиненията срещу заподозрения. Сакс определено беше импулсивна в някои отношения, но въпросите, близки до сърцето, бяха обвити във внимателен размисъл.

Тя въздъхна, обърна се и седна.

— Искам да говоря за нещо с теб.

— Добре. Казвай.

— Можех да ти го кажа преди няколко дни, но не го направих. Не знам защо. Ник излезе от затвора.

— Карели? Твоят приятел?

— Моят приятел, да. Свърза се с мен.

— И добре ли е?

— Да. Физически. Предполагах, че затворът те променя повече. — Амелия повдигна рамене и на Райм му стана ясно, че тя не иска да тръгне по този път. — Чудех се дали да ти кажа нещо. Не го сторих, но сега се налага.

— Какво предисловие! Моля те, продължавай, Сакс!

Неделя

VI. … и мат

47.

В единайсет и половина към обяд на другия ден екипът, който търсеше покупките на заподозрения за импровизираните му оръжия в опита да отнеме живота на Роуз Сакс, отбеляза попадение.

Райм беше отчаян, че се забавиха толкова много, но те бяха направили откритието за дистанционното управление за отваряне на гаражни врати и другите покупки едва късно снощи, когато повечето железарски магазини бяха затворени. И малко от тях отваряха рано днес, в неделя сутринта.

— Шибани неделни закони — изруга той.

Рон Пуласки, който очевидно почиваше по случая „Гутиерес“, беше казал:

— Не мисля, че пуританите са прокарали законодателството за работното време на железарските магазини на този свещен ден, Линкълн. Продавачите вероятно искат да се наспят поне един ден в седмицата.

— Е, не трябва да го правят, когато аз се нуждая от отговори.

След това обаче на Сакс се обади полицай от екипа за издирване. Тя седна малко по-изправено, докато слушаше.

— Ще те включа на високоговорител.

Чу се изщракване.

— Да, ало? Джим Кавано от поддържащия екип на Криминалния отдел.

— Полицай, аз съм Линкълн Райм.

— Детектив Сакс ми каза, че работите по случая. За мен е чест.

— Добре, добре. Е, какво открихте?

— Магазин на Статън Айлънд.

Значи не беше в Куинс. Арчър се усмихна иронично на Линкълн.

С два въпросителни знака…

— Управителят каза, че мъж, отговарящ на описанието на заподозрения, е идвал преди два дни и е поискал устройство за отваряне на гаражни врати, което да работи от разстояние десет метра и повече. Купил и стъкло, силикон за прозорци, изолирбанд и жици. Всичките съвпадат с продуктите, които вие споменахте.

Проблесна надежда…

— С кредитна карта ли е платил? — попита Райм.

— В брой.

Естествено.

— Управителят научил ли е нещо? Име, къде живее?

— Не, но открил някои неща, капитане.

— Наричай ме Линкълн. Продължавай.

— Заподозреният видял някои от инструментите, които се продават в магазина, и попитал за тях. Специализирани инструменти. Каквито се използват в занаятчийството.

— Занаятчийството? — попита Сакс. — Какво занаятчийство?

— Хобита. Модели на самолети, такива неща. Макетни ножове, длета, триони и много малки шлайфове. Купил миниатюрни затегалки. Търсел такива. В магазина, където обикновено пазарувал, нямало.

— Добре. Харесва ми думата „обикновено“. Това означава, че е редовен клиент. Споменал ли е име?

— Не. Казал само, че е в Бруклин.

— Някой да ми намери всички магазини за занаятчийски стоки в Бруклин. Веднага! — извика Райм.

— Благодаря, полицай — каза Сакс и затвори.

Минута по-късно най-големият монитор показа карта. В Бруклин имаше шестнайсет магазина за занаятчийски стоки.

— Кой ли е? — измърмори Линкълн.

Амелия се наведе напред, сложи ръка на облегалката за гръб на инвалидната му количка и посочи.

— Този.

— Откъде знаеш?

— Магазинът е на една спирка с метрото от станцията близо до „Уайт Касъл“, където той винаги е ходел за обяд след пазаруване.

* * *

„Занаятчийство за всеки“ не отговаряше съвсем на името си.

Нямаше прежда, нито материали за изработване на изкуствени цветя или бои за рисуване с пръсти.

Ако обаче искаш да си направиш макети на лодки, космически кораби или мебели за кукленска къща, магазинът беше рай.

Вътре миришеше на боя, дърво и почистващи препарати. Лавиците бяха отрупани с материали и инструменти. Амелия не беше виждала толкова много електрически инструменти и балса на едно място. Много герои, същества и превозни средства от „Междузвездни войни“. И от „Стар Трек“.

Тя показа полицейската си значка на младия мъж зад тезгяха, хубавец, който по-скоро приличаше на спортист, отколкото на продавач в специализиран магазин.

— Да? — Гласът му потрепери.

Тя обясни, че се опитва да намери човек за разпит във връзка със серия престъпления. Описа заподозрения и попита дали наскоро е купил махагон, орехово дърво, „Бонд-Стронг“ и лак за дърво „Брейдън Рич-Коут“ и инструменти.

— Умен. Говори културно — добави Сакс, мислейки за опитите на заподозрения да прикрие интелигентността си с високопарни речи срещу консуматорството.

— Ами знаете ли — каза продавачът, преглътна и продължи — има един такъв човек. Но той е тих и учтив. Не мога да си представя, че би направил нещо лошо.

— Как се казва?

— Знам само малкото му име. Върнън.

— Отговаря ли на описанието?

— Да, висок и слаб. Малко странен.

— С кредитна карта ли плаща?

— Не. Винаги в брой.

— Имате ли представа къде живее?

— В Манхатън, мисля, че в Челси. Спомена го веднъж.

— Колко често идва тук?

— На всеки две седмици.

— Не е ли оставил телефонен номер за специални поръчки?

— Не, съжалявам… Ако питате мен, сякаш постоянно го тресе параноя. Сякаш не иска да издава твърде много.

Амелия му даде визитната си картичка и му каза да ѝ се обади, ако Върнън дойде пак. Вече не желаеше посредничеството на 911. Тя мина покрай баща и син, разглеждащи фигури на джедаи, които да си издялаш сам, излезе от магазина и се отпусна на предната седалка на колата без опознавателни знаци, която я бе придружила дотук. Детективът от местния участък, привлекателна латиноамериканка, попита:

— Имаше ли успех?

— И, да, и не. Името на извършителя е Върнън. Искам да стоиш тук, в случай че той дойде. Младият продавач е толкова нервен, че само като го погледне, убиецът ще разбере, че става нещо.

— Разбира се, Амелия.

Сакс се замисли как да стесни кръга и да открие адреса в сравнително големия квартал Челси. Тя завъртя компютъра на детективката към себе си и отвори на екрана базите данни за недвижимите имоти. Никой с малко име Върнън не притежаваше имот в Челси, а двамата с това име в базата данни с нотариалните актове бяха много по-възрастни от заподозрения и женени — семейно положение, което беше изключително малко вероятно за такъв тип извършител. Ако младият продавач не грешеше за името, заподозреният живееше под наем.

Хрумна ѝ идея. Амелия провери статистическите данни за извършените наскоро престъпления в Челси. Появи се нещо интересно. Вчера на Западна двайсет и втора улица бе станало убийство. Мъж на име Едуин Бойл, служител в печатарска фирма, беше убит и трупът му бе напъхан в стаичка за доставки на изоставен склад. Портфейлът и парите му бяха у него. Липсваше само телефонът му. Причината за смъртта беше „удар с тъп предмет“.

Сакс се обади в Института по съдебна медицина и я свързаха веднага. Тя се представи.

— Здравейте, детектив — каза патологът. — Какво искате да знаете?

— Убийството на Бойл? Вчера в Челси. Знаете ли какво е оръжието?

— Един момент. Ще проверя. Още не съм написала доклада за аутопсията. — Няколко минути по-късно тя се обади отново. — Записала съм го тук. Странно, сходно е с друго оръжие на убийство, на чиято жертва правихме аутопсия неотдавна. Нещо, което не се среща много често.

— Чук със заоблен край — каза Сакс.

Съдебната лекарка се засмя.

— Вие сте истински Шерлок Холмс. Откъде знаете?

* * *

— Не мога да кажа, детектив. На прозореца на спалнята му има щори. Сигурно са метални. Не виждам нищо през тях.

— Не прониква ли никаква светлина? — попита по предавателя Сакс, която се намираше в микробус, спрял малко по-нататък на улицата от апартамента на прицел.

На покрива отсреща наблюдаваше полицай. Сложното му оборудване беше насочено към двустайния апартамент на втория етаж на Западна двайсет и втора улица.

— Не, детектив. Няма термални показания, но вътре може да има хора, които играят на карти и пушат пури, обаче щом щорите са спуснати, не мога да разбера.

— Прието.

Заподозреният вече не беше неизвестен. Той беше идентифициран.

Върнън Грифит, тридесет и пет годишен, жител на Ню Йорк. Собственик на къща на Лонг Айлънд, която беше наследил и наскоро продал. Беше наел апартамент в Челси за една година. Имаше няколко нарушения като млад за училищни сбивания, но нямаше криминално досие като пълнолетен. И странно, никакви истории на социална активност, докато преди няколко дни не беше започнал да използва потребителски продукти, за да убива граждани на Ню Йорк и да се назове „Народен пазител“.

Едуин Бойл е бил негов съсед, докато по все още неизвестна причина Грифит не го беше удрял с чук до смърт няколко преки по-нататък по същия неелегантен начин, както беше направил с Тод Уилямс.

— Отцепихме цялата пресечка — каза Бо Хауман, шефът на отряда от специалните части. Слабият, прошарен мъж с издълбано от бръчки лице и Сакс огледаха разположението на жилищната сграда на лаптопа му. Чертежът беше от отдел „Сграден фонд“ и беше стар, отпреди десетина години, но апартаментите в Ню Йорк рядко претърпяваха големи вътрешни ремонти и преустройства. Собствениците не искат да плащат за това. Само когато се появи възможност за златна мина от превръщането на сградата в кооперация с обща собственост или продажба на изгодна цена, изваждат чековите книжки за структурни подобрения.

— Нямаме голям избор — добави Хауман. Това означаваше, че има само една стратегия за влизане и залавяне на Грифит. Сградата имаше само един вход откъм Двайсет и втора улица и една врата в задна уличка. Апартаментът на Грифит имаше една врата, от която се влизаше в дневната. Срещу вратата имаше две стаи и малка кухня вдясно.

Хауман повика шестима полицаи. Като Сакс, и те бяха с тактическо облекло — шлемове, ръкавици и кевларени жилетки.

Той почука с пръст по екрана на компютъра и каза:

— Трима приятелски настроени елементи отзад. Четирима мъже влизат през предната врата.

— Аз съм една от тях — заяви Сакс.

— Тогава трима мъже и една жена влизат през предната врата — усмихна се Хауман. — Единият я разбива, другите трима проникват серийно. Единият отдясно, другият отляво, третият в средата. Прикривайте се взаимно.

Оръжията им бяха като онези, с които бяха убили Осама бен Ладен — „Хеклер и Кох 416“. Този модел беше карабина D14.5RS. Цифрите се отнасяха за дължината на дулото в инчове.

Те приеха инструкциите невъзмутимо, сякаш шефът им обясняваше нов план за почивка за кафе в офиса. За тях това беше ежедневна работа. Сакс обаче чувстваше прилив на жизненост. Тя беше напълно настроена за момента. Да, Амелия беше добра в огледа на местопрестъпления и ѝ доставяше удоволствие с мисловна игра да извлича полезна информация от уликите. Но динамичното нахлуване не можеше да се сравни с нищо. Беше опияняващо и вълнуващо, несравнимо с нищо друго, което бе изживявала.

— Да тръгваме — каза тя.

Хауман кимна в знак на потвърждение и екипите се сформираха.

След пет минути те тичаха по тротоара и правеха знаци на минувачите да напуснат района. Единият полицай отвори предната врата на сградата с шперц с едно-единствено сръчно завъртане и Сакс и другите влязоха вътре един по един. Минаха през преддверието и стигнаха до апартамента на Грифит.

Сакс вдигна ръка и спря екипа. Посочи видеокамерата над вратата на заподозрения. Четиримата се дръпнаха назад, извън обсега на обектива.

— Екип Б, на позиция в уличката. Чисто е — чу се по радиопредавателя.

— Прието — отговори водачът на екип А, строен, слаб чернокож мъж на име Хелър, който стоеше до Амелия. — Тук има камера над вратата. Ще трябва да влезем бързо. — Разговорът се водеше шепнешком по ултрамодерни слушалки и микрофони.

Обикновено те се придвижваха безшумно с ботушите си с гумени подметки, а после разбивачът изчакваше, докато друг член на екипа пъхне малка камера с кабел под вратата. Сега обаче, когато заподозреният може би наблюдавайте тях, трябваше да се втурнат към вратата и да нахлуят светкавично.

Хелър посочи Сакс и после надясно, а след това към друг полицай, и врътна палец наляво. Накрая посочи себе си и придвижи ръка нагоре и надолу като свещеник, който дава благословия. Това означаваше, че той ще поеме средата.

Сакс, която дишаше тежко, кимна.

Разбивачът извади от брезентовата си торба тарана — железен прът, дълъг метър и двайсет. Хелър кимна и четиримата се втурнаха към апартамента на Грифит. Разбивачът блъсна силно метала в ключалката и я разби. Той отстъпи назад и свали от рамото си карабината „Хеклер и Кох“. Другите трима полицаи нахлуха вътре. Разпръснаха се и насочили оръжията си, огледаха оскъдно обзаведеното жилище.

— Кухнята, чисто!

— Дневната, чисто!

Вратата на стаята вляво беше открехната. Хелър и другият полицай пристъпиха към нея. Сакс ги прикриваше. Влязоха в малката стая и Хелър извика:

— Стаята вляво, чисто.

Излязоха и се приближиха до затворената врата на предната стая, която имаше ключалка с код и секретна брава.

— Наблюдателен пост, докладвай. Предната врата е заключена. Готвим се да влезем. Някакви признаци на живот? Край — каза Хелър.

— Все още не мога да кажа. Щорите са плътно спуснати.

— Прието.

Хелър огледа ключалката с код. След шумното им влизане вече нямаше елемент на изненада, затова Хелър почука на вратата и попита:

— Полиция. Има ли някой вътре?

Отговор не последва.

Той отново удари по вратата, а после направи знак на полицая с камерата, който се опита да я пъхне под вратата, но пролуката беше твърде малка, и устройството не се побра.

Този вход беше по-тесен. Можеше да минават само един по един. Хелър посочи към себе си и вдигна пръст. На Сакс показа два пръста, а на другия полицай — три. След това направи знак на разбивана да дойде. Едрото ченге се приближи с тарана и те се приготвиха за последния етап на влизането.

48.

Странно. Току-що пишех в дневника:

Най-лошият ден.

Това беше в миналото, онзи ден. Но сега, днешният ден, е също толкова лош.

Не най-лошият, не. Защото не са ме арестували, нито съм застрелян от Червенокоска и Безочливите.

Но доста скапан. Знаех, че тази история с Народния пазител няма да продължи вечно. Мислех обаче, че ще се измъкна от града и ще остана анонимен. Ще продължа с живота си. А сега те знаят името ми.

Влача два куфара на колелца и нося раница с най-важните ми притежания на този свят. Някои от миниатюрите ми. Дневникът. Няколко снимки. Дрехи (моят размер, който се намира трудно). Моят чук, моят чудесен японски трион пасвател. И някои други неща.

Провървя ми.

Само преди половин час бях вкъщи, в Челси. Мислех си за следващото ми посещение при Безочлив и планирах да го ощавя, когато получих следното обаждане.

— Върнън, слушай — обади се хлапакът с писклив глас от „Занаятчийство за всеки“.

— Какво има? — попитах. Нещо не беше наред.

— Слушай. Полицаите току-що бяха тук.

— Полицаи?

— Питаха за нещата, които ти купи. Намерили са някакви бележки с твоето име. Не им казах нищо.

Хлапакът лъжеше. Няма как ченгетата да имат бележки с моето име. Той ме е предал.

— Не знаят фамилното ти име, но…

Да, но…

— Благодаря. — Затворих и започнах да събирам багажа си. Трябваше бързо да се махна оттук. Хлапакът от магазина за занаятчийски стоки ще умре, при това болезнено. Оказа се, че в края на краищата той е Безочлив. А пък аз го мислех за приятел. В момента обаче нямам време да мисля за това.

Приключих с приготвянето на багажа и заложих няколко изненади за Червенокоска и Безочливите, които скоро щяха да дойдат тук.

И сега, с наведена глава, за да се смаля малко, вървя към центъра на града с два големи куфара като турист от Финландия, който току-що е пристигнал на автогара „Порт Оторити“ и се нуждае от стая в пансион. Намирам такова място, не пансион, а евтин хотел, и влизам вътре. Питам за цените и когато рецепционистът се отдалечава, отивам при пиколото и му поверявам куфарите си. Казвам му, че полетът ми е чак довечера. Петте долара го интересуват повече, отколкото обяснението, и аз излизам, нарамил само раницата си.

След двайсетина минути пристигам на мястото, апартамента, който прилича на моя и който ме натъжава. Моята утроба в Челси, моите рибки, моята Стая с играчките. Всичко изчезна. Всичко беше съсипано. Целият ми живот… Направи го Червенокоска, разбира се. Потрепервам от гняв. Поне всеки, който влезе в Стаята с играчките, ще получи прекрасна изненада. Надявам се Червенокоска да влезе първа.

Втренчвам се за момент в мръсната бяла фасада и после се озъртам наоколо. Никой не ме забелязва. Натискам бутона на домофона.

* * *

Домоуправителят беше в мазето си и поправяше водопроводната инсталация, когато чу тупване горе.

И после драскане.

Сал всъщност не беше сигурен как звучи драскането — може би грамаден рак от филм на ужасите, нещо четирикрако, което търчи, за да избяга от паяк. Кой знае? Но това беше думата, която му дойде на ума. Той продължи работата си. В същото време се чу още един глух удар, по-скоро трясък на падащи предмети и после гласове. Силни.

Сал се изправи и се приближи до отворения прозорец отзад. Гласовете, които се чуваха от апартамента точно под неговия, бяха горе-долу ясни.

— Не… Не… Ти си го направил. Ти си направил онова, което ми казваш, Върнън?

— Налагаше се. Моля те. Трябва да тръгваме.

— Ти ли… Върнън! Чуй се само какво говориш!

Алиша Морган, която живееше в апартамент 1Д, плачеше. Тя беше сред по-свестните наематели. Тиха, плащаше навреме. Плаха. В нея имаше нещо крехко. Гаджето ѝ ли беше при нея? Сал не я беше виждал с мъж. Той се запита за какво ли се карат. Алиша не приличаше на човек, който вдига скандали.

Крехка…

— Аз споделих разни неща с теб! — с треперещ глас каза мъжът — очевидно „Върнън“. — Лични неща! Никога не съм го правил с друг.

— Не и това! Не ми каза, че си правил това, че си наранявал хора!

— Има ли значение? — Гласът на мъжа не беше много по-тих от нейния. Звучеше странно. Но Сал чуваше гнева в него. — Всичко е за добра кауза.

— Върнън, господи… Разбира се, че има значение. Как си могъл…

— Мислех, че ще разбереш. — Сега гласът му беше напевен — и още по-заплашителен. — Ние си приличахме, ти и аз. Толкова много си приличахме. Или ти искаше да изглежда така.

— Познаваме се от месец, Върнън. Един месец. Останах да спя при теб само една нощ!

— Само толкова ли означавам за теб? — Разнесе се силен трясък. — Ти си една от тях! — изкрещя мъжът. — Ти си една от проклетите Безочливи! Не си по-добра от тях!

Безочливи? Сал се зачуди какво означава това. Не разбираше точно какво става, но започваше да се тревожи. Кавгата се разгорещяваше все повече.

Алиша се разрида неудържимо.

— Ти току-що ми каза, че си убил няколко души. И очакваш да избягам с теб?

По дяволите… Убил е някого? Сал извади мобилния си телефон.

Преди обаче да успее да набере 911, Алиша изпищя — звук, който беше прекъснат от сумтене. Чу се още един глух удар, сякаш тялото ѝ се строполи на пода.

— Не — каза тя. — Недей. Върнън, моля те, недей! Не ме наранявай!

Последва още един писък.

Сал скочи и грабна алуминиевата си бейзболна бухалка. Блъсна вратата и хукна нагоре по стълбите към апартамента на Алиша. Използва оригиналния ключ от връзката, отвори вратата и нахлу вътре. Валчестата дръжка се удари в стената толкова силно, че издълба дупка в мазилката.

Задъхан от спринта, Сал се втренчи с широко отворени очи.

— Господи!

Наемателката лежеше на пода. Над нея се беше надвесил огромен мъж. Метър осемдесет и пет или метър и деветдесет, кльощав, извратен на вид. Той я беше ударил в лицето, което кървеше и беше силно подпухнало. От очите ѝ се стичаха сълзи, докато тя хлипаше и безуспешно вдигаше ръце да се защити от онова, което той държеше — чук със заоблен край, надвиснал над главата ѝ, за да разбие черепа ѝ.

Нападателят се завъртя и погледна домоуправителя с обезумели, яростни очи.

— Кой си ти? Какво правиш тук?

— Тъпако, пусни чука! — извика Сал, размахвайки бухалката. Той беше тринайсет-четиринайсет килограма по-тежък от нападателя, макар и петнайсетина сантиметра по-нисък.

Високият мъж присви очи и погледна Алиша, а после отново домоуправителя. Изсъска гърлено, замахна и хвърли чука към Сал, който падна на колене, за да го избегне. Кльощавият тип грабна някаква раница, втурна се към отворения прозорец отзад, хвърли раницата и скочи след нея.

* * *

Полицаят вдигна тарана и Хелър отново показа реда на влизане в предната стая на Грифит, защитена с ключалка с код. Всички кимнаха. Сакс остави карабината „Хеклер и Кох“ и извади пистолета си.

Всеки полицай от тактическия отряд винаги сам си избираше оръжието. В затворено пространство Амелия се чувстваше по-удобно с пистолет.

Ченгето замахваше с тарана, когато тя вдигна ръка.

— Почакай.

Хелър се обърна.

— Мисля, че заподозреният е заредил някакъв капан. Това е в неговия стил. Използвай това. — Тя посочи брезентовата му торба. Хелър погледна надолу и кимна. Полицаят измъкна малкия верижен трион.

Амелия извади от джоба си зашеметяваща граната.

Разбивачът включи триона, изряза парче с размери шейсет сантиметра на метър и двайсет във вратата и го ритна. Сакс хвърли вътре зашеметяващата граната и след експлозията — дезориентираща, но не смъртоносна — Хелър и Амелия, които все още стояха навън, коленичиха и насочиха оръжията и фенерчетата си.

Огледаха стаята.

Вътре нямаше хора.

Но имаше заредени капани.

Хелър посочи тънка жица, прикрепена за валчестата дръжка на вратата. Ако бяха разбили вратата, жицата щеше да се разхлаби и да освободи кутия за мляко от един галон, срязана хоризонтално и пълна с бензин, който щеше да се излее върху нагорещена плоча, димяща върху работен тезгях до прозореца, плътно закрит с дебели щори.

Полицаите влязоха и разглобиха самоцелното устройство. След това провериха стаята и свързаната с нея баня.

Хелър се обади на Хауман по предавателя.

— Екип А. Жилището проверено. Няма вражески елементи. Екип Б, докладвай.

— Екип Б до водача на Екип А. Отзад няма вражески елементи. Ще проверим другите апартаменти. Край.

— Прието.

— Сакс — разнесе се в слушалката ѝ и Амелия се изненада, че чува спокойния глас на Райм. Не знаеше, че той се е включил на честотата на тактическия екип.

— Райм, той е избягал. Уплашил се е. Трябваше да задържим превантивно хлапака от „Занаятчийство за всеки“, за да не му позволим да говори. Сигурна съм, че той е предупредил Грифит.

— Това е естеството на демокрацията, Сакс. Не можеш да завържеш и да запушиш устата на всеки, който трябва да бъде завързан и със запушена уста.

— Тук има доста неща. Не е взел много багаж, когато е офейкал. Ще намерим нещо и ще го спипаме.

— Направи оглед, Сакс, и се върни скоро.

49.

Час по-късно Амелия беше на прага на апартамента на Върнън Грифит и се потеше в защитното облекло.

Тя четеше на глас от тетрадка.

Проблемът е самото общество. Хората искат да консумират и да консумират, но нямат представа какво означава това. Съсредоточаваме се върху събиране на предмети. С други думи, вечерята БИ ТРЯБВАЛО да е за това хората да се събират и да общуват в края на работния ден, а не да имаш най-добрата фурна, най-добрия миксер, най-добрия блендер, най-добрата кафемашина. Фокусираме се върху тези неща, а не върху нашите приятели!!! Не върху нашето семейство.

— Там ли си, Райм?

— Да. Това е високопарно бръщолевене. Като останалите послания, написани от Народния пазител.

— Това е целият му манифест. Заглавието е „Стоманената целувка“.

Колко поетично, помисли си Сакс.

Тя върна тетрадката в плика за веществени доказателства.

— Намерих много улики. Писмени. Лон проучва личните му данни. Грифит е продал фамилната си къща в Манхасет и засега не откриваме други жилища. Лон ще каже на хората си да проверят публичните архиви.

— Има ли пръстови отпечатъци на някой друг?

— Да. Предполагам, че са на жена. Или на дребен мъж. Но вероятно женски. Намерих дълги руси косми. Грифит, изглежда, се е изрусил, със сиви кичури. А какво показа алтернативният източник на светлина? Той е водил доста активен сексуален живот. Много заето момче.

Алтернативният източник на светлина разкриваше телесни течности, невидими за невъоръжено око.

— Значи има гадже.

— Но няма следи, че тя е живяла тук. Няма женски дрехи, козметика или тоалетни принадлежности.

— Той може би е при нея в момента — измърмори Райм. — Къде ли е тя? Веднага донеси тук отпечатъците, Сакс. Ще ги проверим в ИАСРО. Искам да направим пробив.

— Ще дойда след половин час… — Телефонът ѝ иззвъня. Амелия познаваше номера на диспечерската служба на Нюйоркската полиция. — Детектив Сакс.

— Амелия, обажда се Джен Котър. Исках да знаеш, че има обаждане на 911 за нападение в западната част на Среден Манхатън. Жертвата е ранена, но жива. Полицаите, пристигнали на мястото, казаха, че разпознала нападателя. Върнън Грифит.

— Коя е жертвата?

— Алиша Морган. Четиридесет и една годишна. Не знам точно каква е връзката между нея и извършителя, но те се познават.

— Тя там ли е или в болница?

— Доколкото знам, все още е там. Случило се е току-що.

— А извършителят?

— Избягал е.

— Кажи ми адреса.

— Западна тридесет и девета улица номер 432.

— Кажи на полицаите на мястото, че идвам. Искам да говоря с пострадалата. Ако я откарат в болница, кажи ми в коя.

— Добре.

Сакс съобщи на Райм за развитието на нещата и забърза към колата си. Петнайсетина минути по-късно тактическите екипи на Амелия и Хауман спряха на ъгъла на Осмо авеню и Трийсет и девета улица, пред пететажна жилищна сграда.

Малко вероятно беше Грифит да е наблизо, но тъй като очевидно беше психически лабилен, ако не и болен, можеше и да е останал след нападението. Ето защо дойдоха и въоръжени командоси.

Двама медици, един детектив и един униформен полицай стояха до слаба жена на четиридесетина години, сложена на носилка. Лицето ѝ беше превързано и окървавено. Очите ѝ бяха зачервени от плач и изражението ѝ можеше да бъде описано само като тъжно и озадачено.

— Алиша Морган? — попита Сакс.

Пострадалата кимна и потрепна от болка.

— Аз съм детектив Сакс. Как се чувствате?

Жената се втренчи в нея.

— Аз… Какво?

Амелия показа полицейската си значка.

— Как сте?

— Боли ме — прошепна Алиша. — Много ме боли. Вие ми се свят.

— Той я е ударил с юмрук, най-малко веднъж — каза единият медик, едър и мускулест афроамериканец. — Много силно. Вероятно има фрактура и мозъчно сътресение. Трябва ни рентгенова снимка. Ще я откараме в болницата веднага.

Докато той буташе количката с Алиша към линейката, Сакс попита:

— Откъде познавате Върнън Грифит?

— Срещахме се от време на време. Наистина ли е убил онези хора?

Алиша се разплака тихо.

— Той щеше да убие и мен.

— Знаете ли защо?

Алиша започна да клати глава и после изохка от болка.

— Дойде ненадейно и искаше да замина с него. Каза ми, че той е човекът, за когото говорят по новините. Убил мъжа на ескалатора и изгорил онзи другия в експлозията на газ! Отначало помислих, че се шегува. Но Върнън говореше сериозно. Сякаш за мен не би трябвало да има значение, че той е убиец. — Тя затвори очи и потрепери, а после внимателно избърса сълзите си. — Когато отказах и заявих, че няма да тръгна с него, превъртя. Започна да ме бие и после извади чук. Искаше да ме убие с него! Сал се появи точно навреме. Носеше бейзболна бухалка. Той спаси живота ми.

Амелия забеляза няколко белега на шията ѝ и че ръката ѝ е леко изкривена, сякаш от лошо счупване. Може би я бяха нападали преди години. Домашно насилие?

— Върнън притежава ли кола? Има ли достъп до кола? — На името на Грифит нямаше регистриран автомобил в щата Ню Йорк.

— Не. Той използва предимно таксита — отговори Алиша и отново избърса сълзите си.

— Имате ли представа къде може да е отишъл?

Широко отворените ѝ очи се втренчиха в Сакс.

— Той беше толкова мил с мен. Толкова нежен. — По лицето ѝ пак се затъркаляха сълзи. — Аз…

— Алиша, съжалявам, но се нуждая от информацията, която можеш да ни дадеш. Къде може да е отишъл?

— Знам, че е имал къща на Лонг Айлънд. Мисля, че в Манхасет. Но я е продал. Не е споменавал за друго жилище. Не, не знам къде би отишъл.

Те стигнаха до линейката.

— Детектив, по-добре да я качваме — каза медикът.

— В коя болница ще я закарате?

— В „Белвю“.

Сакс извади визитната си картичка, огради в кръг телефонния си номер, добави номера и адреса на Райм и я даде на Алиша.

— Когато се почувствате по-добре, искаме пак да говорим с вас.

— Добре — промълви Алиша и си пое дълбоко дъх. — Разбира се.

Вратите на линейката се затвориха и минута по-късно колата потегли и включи сирената.

Амелия се приближи до Бо Хауман и докладва какво е научила. Не беше много. Той на свой ред ѝ каза, че извършителят не е бил забелязан.

— Имал е петнайсет минути преднина. Колко далеч може да отидеш за толкова време в големия град?

— Доста далеч, по дяволите — измърмори Сакс.

Тя отиде и при домоуправителя Сал да го разпита. Той седеше на стъпалата пред блока. Беше хубав мъж от италиански произход, с гъста черна коса, солидни мускули и гладко избръснат. Репортери правеха снимки и го караха да вдигне бейзболната бухалка, с която беше прогонил убиеца. Амелия си представи заглавията във вестниците: „Герой с бухалка печели победа“.

50.

Райм наблюдаваше как Амелия Сакс кара с количка веществените доказателства от апартамента на Върнън Грифит. Предстоеше ѝ да претърси жилището на Алиша Морган и склада, където Грифит беше убил съседа си Едуин Бойл, но Линкълн искаше да започне да работи по уликите от може би най-плодоносното местопрестъпление, което вероятно щеше да доведе до местонахождението му — апартамента му в Челси.

Амелия се приближи до дъските с уликите, нахлузи сини ръкавици и започна да организира това, които тя и другите криминалисти бяха събрали.

Джулиет Арчър също беше там, но Мел Купър го нямаше.

— Мел ще дойде след няколко часа — каза Райм. — ФБР го повика да провери нещо, свързано с терористи. Ние обаче можем да започнем. Нещо друго за Алиша?

— Скоро ще я изпишат. Фрактура на скулата, разклатен зъб, мозъчно сътресение. Разтърсена е, но е готова да говори.

Обикновено става така, когато гаджето ти се опитва да те пребие до смърт с чук.

Линкълн огледа нещата, събрани в апартамента на Грифит. За разлика от предишните местопрестъпления тук имаше истинско съкровище.

— Но първо документацията — каза Райм. — Извадихте ли късмет с недвижими имоти, редовни билети за някъде, самолетни или влакови?

Сакс отговори, че засега не са открили нищо.

— Прегледах банковата и финансовата информация. Алиша каза, че той продал къщата на Лонг Айлънд, но никъде няма данни да си е купил друг имот. Банките, компаниите за кредитни карти, застрахователните компании, данъчните служби — всичките са изпращали извлечения и писма до пощенска кутия в Манхатън. Грифит имал бизнес — продавал изработени от него миниатюри и мебели за кукленски къщи. Обаче въртял търговията от апартамента си, не от офис или работилница.

Арчър забеляза късче хартия в прозрачно найлоново пликче.

— Това може да е друга потенциална жертва. В Скарсдейл.

Луксозното предградие северно от Ню Йорк несъмнено беше пълно с модерни продукти, снабдени с контролери „Дейта Уайз 5000“, собственост на богати консуматори, каквито Върнън Грифит мразеше.

— Бойлер „Хендерсън Комфърт-Зон Делукс“ — прочете Джулиет от бележката.

Райм прегледа списъка на продуктите с вградени контролери „Дейта Уайз“. Да, бойлерът беше един от тях.

— Кой живее там?

— Не пише в бележката. На този етап разполагаме само с адреса. Грифит беше идентифициран, затова се съмнявам, че ще предприеме ново нападение, но от друга страна, той е фанатик. Затова кой знае? — Райм помоли Амелия да се обади в Уестчестър Каунти да изпратят полицаи да обсадят къщата. — И разбери кой живее там, Сакс.

Тя провери в базата данни на агенция МПС и след минута имаше отговора. Уилям Мейър, управител на хедж фонд. Той беше приятел на губернатора и имаше няколко статии за него, в които се намекваше за политическите му амбиции.

— Бойлер, така ли? — попита Арчър. — Какво мислите, че ще направи? Ще нагрее водата и ще ощави някого до смърт под душа? Тод Уилямс беше написал в блога си нещо подобно, спомняте ли си? Или може би ще увеличи налягането и ще затвори клапан и когато някой отиде да види какво не е наред, ще го взриви? Стотици литри нагрята до двеста градуса вода? Боже!

Тя приближи инвалидната си количка и огледа шестте найлонови пликчета с миниатюри. Мебели, бебешки колички, часовник, викторианска къща. Бяха направени много добре.

Райм също ги разгледа.

— Много го бива. Да видим дали е взимал уроци някъде.

Сакс, изглежда, също се беше сетила за това.

— Поръчах на колегите от Главното управление да проверят задълбочено биографията на Грифит. Може да открият някоя работилница, в която е ходил, или училище, в което е учил наскоро. — Амелия изведнъж се намръщи и взе една малка играчка. — В това има нещо познато. Какво е?

Линкълн присви очи и се втренчи в играчката.

— Прилича на заряден сандък, който артилеристите теглят с оръдието. Там държат боеприпасите.

Сакс се вгледа по-внимателно. Райм не добави нищо повече. Остави я да разсъждава самостоятелно. Той забеляза, че Джулиет също се въздържа от въпроси за нишката на мисълта на Амелия.

— Свързан е с един случай — каза накрая Сакс, без да откъсва очи от зарядния сандък. — От последните два месеца.

— Но не с Неизвестния заподозрян 40?

— Не. — Мисълта закръжа за миг и отлетя. Амелия въздъхна отчаяно. — Може да е бил някой от моите или на друг от Главното управление, материалите по чието разследване съм видяла. Ще проверя. — Тя извади изящното творение от найлоновото пликче и го постави върху лист за анализ. Направи му снимка с телефона си и я изпрати. — Ще накарам някого в лабораторията в Куинс да прегледа списъците с уликите, събрани през последните няколко месеца, и да види дали ще изникне нещо. Да се надяваме, че с това ще се справят по-добре, отколкото с изгубените салфетки от „Уайт Касъл“. Сакс прибра играчката в пликчето. — Добре, вие двамата продължавайте тук. Аз ще отида в дома на Алиша. И в склада, където Грифит е убил Бойл. Ще направя оглед.

Амелия излезе и след малко в Сентръл Парк Уест отекна мощният рев на двигателя на форда ѝ. Разтресе дебелите стъкла на единия от големите прозорци в дневната. Един сокол вдигна глава от гнездото си на перваза на прозореца, явно ядосан от звука, който обезпокои малките му.

Райм отново насочи вниманието си към миниатюрите и си помисли: защо талантлив човек, който изработва такива красиви неща и притежава такива умения, става убиец?

Арчър, която беше близо до него, също гледаше произведенията на Върнън Грифит.

— Толкова много работа. Толкова взискателност. — Тя замълча за момент и се вгледа в мъничък стол, а после разсеяно каза: — Аз плетях.

Линкълн не беше сигурен как да реагира на това.

— Пуловери ли, такива неща? — попита той.

— Няколко, но повечето художествени произведения, за украса на стени. Като гоблени.

Райм погледна към снимките от апартамента на Грифит.

— Пейзажи ли?

— Не, абстрактно изкуство — отговори Джулиет.

Линкълн забеляза смекчаване на лицевите ѝ мускули. Копнеж, тъга. Помъчи се да измисли какво да каже и накрая рече:

— Може да правиш снимки. Сега и без това всичко е дигитално. Само натискаш копчета. Или ги командваш гласово. Половината млади хора водят заседнал живот като нас.

— Фотография. Това е идея. Може да опитам.

Минута по-късно Райм добави:

— Но няма да го направиш.

— Не — усмихна се Арчър. — Както например, ако трябва да се откажа от пиенето, няма да премина на безалкохолно вино или бира. Ще пия чай и сок от боровинки. Всичко или нищо. Но ще бъде най-хубавият чай или сок от боровинки, който мога да намеря. — Тя замълча и сетне попита: — Понякога обхваща ли те нетърпение?

Линкълн се засмя, сякаш искаше да каже: Не е ли очевидно?

— Кажи ми как е? — попита Джулиет. — Не се движиш, затова тялото ти не се освобождава от напрежението и то прониква в съзнанието ти.

— Точно така е.

— И какво правиш?

— Занимавам се с нещо. Поддържам съзнанието си да работи. — Той наклони глава към нея. — Ето например ти решаваш гатанки.

Арчър въздъхна дълбоко и по лицето ѝ премина болка и после паника.

— Не знам дали ще мога да се справя, Линкълн. Наистина не знам. — Гласът ѝ потрепери.

Райм се запита дали ще се разплаче. Предполагаше, че не е от ревливите, но знаеше също, че състоянието, пред което беше изправена, тласка към невъобразими неща. На него му трябваха години, за да изгради здрава защита около сърцето си.

Нова в играта…

Той завъртя инвалидната си количка с лице към нея.

— Да, можеш. Щях да ти кажа, ако това не беше в характера ти. Вече ме познаваш. Не разкрасявам нещата. Не лъжа. Можеш да се справиш.

Джулиет затвори очи и отново си пое дълбоко дъх. И след това пак го погледна. Изумителните ѝ сини очи се втренчиха в неговите, които бяха много по-тъмни.

— Вярвам ти.

— Би трябвало. Ти си моя стажантка, забрави ли? А сега да се залавяме за работа — каза Райм.

Моментът отмина и двамата започнаха да описват уликите, които Сакс беше намерила в апартамента на Грифит: косми, четка за зъби (за ДНК), написани на ръка бележки, тетрадки, дрехи, разпечатки за хакерството и технически детайли за неправомерно проникване в защитени мрежи. Имаше дори снимки на рибки в аквариум (Амелия беше пресяла пясъка на дъното за заровени улики, тъй като често се използваше за скривалище, но не беше открила нищо). Много предмети бяха свързани с професията на Грифит, изработване и продаване на миниатюри — различни дървени и метални материали, мънички панти, колелца, бои, лакове, грънчарски изделия, купища инструменти. Ако стояха на лавиците на „Хоум Депо“ или „Занаятчийство за всеки“, те щяха да изглеждат безобидни, но тук остриетата и чуковете придобиваха зловещ вид.

Стоманената целувка…

Тъй като документацията не предлагаше никакви следи към местонахождението на Грифит, Райм и Арчър се съсредоточиха върху уликите от апартамента му и местопрестъплението, където беше убит Едуин Бойл, близо до печатарската фирма, в която беше работил, за да видят дали нещо ще им подскаже къде е бил преди това, защото това можеше да се окаже мястото, където е в момента.

Но след половин час „прашна работа“, както Арчър очарователно нарече усилията им, имайки предвид Едмон Локар, тя отмести инвалидната си количка назад от пликовете, торбичките и снимките и погледна манифеста в тетрадката на Грифит. След това се загледа през прозореца и накрая отново се обърна към Райм.

— Знаеш ли, Линкълн, донякъде не го вярвам.

— Кое?

— Защо Грифит прави всичко това. Той е против консуматорството, но също е консуматор. Купил е всичките тези инструменти и материали за работата си. Купува си храна. Поръчва си специални обувки за големите си крака. Извлича полза от консуматорството. И си изкарва прехраната, като продава разни неща. Това също е консуматорство. — Арчър обърна лице към Райм. Красивите ѝ очи блестяха. — Хайде да изпробваме един експеримент.

Линкълн погледна пликчетата с уликите.

— Не, нямам предвид физически експеримент, а хипотетичен. Да речем, че по случая няма никакви улики. Изключение от Принципа на Локар. Представи си случай, в който няма нито една микроследа. Нещо като убийство на Луната. Ние сме на Земята и не разполагаме с абсолютно никакви улики. Знаем, че жертвата е била убита там горе. Има заподозрени. Но това е всичко. Няма следи, няма веществени доказателства. Какво правим? Единственият подход е да си зададем въпроса защо извършителят е убил жертвата.

Райм се усмихна. Предварителното ѝ условие беше абсурдно, загуба на време, но ентусиазмът ѝ беше обаятелен.

— Продължавай.

— Ако това беше епидемиологично изследване и ти и аз търсехме неидентифицирана бактерия, която убива някои хора, но други — не, щяхме да се попитаме защо. Дали защото са били в някоя чужда страна и са се заразили? Дали защото в организма на жертвите има нещо, което ги прави податливи на заболяването? Вършили ли са нещо, което ги е изложило на бактерията? Затова нека се вгледаме в жертвите на Върнън. Не вярвам в теорията, че те са взети на прицел, защото са били богати консуматори и са купували скъпи готварски печки или микровълнови фурни. Какво друго е общото между тях? Причината да ги убие може да ни доведе до причината откъде Върнън знае за тях и как ги е срещнал… и къде е в момента. Следваш ли мисълта ми?

Криминалистът в него се съпротивляваше, но Линкълн Райм трябваше да признае, че логиката ѝ го заинтригува.

— Добре. Ще се включа в играта.

51.

— Кои са били хората, които Грифит беше взел на прицел? — каза Джулиет Арчър. — Освен майката на Амелия и шофьорите на автомобилите, върху които пое контрол, за да ни попречи да го заловим. Жертвите. Грег Фромър, Ейб Бенкоф, Джо Хеди. И евентуалната жертва в Скарсдейл, управителят на хедж фонд, Уилям Мейър.

— Е, какво за тях? — Райм съдействаше с удоволствие, но беше принуден да добави лъжица дяволска провокативност в яхнията.

— И така… — Арчър придвижи инвалидната си количка пред дъските с уликите. — Фромър е бил продавач в магазин и доброволец в приют за бездомни, наред с другите благотворителни дейности. Бенкоф е бил директор на счетоводството в рекламна агенция в Ню Йорк. Хеди е дърводелец в бродуейски театър. Мейър работи в сферата на финансите. Никой от тях, изглежда, не познава другите. И не живеят близо един до друг. — Тя поклати глава. — Няма връзка.

— Това не е достатъчно — тихо каза Райм. — Трябва да се разровиш по-надълбоко.

— Какво имаш предвид?

— Ти гледаш на повърхността. Представи си, че хората, които спомена, са улики… Не, не — сгълча я Линкълн, като я видя, че се намръщи. — Сега ти играй по моите правила. — Хората не са хора, а улики. На повърхността едната е сив метал, другата — кафяво дърво, третата — влакно от дреха, четвъртата — частица от лист. Какво е общото между тях?

Арчър се замисли и отвърна:

— Нищо.

— Точно така. Но щом имаме улики, продължаваме да ровим. Какъв метал, какъв вид дърво, какво влакно, от какво растение е листът? Откъде са дошли, какъв е контекстът? Комбинираш ги и получаваш тапициран градински стол, изоставен под дърво джакаранда. Различията изведнъж съвпадат и се подреждат. Ти искаш да анализираш жертвите, Арчър. Добре, но трябва да подходим към търсенето ти по същия начин. Детайли! Какви са детайлите? Знаеш настоящата професия на хората. Ами миналото им? Виж необработените данни, които е събрала Амелия. Написаното на дъските е само обобщение. Адреси, професии, всичко, което изглежда свързано със случаите.

Джулиет отвори на екрана записките на Сакс и започна да ги чете.

— Мога да попълня информацията за миналото на Грег Фромър — каза Райм. — Той е бил директор по продажбите в „Системи Патерсън“ в Ню Джърси.

— С какво се занимават в „Патерсън“?

Линкълн си спомни какво му беше казал адвокатът.

— Горивни помпи. Един от големите доставчици.

— Добре, отбелязах. Ами Ейб Бенкоф?

— Амелия ми каза — с рекламна дейност. Клиенти са му били фирми за хранителни продукти, авиолинии. Не си спомням всичките.

Арчър прочете от записките на Сакс.

— Бил е на петдесет и осем години, директор на счетоводството. Доста високопоставен. Клиенти са били „Юнивърсъл Фудс“, „Ю Ес Ауто“, „Североизточни авиолинии“, „Компютри Агрегат“. Жител на Ню Йорк, живял е тук през целия си живот. В Манхатън.

— Ами Хеди, дърводелецът? — попита Райм.

— Израснал в Мичиган и работил в Детройт на поточна линия. Преместил се лук, за да бъде по-близо до децата и внуците си. Пенсионирането не му харесало, затова се включил в профсъюза и си намерил работа в театъра. — Джулиет отмести очи от компютърния екран. — Мейър е управител на хедж фонд. Работи в Кънектикът. Живее в Скарсдейл. Богат е. Не мога да открия нищо за клиентите му.

— Съпругата — каза Линкълн.

— Какво?

— Защо приемаме, че той е мишената? Женен ли е?

Арчър потърси информацията.

— Валъри Мейър. Тя е съдебен адвокат на Уолстрийт.

— Кои са клиентите ѝ?

— Няма имена. Но представлява застрахователни компании.

Райм се вгледа в екрана и се усмихна.

— Ще трябва да почакаме, докато проучим по-задълбочено Валъри и клиентите ѝ. Но между останалите определено има нещо общо.

Джулиет прегледа уликите и записките на Сакс.

— Автомобилите.

— Именно! „Ю Ес Ауто“ са били клиенти на Бенкоф. Обзалагам се, че Хеди е работил за тях. „Ю Ес Ауто“ използват ли горивни помпи „Патерсън“?

Арчър извърши търсенето с помощта на гласови команди. Гугъл чинно докладва, че компанията „Патерсън“ е главният снабдител на „Ю Ес Ауто“… допреди пет години.

— Горе-долу по същото време, когато Фромър е напуснал компанията — промълви Райм.

— Ами Валъри Мейър? — попита Джулиет.

Линкълн се обърна към микрофона близо до главата си.

— Обади се на Евърс Уитмор.

Телефонът реагира веднага и след позвънявания отговори секретарка.

— Евърс Уитмор, моля. Веднага. Спешно е.

— Господин Уитмор е…

— Кажете му, че се обажда Линкълн Райм.

— Той всъщност…

— Линкълн е малкото ми име, а Райм — фамилното. И както казах, спешно е.

Мълчание и после:

— Един момент.

След малко се чу гласът на адвоката:

— Господин Райм. Как сте? Как…

— Нямам време. Разказвахте ми за едно дело за телесни повреди и морални щети, в което била замесена автомобилна компания. Във вътрешна докладна записка пишело, че ще бъде много по-евтино да изплатят обезщетения за неправомерно причинена смърт, отколкото да се отстрани някакъв опасен дефект в автомобила. „Ю Ес Ауто“ ли беше компанията? Не мога да си спомня.

— Да, тя беше.

— Валъри Мейър, съдебен адвокат от Ню Йорк. Тя ли беше адвокат на компанията?

— Не.

По дяволите. Дотук с теорията на Райм.

— Тя представляваше застрахователя, който покриваше щетите на „Ю Ес Ауто“ срещу съдебни дела за отговорност — добави Уитмор.

— „Системи Патерсън“ бяха ли замесени?

— „Патерсън“? Имате предвид фирмата, за която е работел господин Фромър? Не знам. Почакайте малко.

Настъпи мълчание и после адвокатът се върна на линията.

— Да, главното съдебно дело е било срещу „Ю Ес Ауто“, но „Системи Патерсън“ също са били ответници. Съдили са ги за това, че и производителят на автомобила, и доставчикът на частите са знаели за дефект в горивната помпа и са решили да не я сменят с по-безопасна.

— Господин Уитмор, Евърс, нуждая се от всичко, което можете да ми изпратите за делото.

Мълчание.

— Това е малко проблематично, господин Райм. Първо, аз не съм работил по делото, затова нямам материали от източника. И второ, вие нямате място, нито време да прочетете всичко. Има стотици дела, които се въртят около дефекта, и са продължили години. Сигурно има десетина милиона документа. Вероятно повече. Мога ли да попитам защо…

— Смятаме, че убиецът — онзи, който използва контролери „Дейта Уайз“ като оръжия — е набелязвал хора, които имат връзка с „Ю Ес Ауто“.

— Господи! Да, разбирам. Бил е ранен в катастрофа заради дефекта в горивната система?

— Той е на свобода и се надявах, че в материалите по делото ще има нещо, което ще ни подскаже къде е отишъл.

— Ще ви кажа какво мога да направя, господин Райм. Ще помоля помощничката си да ви изпрати всичко, което намеря в правната преса, и ще събера колкото мога публично заведени искове и документи. А вие проверете репортажите във вестниците. Историята, естествено, беше широко отразена и предизвика силна обществена реакция.

— Трябват ми веднага.

— Ще побързам, господин Райм.

52.

Райм и Арчър бяха в интернет и бързо четяха информацията по делото срещу „Ю Ес Ауто“.

Уитмор беше прав. В Гугъл имаше повече от дванайсет милиона попадения.

Половин час по-късно започнаха да пристигат имейлите от адвоката. Линкълн и Джулиет отделиха съдебните искове и придружаващите ги документи и започнаха да ги четат, както и репортажите за делото в пресата. Както беше споменал адвокатът, имаше десетки ищци, ранени в катастрофи, и роднини на загинали, чиито автомобили бяха погълнати от пламъци заради дефектната горивна система. Освен това катастрофите бяха нароили повече от сто съдебни дела за загуби, свързани с бизнеса, от производителите на автомобилите и на частите. Сред някак зловещите сензационни статии на медиите и хладните, клинични съдебни документи имаше потресаващи разкази за разбития живот на много хора. Райм прочете свидетелски показания за непоносима божа от изгаряния и сблъсъци след спукване на бензинови помпи и прегледа снимки от катастрофи на обгорели и разкъсани тела, както и на десетки ранени ищци. Някои бяха болнични фотографии на изгарянията и нараняванията им. Други показваха пострадалите как стоически влизат и излизат от съдебни зали. Линкълн ги прегледа внимателно, търсейки името на Грифит или някой, който отговаря на описанието му, в случай че е бил жертва или роднина на жертва.

— Споменава ли се някъде Грифит? — попита той. — Още не съм попаднал на нищо.

— Не — отговори Арчър. — Но съм прочела само петдесет страници от сто хиляди.

— Аз търся името, но още не се е появило.

— Търсенето работи в един документ, но не знам как да търся в онези, които не са отворени.

— Може би Родни има програма. — Преди обаче Линкълн да му се обади, на вратата се позвъни. Райм погледна монитора. Пред външната врата стоеше жена с неугледно измачкано сако и джинси. Имаше превръзка на лицето.

— Да? — попита той.

— Линкълн Райм ли е? От полицията?

Райм нямаше табелка с името на вратата. Защо да улеснява враговете си? Той не си направи труда да поправи жената.

— Коя сте вие?

— Алиша Морган. Една полицайка, Амелия Сакс, ме помоли да дойда и да дам показания. За Върнън Грифит?

Отлично.

— Добре. Влезте.

Той подаде команда на вратата да се отключи и минута по-късно чу приближаващи се стъпки, които след малко спряха.

— Ехо?

— Тук сме. Вляво.

Жената влезе в дневната и се закова на място, когато видя двама души в инвалидни колички с всевъзможни технически приспособления… и научно оборудване на стойност колкото една университетска изследователска лаборатория. Тя беше дребна, привлекателна и имаше къса руса коса. Слънчеви очила закриваха отчасти раната, която надничаше изпод дебелите превръзки. Жената махна очилата и Райм се вгледа в нараненото ѝ лице.

— Аз съм Линкълн Райм. Това е Джулиет Арчър.

— Здравейте.

— Благодаря, че дойдохте — каза Арчър.

Линкълн пак отмести поглед към компютъра, където имаше няколко статии за делата срещу „Ю Ес Ауто“ и доставчика на горивната помпа, и продължи да ги преглежда.

— Как сте? — попита Арчър, оглеждайки лицето на жената.

— Раните ми не са много сериозни. — Алиша Морган насочи вниманието си към стаята, очевидно любопитна за двойката в инвалидни колички.

Райм спря документите на монитора и се обърна към нея.

— Срещахте ли се с Върнън?

Тя пусна чантата си на пода и седна на ратановия стол, като трепна от болка. Видът ѝ беше стъписан.

— Да, може да се нарекат срещи. Запознахме се преди месец и нещо. Той не беше претенциозен. Беше тих и понякога ставаше малко странен. Но се държеше мило с мен. Сякаш мислеше, че никоя жена няма да излезе с него. Върнън изглежда странно, но нямах представа, че е опасен. Или че може да убие онези хора — прошепна Алиша с широко отворени очи. — Полицай Сакс ми каза какво е направил. Не можах да повярвам. Той е толкова талантлив. Прави миниатюри. Но… — Тя повдигна рамене и после трепна. Потърси в джоба си, извади шишенце с лекарство и изтръска две хапчета. — Имате ли… помощник? — попита Алиша, явно чувствайки се неудобно. — Може ли чаша вода?

Преди Райм да отговори, Арчър каза:

— Помощникът не е тук в момента, но ей там има бутилка минерална вода. Не е отворена. — Тя кимна към лавицата.

— Благодаря. — Алиша стана и глътна болкоуспокояващите. Върна се до стола, но остана права. Взе чантата си и пъхна вътре шишенцето.

— Какво се случи в апартамента ви по-рано днес? — попита Линкълн.

— Върнън дойде неочаквано. Искаше да замина с него и призна какво е направил. Наистина мислеше, че ще го разбера — ужасено промълви тя. — Мислеше, че ще го подкрепя.

— Извадили сте късмет, че е имало някого наблизо — каза Райм. — Мисля, че е бил домоуправителят.

Колкото и спокойно да говореше, мислите му препускаха трескаво в главата. Мъчеше се да измисли стратегия, която да позволи на него и на Арчър да останат живи през следващите няколко минути.

Защото беше видял снимката на жената, на която се усмихваше в момента, в един от репортажите в пресата за делото срещу „Ю Ес Ауто“. Райм намери страницата и я погледна. Снимката показваше жена с черна рокля, която излизаше от съд в Лонг Айлънд. Той не я позна, докато тя стоеше пред външната врата, иначе нямаше да ѝ отвори. Когато Алиша попита дали има някой, който да ѝ донесе вода, Линкълн се готвеше да каже, че помощникът му е в задната стая с друг полицай, но Арчър провали замисъла му.

Алиша Морган беше съдила „Ю Ес Ауто“ и „Системи Патерсън“ за смъртта на съпруга си и за своите наранявания, изгаряния и дълбоки разкъсвания, когато горивната система на автомобила, шофиран от мъжа ѝ, се беше запалила и бяха катастрофирали. Райм видя белези над високата яка на блузата ѝ.

Линкълн вече имаше ясна представа какво се е случило. Алиша беше наела Върнън Грифит да убие онези, замесени в производството, маркетинга и продажбата на дефектната кола, и Валъри Мейър, адвокатката им. Или вместо заплащане Алиша беше прелъстила Грифит, за да ги убие вместо нея. Огледът на Сакс в апартамента му беше разкрил значителна сексуална активност. Грифит и Алиша се бяха изненадали, когато Райм и екипът му ги идентифицираха, и бяха измислили нов ендшпил — бяха организирали „нападение“ пред свидетел, домоуправителя на сградата, с добавка разбита скула.

И каква беше причината за това?

Преди всичко, да премахнат всякакви подозрения, че Алиша е замесена.

Но тогава защо беше дошла тук?

А, разбира се. Алиша имаше свой план. Тя щеше да открадне доказателствата, които можеше да я уличат, а после да убие Райм и всеки друг в къщата и да подхвърли други улики, които щяха да уличат Върнън в убийствата. След това щеше да се срещне с него и да го убие.

И доволна, че е отмъстила на автомобилната компания, Алиша Морган щеше да бъде свободна.

Линкълн предполагаше, че в чантата ѝ има пистолет. Сега обаче, след като бе видяла, че жертвите ѝ са инвалиди, тя вероятно щеше да използва някой от инструментите на Грифит, за да убие Райм и Арчър.

Мел Купър щеше да дойде едва след няколко часа. Сакс също. Том щеше да се върне вероятно след два часа и нещо. Алиша разполагаше с много време за убийствата.

И все пак Райм трябваше да опита. Той погледна часовника.

— Амелия… детектив Сакс… ще се върне всеки момент. Тя е много по-добра в разпитите от мен.

Алиша показа съвсем слаба реакция. Разбира се, вероятно преди малко беше говорила със Сакс и знаеше, че полицайката няма да дойде скоро.

Райм погледна покрай нея и каза на Джулиет Арчър:

— Изглеждаш уморена.

— Така ли?

— Мисля, че трябва да отидеш в другата стая и да се опиташ да поспиш. — Райм погледна Алиша. — Състоянието на госпожица Арчър е по-сериозно от моето. Не искам тя да се преуморява.

Арчър леко кимна и придвижи пръст по тъчпада. Инвалидната количка се обърна.

— Мисля, че ще го направя, ако не възразяваш.

Тя се отправи към изхода.

Алиша обаче препречи пътя ѝ. Количката спря.

— Какво… какво правите? — попита Джулиет.

Алиша погледна Арчър така, сякаш беше досадна муха, сграбчи я за яката, издърпа я от количката и я пусна да се свлече на пода. Главата на Арчър се удари в дъските.

— Не! — извика Райм.

— Трябва да бъда изправена! — отчаяно заяви Джулиет. — Състоянието ми…

В отговор Алиша я ритна в главата.

На пода потече кръв. Арчър лежеше неподвижно, със затворени очи. Линкълн не можеше да разбере дали тя диша или не.

Алиша отвори чантата си, извади сини латексови ръкавици, пристъпи напред и изтръгна тъчпада от количката на Райм, а след това се приближи до плъзгащите се врати на дневната, затвори ги и ги заключи.

Бръкна в чантата си и извади макетен нож, който разбира се, беше на Върнън. Измъкна го от пластмасовото му пликче, насочи острието към Райм и тръгна към инвалидната му количка.

53.

— Знам за теб, Алиша. Направихме връзката между жертвите на Грифит и съдебното дело срещу „Ю Ес Ауто“. Видях снимката ти в една от статиите.

Думите му я накараха да спре. Тя наклони глава настрани и се замисли за последиците.

— Веднага се досетих, че ти и Грифит сте инсценирали нападението в твоя апартамент — продължи Райм. — Ти си се погрижила домоуправителят да чуе караницата ви и да дойде да те спаси. Щом те видях навън, натиснах специален телефонен код. Бързо избиране за спешни случаи.

Алиша погледна към компютъра и започна да трака по клавиатурата, докато намери списъка с обажданията. Нямаше изходящи обаждания през последните десетина минути, а най-скорошното повикване не беше до 911 или диспечера на полицията, а до адвокатската кантора на Уитмор. Тя набра повторно номера, чу по високоговорителя безпристрастния глас на секретарката: „Адвокатска кантора“ и затвори.

Чертите на лицето ѝ се отпуснаха. Вероятно стигна до заключението, че Райм е направил връзката току-що и че никой друг не знае истината. Огледа стаята. Линкълн забеляза, че тя изглежда добре за годините си. Светли очи, лунички. Само няколко бръчки. Русата ѝ коса, изпъстрена със сиви кичури, беше гъста и буйна. Белезите се виждаха ясно, но не помрачаваха привлекателността ѝ. Върнън явно е бил мек пластилин в ръцете ѝ.

— Къде са доказателствата, които сте събрали в апартамента на Върнън?

Алиша се опасяваше, че Райм е събрал статии за съдебното дело срещу „Ю Ес Ауто“ или че има други доказателства за истинския мотив, които водят към нея.

— Ще ни убиеш.

Тя се намръщи.

— Разбира се. Но обещавам, че ще оставя живи всички други. Приятелката ти Амелия. Върнън беше обсебен от нея. Едва ли не ревнувах. Нищо няма да ѝ се случи. Както и на майка ѝ. И на другите от екипа ти. Но ти си мъртъв. Очевидно. И тя. Двамата.

— Онова, което искаш, не е толкова лесно. Част от уликите се обработват в лабораторията по криминалистика в Куинс и…

— Другата ми възможност за избор е да изгоря къщата. Това обаче ще привлече много внимание и може да пропусна някои неща. Затова казвай.

Райм мълчеше.

Алиша огледа дневната — шкафовете, кашоните с книжа и найлоновите пликчета, лавиците и инструментите. Приближи се до единия шкаф, отвори го и надникна вътре. Затвори го и отвори друг. След това огледа големите бели дъски с уликите и прерови кашоните с найлонови и хартиени пликове с улики. Разгъна чувал за боклук, тъмнозелен като чувал за трупове от Института по съдебна медицина, и хвърли вътре няколко тетрадки и изрезки от вестници.

Тя продължи да събира доказателства, в които предполагаше, че се споменава за нея и за съдебното дело, а после извади хартиен плик от чантата си и внимателно започна да изважда съдържанието. Космите на Грифит, разбира се, точно както предполагаше Райм. Късчета хартия, където несъмнено бяха неговите пръстови отпечатъци. И после — наистина беше обмислила внимателно всичко — негова обувка. Не я остави, а притисна няколко пъти подметката на пода близо до инвалидната количка на Райм, за да остави отпечатъци.

— Случилото се с теб и съпруга ти е ужасно — каза той. — Но нищо от това няма да го поправи.

— Анализът разход-полза — изсъска Алиша. — Възприемам го като анализ „На кого е по-евтино да го начукаме“.

Тя се наведе, за да притисне подметката на обувката на Върнън към пода и блузата ѝ се разтвори. Линкълн ясно видя набръчканата и зачервена кожа на гърдите ѝ.

— В статията пише, че си спечелила делото.

Райм забеляза, че няколко от пликчетата са се разтворили, когато Алиша ги беше хвърлила в чувала за боклук. Макар и изправен пред смъртта, той се ядоса от замърсяването на уликите.

— Не спечелих. Подписах извънсъдебно споразумение. Преди докладната записка да излезе на бял свят. Майкъл, съпругът ми, беше пил, преди да стане катастрофата. Това нямаше нищо общо със скъсването на маркуча на горивната помпа. Алкохолът обаче щеше да работи срещу нас на съдебния процес и имаше доказателства, че той е влошил моите наранявания. Майкъл счупи ръката ми, докато ме дърпаше от горящата кола, преди да умре. Адвокатът ми каза, че те ще извъртят срещу мен това… и пиенето. Съдебните заседатели можеше да решат да не ми дадат нищо. Затова се съгласих на споразумение. Но никога не е било за пари. Ставаше въпрос за две фирми, които убиха съпруга ми, обезобразиха мен и не бяха изправени пред правосъдието. Никой не беше обвинен. Компанията плати много пари на ищците, но същата вечер изпълнителните директори се прибраха у дома при семействата си. Моят съпруг не си дойде вкъщи. И други съпрузи, съпруги и деца не се върнаха в домовете си.

— Грег Фромър е напуснал компанията и се е занимавал с благотворителна дейност — отбеляза Райм. — Той е бил виновен за случилото се с горивните помпи.

Изречението се отрони бавно от устата му и Алиша му хвърли поглед, който говореше: „О, моля те“.

— Народният пазител — добави той. — Всичко това бяха глупости, нали?

Тя кимна.

— Върнън не е най-привлекателният мъж на света. Не беше трудно да го убедя да направи каквото искам. Хората, отговорни за смъртта на Майкъл, трябваше да умрат по същия начин като него и другите. От продукти. От алчност. Върнън с удоволствие се съгласи да го направи и решихме да го превърнем в политически въпрос като прикритие. За да не си мислят хората за „Ю Ес Ауто“ и евентуално да направят връзката с мен.

— Защо манифестът е озаглавен „Стоманената целувка“?

— Той го измисли. Мисля, че имаше предвид своите инструменти, триони, ножове и длета.

— Как откри Върнън?

— Планирах всичко от години, разбира се. Най-трудното беше да намеря изкупителна жертва. Аз бях една от страните, които съдиха производителя на автомобили, затова не исках да извършвам убийствата. Една вечер обаче бях в Манхатън, вечерях, и случайно видях, че Върнън се сби с един мъж, някакъв латиноамериканец. Той му се подиграваше, че е дълъг и кльощав. Върнън направо превъртя. Откачи. Той побягна и мъжът хукна да го гони. Върнън обаче го беше планирал. Завъртя се и уби мъжа. С нож или бръснач. Не бях виждала по-обезумял човек. Същинска акула. После скочи в нелегално такси и изчезна. Не можех да възприема онова, което бях видяла. Убийство пред очите ми. Дни наред мислих за това. Накрая осъзнах, че Върнън може би ще ми помогне. Проверих в ресторанта, където той, изглежда, се хранеше често. Там не знаеха името му, но ми казаха, че ходел веднъж седмично. Отидох няколко пъти и накрая го видях.

— И го прелъсти.

— Да. На сутринта му казах, че съм го видяла как убива латиноамериканеца. Рискувах, но дотогава той вече беше налапал въдицата. Знаех, че ще направи каквото поискам. Казах му, че разбирам защо го е убил. Онзи се заяждаше с него и го тормозеше. И мен ме бяха тормозили в известно отношение. Автомобилната компания отне съпруга ми и обезобрази тялото ми с белези от катастрофата. Казах му, че искам да им го върна.

— Човекът, който е научил Върнън как да хакне контролерите „Дейта Уайз“, блогърът, когото той уби, му е дал и списък с клиенти, които са купили продукти с вградени устройства. Ти си потърсила сред тях хора, свързани с „Ю Ес Ауто“, нали?

Алиша кимна.

— Не можех да убия всички, свързани с компаниите. Исках само пет-шест души. Фромър, Бенкоф, Хеди… онази пиявица, адвокатката Валъри Мейър.

— Как ще убиеш Върнън Грифит? — равнодушно попита Райм.

Тя не се изненада, че той е стигнал до това заключение.

— Още не знам. Вероятно ще го изгоря жив. Ще направя да изглежда така, сякаш е залагал някакъв капан. Бензин. Той е необикновено силен за такъв мършав човек.

— Тогава знаеш къде е Върнън?

— Не. След като избяга от апартамента ми, не беше сигурен къде ще отиде. Може би в хотел някъде. Каза, че ще поддържаме връзка. И със сигурност ще ми се обади.

— С теб и семейството ти се е случила ужасна трагедия, но какво печелиш от убийствата?

— Справедливост, утеха.

— Ще те заловят.

— Не мисля. — Алиша погледна часовника си, пристъпи към Райм и вдигна макетния нож, гледайки югуларната му вена. Ръката ѝ не потрепваше, като на касапин или хирург.

Линкълн извърна поглед от острието, вдигна глава и каза:

— Добре, давай. Но силно. Трябва да бъде силно. Ще имаш само една възможност.

Алиша спря и се намръщи озадачено.

Райм обаче не говореше на нея. Очите му бяха приковани в Джулиет Арчър, която, залитайки, се промъкваше зад гърба на Алиша и държеше лампа за изследвания с тежка желязна основа. Арчър кимна, потвърждавайки, че е разбрала указанията на Линкълн, замахна и с всичка сила удари Алиша в основата на черепа.

54.

Медиците докладваха, че нараняванията на двете жени не са животозастрашаващи, макар че раната на Алиша Морган беше далеч по-сериозна.

Бяха я закарали в болничното крило на манхатънския арест, близо до Централния арест и съда.

Джулиет Арчър седеше на един от ратановите столове в дневната на Линкълн Райм. Имаше превръзка на лицето, от която се подаваше внушителна рана, подобна на тази на Алиша, когато беше дошла. Един медик приключваше със зашиването на втора рана на челюстта ѝ.

— Не е ли готово вече? — попита Райм, обръщайки се към Том. Домашният помощник сглобяваше тъчпада, който Алиша беше изтръгнала от инвалидната количка на Линкълн. — Минаха десет минути.

Понякога обхваща ли те нетърпение?

— Доброволно поех грижата да обслужвам хората тук — бавно отвърна болногледачът. — Забрави ли? Но какво си мислиш? Че ще го правя до утре?

— Струва ми се, че е готов. Включи го. Трябва да се обадя по телефона.

Том го погледна гневно и Райм млъкна.

Три минути по-късно тъчпадът отново работеше.

— Изглежда функционира добре. — Линкълн огледа дневната. — Поставен е малко накриво.

— Ще бъда в кухнята — каза Том.

— Благодаря! — извика Райм, докато той се отдалечаваше.

Медикът отстъпи назад, огледа лицето на Арчър и каза:

— Нараняванията са предимно повърхностни. Вие ли ви се свят?

Тя стана от ратановия стол и направи няколко крачки.

— Малко, но не по-силно от обикновено. — Джулиет се върна и седна на инвалидната си количка, а после сама затегна с ремъка лявата си китка за облегалката.

— Добре. Стабилна сте. Хубаво. Движите се доста добре. — Медикът озадачено погледна инвалидната ѝ количка.

Нито Райм, нито Арчър му обясниха защо тя използва инвалидна количка за напълно парализиран човек, когато всъщност не е парализирана. Поне засега. Джулиет беше казала на Линкълн на лекцията първата седмица — и на Том, когато започна стажа си — че на този етап е само частично обездвижена. Да, около гръбначния ѝ мозък имаше тумор, но засега последиците не бяха пълна парализа. Тя обаче се подготвяше за деня, когато след операцията по всяка вероятност щеше да бъде напълно парализирана като Райм.

Том наистина беше играл ролята на болногледач, но само донякъде. Арчър ходеше сама до тоалетната и се обличаше сама. Освен това Линкълн бе забелязал, че златната ѝ гривна с рунически символи, е ту на едната, ту на другата ѝ ръка. Тя я преместваше от време на време, сякаш гривната дразнеше кожата ѝ. Беше подарък от сина ѝ и Джулиет държеше да я носи постоянно.

Единственият друг път, когато бе зарязала тази игра, беше, разбира се, преди малко, за да се изправи на нестабилните си крака и да спаси живота на Райм и своя живот.

Медикът си тръгна и Арчър приближи количката си до Райм.

— Изобщо не се поколеба — каза той за изпълнението ѝ пред Алиша. Когато Райм спомена пред Алиша Морган, че състоянието на Арчър е по-лошо от неговото и ѝ предложи да си почине, Джулиет веднага разбра, че нещо не е наред с посетителката, тъй като все още не беше в неподвижно състояние, още по-малко по-лошо от това на Райм.

Арчър кимна.

— Щях да се обадя на полицията веднага щом изляза от дневната.

Линкълн въздъхна.

— Не предполагах, че тя ще те удари. Разбрах, че е дошла да убие мен и всеки друг тук, но реших да спечеля малко време.

— Видях оръжията на лавицата, където ги държи Амелия, но не умея да стрелям. И ръцете ми леко треперят заради тумора.

— Пък и не е необходимо да освобождаваш предпазител на лампа или да проверяваш дали е заредена — добави Райм.

— Но все пак има още един извършител на свобода.

— Тази дума ти харесва, нали?

— Приятна е за произнасяне. Извършител. Алиша каза, че не знае къде е Грифит. Той щял да се свърже с нея. Предполагам, че можем да подслушваме телефона ѝ.

Линкълн поклати глава.

— Той ще използва телефон с предплатена карта, непроследим. И след няколко часа ще разбере, че тя е арестувана, и ще се скрие.

— Тогава къде да го търсим?

— Къде другаде? — попита Райм и кимна към дъските с уликите.

Отговорът е там…

55.

Ник Карели нямаше да ѝ предложи брак.

Изкушаваше се, чувстваше онзи порив, онзи непреодолим импулс отвътре. Кажи го, бързо. И ако Ами каже „не“, както сигурно ще направи, отстъпи, оттегли се.

Той обаче нямаше да се откаже. Можеше да му отнеме много време, но по един или друг начин отново щеше да спечели сърцето на Амелия.

Ник се замисли за думите на Фреди: Намерѝ си мадама, Ник. Мъжът се нуждае от жена в живота си.

Работя по въпроса…

Ник се беше отправил към дома си и вървеше под дърветата на тротоара в Бруклин, преметнал през рамо спортната си чанта. Странно, но изпитваше желание да си подсвирква. Не го правеше. Всъщност не познаваше много хора, които си подсвиркват (макар че когато беше в затвора, прочете във вестниците за разследване, водено от Амелия, в което професионален убиец талантливо си подсвирквал с уста).

В чантата имаше малка картина, увита в златиста хартия за подаръци. Беше градски пейзаж, изобразяващ Бруклинския мост на ранното утринно слънце, от което металът блестеше и озаряваше Манхатън. Творбата, която Ник бе намерил в малка галерия на Хенри Стрийт, приличаше на картина, която Амелия беше харесала, когато бяха заедно. Бяха я открили в галерия в Манхатън в една студена неделя след късна закуска. Онзи пейзаж върху чисто бялата стена на претенциозното изложбено пространство в Сохо беше ужасно скъп. Нямаше как да си го позволи. Беше му хрумнало да нахлуе в галерията малко преди да затворят, да покаже полицейската си значка и да заяви, че трябва да вземе картината като веществено доказателство, че е открадната. И после платното щеше да „изчезне“ от склада с веществените доказателства и щеше да има едно голямо извинение за собственика на галерията. Ник обаче не се реши да го направи.

Е, пейзажът в спортната му чанта беше също толкова хубав. Дори по-хубав. По-голям и с по-ярки цветове.

Ами щеше да го хареса. Да, Ник се чувстваше добре.

Подсвиркваше си…

Джон Пероне беше оставил съобщение, че събира парите му и пише фалшивите документи за заем. Ник щеше да ги прочете внимателно. Трябваше да се увери, че сделката изглежда законна, така че всички близо до него — най-вече надзорникът му и Амелия — да повярват, че се е сдобил легално с парите. Щеше да ги убеди. Знаеше, че Ами ще му повярва, защото в очите ѝ беше видял, че иска да му вярва.

И Виторио, собственикът на ресторанта, щеше да приеме предложението му, защото Пероне и телохранителят му Ралф Севил, онзи тип с тирантите, щяха да се погрижат за това. Ник щеше да разкраси заведението — червена боя и по-хубави униформи на сервитьорките, да се сдобие с разрешително за алкохол и да го прекръсти на „Кафене Карели“. Щеше да започне напълно законен бизнес. Миналото му щеше да бъде погребано. Никой нямаше да разбере нищо.

Колкото до стремежа си да докаже невинността си, Ник щеше да остави това постепенно да се забрави. Щеше да каже на Амелия и на майка ѝ и техните приятели, че следите са изстинали, че единият свидетел от онова време е починал и че друг страда от алцхаймер и не може да си спомни нищо. Щеше да си придаде натъжен и отчаян вид, че в това отношение нещата не вървят. По дяволите, положих толкова усилия…

Ами ще хване ръката му и ще каже, че всичко е наред. Че дълбоко в душата си знае, че той е невинен — и че вече е чула на улицата (благодарение на Пероне), че Ник не е виновен. Беше му неприятно да я лъже — да съчинява онези глупости за Делгадо, който не би организирал кражба дори ако животът му зависи от това — но трябваше да се направят някои жертви.

Половин пресечка по-нататък Ник отново се замисли за Фреди Каръдърс.

Ралф Севил, телохранителят на Пероне, му се беше обадил да каже, че трупът на Фреди е в Нютаун Крийк, омотан с верига и украсен с петнайсеткилограмови тежести. Ник предполагаше, че Севил знае какво прави, но беше избрал адско място за вечен покой за Фреди. Този воден басейн между Бруклин и Куинс беше един от най-замърсените в страната, там беше станал скандалният петролен разлив на „Грийнпойнт“, по-лош от онзи на „Ексон Валдес“.

Мамка му. Жалко за Фреди. Жегна го чувство на вина. Фреди беше и баща.

Близнаците са момчета. Другите са момичета на четири и на пет години…

Заболя го.

Но за съжаление се налагаше да има косвени жертви. Много хора бяха длъжници на Ник. Случилото се с него беше крайно несправедливо — една дребна кражба, лек удар с ръкохватката на пистолет (шофьорът на камиона, когото беше халосал, беше пълен задник) и системата му се беше нахвърлила за нещо, което правеха почти всички. Другите се измъкваха безнаказано от всякакви каши. А каква беше неговата награда? Откраднаха години от живота му.

Длъжници са ми…

Ник изчака светофарът да светне зелено и пресече улицата. Докосна спортната си чанта с градския пейзаж вътре, който леко притискаше гърба му като любяща ръка. Представи си Амелия, красивото ѝ лице на манекенка, правата ѝ червена коса, сочните ѝ устни. Не можеше да я избие от главата си. Спомни си я как спеше онази нощ, стиснала ръка в юмрук, дишайки спокойно и леко.

Ник зави по своята улица и се замисли за един друг човек — Линкълн Райм.

Изпитваше единствено уважение към него. По дяволите, ако Райм водеше разследването на кражбата на моста, Ник и бандитите, на които той продаде крадената стока, щяха да бъдат арестувани месеци по-рано — и обвиненията щяха да бъдат много по-тежки. Не можеше да не се възхищава на такъв ум.

И Райм държеше на Амелия. Това беше хубаво.

Вярно, щеше да бъде гадно да му я отнеме. Но разбира се, Ник намираше утеха във факта, че тя всъщност не може да обича Райм. Как е възможно да обичаш някой, който е… ами в това състояние. Амелия сигурно беше с него от състрадание и това беше хубаво. Райм вероятно го знаеше и щеше да преживее загубата ѝ.

Може би в бъдеще всички щяха да бъдат приятели.

* * *

Амелия Сакс беше приключила с огледа на апартамента на Алиша Морган, където нямаше почти никакви улики за местонахождението на Върнън Грифит, и размишляваше за същността на злото.

Злото имаше множество различни лица.

Алиша Морган беше едно от проявленията му. Линкълн Райм ѝ се беше обадил и ѝ бе разказал какво се беше случило в дома му и че Алиша е организирала убийствата заради отговорността за продукта. Че мотивът ѝ е бил отмъщение за ужасна несправедливост. Това поставяше злото, което тя беше извършила, в друга категория, различна от тази на серийните изнасилвани или терористите.

Имаше и друг вид зло — на масовите производители, които бяха решили да не поправят неизправност в автомобил, за която са знаели, че може да убие или нарани. Може би алчност, а може би пластовете на корпоративната структура ги бяха предпазили от съвест, така както екзоскелетът предпазва течното сърце на бръмбар. И може би шефовете на компаниите за автомобили и за горивни помпи искрено се бяха надявали или дори молили в неопетнените си църкви в неделя, че няма да се случи най-лошото и че пътниците, които се возят в техните лъскави коли — същински тиктакащи бомби с часовников механизъм — ще живеят дълго живи и здрави.

И Върнън Грифит, прелъстен — буквално — от жена, която се беше възползвала от несигурността му.

Кое беше най-голямото зло?

Амелия седеше на дивана, облегнала гръб на протритата кожа, и си мислеше: Къде си, Върнън? На километър оттук ли се криеш? Или на десет хиляди километра?

Ако някой можеше да определи местонахождението му, това бяха тя, Райм и Мел Купър. О, и Джулия Арчър. Стажантката. Тя беше добра за новобранец. Разсъждаваше бързо и показваше безпристрастие като Линкълн. А това беше крайно необходимо в странния свят на криминалистиката. Сакс беше убедена, че Райм е бил добър и преди произшествието, въпреки че не го бе познавала тогава, но смяташе, че неговото състояние наистина му е позволило да израсне като криминалист. Джулиет щеше да стане отлична в тази област, ако след операцията няколко месеца по-късно остане парализирана, което според Линкълн беше много вероятно.

Двамата сте добър екип…

Сакс огледа апартамента. Мястото изглеждаше чисто. Нямаше запалени лампи и вътре проникваше оскъдна светлина от улицата. Това беше интересен аспект на градския живот — много малко слънчева светлина. Навлиза в дома или офиса ти и се отразява в прозорците, стените, табелите, витрините на магазините и други фасади. Повечето пространства в града са осветени от слънцето само два-три часа дневно, разбира се, с изключение на къщите на богаташите, които обитават висините. Амелия си спомни израз отпреди известно време — да живееш на отразена светлина — който много точно описваше живота в големия град.

Боже, колко философски съм настроена днес, помисли си тя и се зачуди защо ли е така.

В същия момент от външната врата се чу издрънчаване на ключове. В големите градове, поне в Ню Йорк, хората имат най-малко две секретни ключалки и верига.

Разнесе се леко изскърцване, когато вратата се отвори. Сакс извади глока си и се прицели в гърдите на мишената.

— Амелия — чу се стъписан шепот.

— Пусни чантата, Ник. И легни на пода по лице. Искам да виждам двете ти ръце във всеки момент. Разбираш ли?

56.

Двамата Пуласки седяха в деликатесен магазин в Гринич Вилидж, недалеч от Шести участък.

Тони Пуласки работеше в Шести участък и двамата братя близнаци често идваха тук.

Той и Рон пиеха кафе от дебели чаши, толкова дебели, че ако някой ги чукнеше по-силно, както често се случва в заведение за хранене, нямаше да се очукат много.

От горната част на чашата на Рон обаче липсваше парченце със сърцевидна форма. Той внимаваше да не пореже устните си в острия ръб всеки път, когато отпиваше.

— И така — каза Тони, — нека изясним нещата. Ти провеждаш своеволна операция под прикритие и използваш собствени пари, за да купиш наркотик, а после веднага изхвърляш доказателството. Нямаш подкрепления от Криминалния отдел, нито от други специализирани части. Така ли е?

— В общи линии. А, и това става в най-опасната част на Ню Йорк. Статистически.

— Хубаво, че добави това в бъркотията.

Хората поглеждаха от време на време двамата братя близнаци. Те бяха свикнали с това, защото бяха абсолютно еднакви. И сега бяха облечени в подобни униформи. Тони имаше повече отличия. Той беше и по-големият.

Със седем минути.

Амелия Сакс беше казала на Рон да намери някого да му пази гърба, когато отиде на среща с наркобарона Один, докато търси каква е връзката му с Бакстър и новата дрога кеч. И единственият човек, за когото се сети Рон, беше Тони.

— Правиш това заради Линкълн, така ли?

Рон кимна. Не беше необходимо да повтаря онова, което Тони вече знаеше. Че след нараняването в главата Рон щеше да напусне полицията, ако Райм не го бе убедил да остане, като безцеремонно заяви: „Стегни се и се връщай на работа“. Райм не беше изиграл картата „Виж мен. Недъгав съм, а пак залавям лошите“. Само рече: „Ти си добро ченге, новобранец, и можеш да станеш дяволски добър криминалист, ако продължаваш да работиш. Знаеш, че хората разчитат на теб“.

— Кои хора? — попита Рон. — Моето семейство ли? Мога да си намеря друга работа.

Райм вече беше вдигнал нагоре лице така, както можеше да прави само той, когато хората не разбираха какво иска да им каже.

— Кои хора, мислиш? Говоря за жертвите, които ще умрат, защото ти ще се занимаваш с връзки с обществеността или някаква друга тъпотия, а няма да правиш огледи на местопрестъпления, за да заловиш извършителя, който ще ги убие след шест месеца. Трябва ли да ти го кажа буква по буква? Стегни се и се върни на работа. Това е последното, което ще чуеш от мен.

И Рон Пуласки се върна на работа.

— Какъв е планът ти за срещата с онзи Один? Това не е ли име на някакъв бог? Немски?

— Мисля, че скандинавски.

— Това означава ли, че е от Норвегия? Норвежец ли е?

— Не знам.

— Аха. И какъв е планът?

— Имам име. Един хлапак го знае къде ходи.

— Один, скандинавският дилър.

— Слушаш ли? Говоря сериозно.

— Продължавай — каза Тони и придоби сериозно изражение.

— Ще се срещна с Один. Ще кажа, че съм познавал Бакстър. Щял е да ме свърже с него, но са го арестували.

— Защо да те свързва с него?

— За да купя кеч. Супернаркотикът. Купувам го и после го арестувам. Влизаш ти. Та-дам! Преговаряме. Той ни казва какво е направил Бакстър и го пускаме. Бас ловя, че Бакстър го е финансирал. Казвам на Линкълн и той осъзнава, че Бакстър наистина е бил опасно лайно. Не е заслужавал чак да умре, но и не е бил кротко агънце.

Тони се намръщи.

— Не е кой знае какъв план.

Рон също сбърчи чело.

— Имаш ли други идеи? С удоволствие ще ги чуя.

— Само казвам, че планът не е кой знае какво.

— Е? — попита Рон. — Ще участваш ли?

— Какво пък, по дяволите — измърмори Тони. — От два дни не съм рискувал работата си, пенсията си, доброто си име и — какво друго? А, да, живота си. Защо не?

* * *

— Какво става?

Ник не говореше на Сакс, а на подкреплението ѝ — униформен полицай, който излезе от кухнята, слаб афроамериканец от Осемдесет и четвърти участък. Полицаят пристъпи към него и внимателно го обискира. Направи гримаса на Сакс, когато извади от джоба на якето му „Смит и Уесън“, калибър 38 мм.

— Това ли? Мога да обясня — каза Ник.

Сакс сви устни. Само пистолетът беше достатъчен, за да го приберат на топло за пет години. Тя го мислеше за по-умен.

— Белезници? — попита ченгето.

— Да — отговори Амелия.

— Хей, не е необходимо… — Гласът на Ник заглъхна.

Патрулният полицай даде оръжието на Сакс, а после щракна белезници на ръцете на Ник зад гърба му. Амелия извади патроните от пистолета и го пусна в плик за веществени доказателства. Сложи патроните в друг плик. Остави ги на масата, далеч от обсега на Ник.

— Щях да докладвам за пистолета — оправдаваше се Ник. Гласът му беше писклив, в диапазона на вината. — Щях да го предам. Не съм го носил незаконно.

Напротив, помисли си Сакс.

— Ти не разбираш — продължи той. В тона му прозвуча отчаяние. — Бях на улицата и търсех човека, за когото ти казах, че може да ми помогне да докажа, че съм невинен. Бях в „Ред Хук“, когато някакъв тип се появи изневиделица. Извади този пистолет и щеше да ме пребие и обере. Взех му оръжието. Не можех да го изхвърля. Някое хлапе можеше да го намери.

Амелия дори не си направи труда да възрази срещу лъжата.

— Джон Пероне — започна тя и го остави да се замисли.

Ник не показа абсолютна никаква реакция.

— Когато ти се срещна с Пероне, ние бяхме разположили екип пред офиса му.

— Да, Пероне беше човекът, който имаше информация за Дони. Той щеше да се разрови и да намери доказателство, че аз изобщо не съм бил наблизо до мястото на кражбата…

— Притиснахме Ралф Севил, Ник, и той те предаде. Телохранителят на Пероне. Онзи, когото си изпратил да убие Фреди Каръдърс.

Ник леко отвори уста от изумление. Очите му се стрелкаха из апартамента. Напомни на Сакс за малките рибки в аквариума на Върнън Грифит.

— Двама от нашите хора проследиха Севил до мола, където си накарал Фреди да чака. Севил се нахвърли върху Фреди на паркинга и те го арестуваха. Той те издаде — добави Амелия.

— Но…

— Севил каза на Пероне, че е убил Фреди. Такъв беше сценарият. Пероне не знае, че сме спипали Севил. В момента Фреди е под полицейска закрила.

Изражението на Ник остана невъзмутимо.

— Лъже. Копелето лъже. Той е гадняр.

— Достатъчно — тихо каза Сакс. — Престани.

Ник изведнъж се промени. Стана същински вълк.

— Как си вкарала екип при Пероне? Глупости. Блъфираш, по дяволите.

Амелия примигна от яростта му. Думите му я пронизаха като острие.

— Знаехме, че ще действаш умно и че ще смениш колите на паркинга, за да ни подведеш. Онази нощ, когато останах тук, инсталирах проследяващо приложение в мобилния ти телефон, след като ти заспа. Проследихме те до офиса на Пероне. Не можех да взема съдебна заповед, защото не чувахме какво си говорите. Но Севил ни каза, че ти си извършил кражбата от камиона на „Алгонкуин Транспорт“ близо до мост над канала Гауънъс и че ти си ударил шофьора с пистолет. Дони не е имал нищо общо. И причината да поискаш материалите от разследването, е била да си вземеш парите от онзи, който е взел откраднатите лекарства.

Ник прегърби рамене пораженски и го удари на молба.

— Върна ли се в затвора, мъртъв съм, Амелия. Или ще се самоубия, или някой ще ме очисти. — Гласът му потрепери.

Тя го огледа от главата до петите.

— Не искам да се връщаш там, Ник.

Той се успокои като обидено дете в прегръдката на майка си.

— Благодаря ти. Трябва да разбереш какво се случи преди няколко години. Не исках да извършвам кражбата. Знаеш, че мама беше болна, а Дони имаше проблеми. Стоката беше застрахована. Не беше голяма работа.

Телефонът на Сакс иззвъня. Тя погледна екранчето и изпрати съобщение в отговор. Минута по-късно външната врата се отвори и в апартамента влезе висок, строен чернокож мъж. Беше с кафяв костюм, жълта риза и тъмночервена вратовръзка. Цветовете може и да не си подхождаха, но дрехите му стояха добре.

— Я гледай! Виж ти. Пипнахме те, а? — Той прокара дългите си пръсти през късата си прошарена коса.

Ник направи гримаса.

— Мамка му.

Фред Делрей, старши специален агент на ФБР, беше известен с няколко неща. Първо, с обичта си към философията, тема, с която беше прочут дори в научните среди. Второ, с екзотичния си избор на дрехи. И трето, с необикновения си начин на изразяване. Наричаха го „говор Делрей“.

— Е, господин Ник, доста пакости сътвори, като се има предвид, че все още си горещ от пресите на пандиза.

Ник не отговори.

Делрей обърна стол с облегалката между себе си и Ник, седна и се втренчи изпитателно в него.

— Амелия?

— Фред?

— Може ли да натисна буталото?

— Направи каквото е необходимо.

Делрей сключи пръсти.

— По силата на пълномощията си, благодарение на великия щат Ню Йорк, детектив Сакс ще те арестува за много неща. Поне аз се сещам за един куп нарушения. Шшт, недей да кривиш устни така, сякаш искаш да кажеш нещо. Сега говоря аз. Тя ще те арестува и после със съгласието на нейния шеф и на моя шеф, които са доста високопоставени, ти ще работиш за мен, наречи ме Великия орел на федералното правителство.

— Какви ги…

— Шшт, тихо. Пропусна ли тази част? Ще бъдеш мой информатор, таен и доверен. О, какъв доносник ще бъдеш само. Бивше ченге, бивш затворник. Планът е да снасяш за нас. Пет години ще правиш каквото аз ти кажа и всички ще бъдем много, много щастливи. След това преминаваш на домашен арест и скоро ще бъдеш свободен да станеш портиер на входа на „Уолмарт“. Ако наемат бивши затворници. Хм. Трябва да проверя.

Делрей, бивш агент под прикритие, сега беше главният водещ офицер на информатори в Североизтока.

— Искаш Пероне — кимна Ник.

— Добър ден. Но онова момче с тирантите, Севил, вече хубавичко го натопи. Той обаче е само предястие, ордьовър, аперитив. Оттук ще продължим нататък и нагоре. Светът чака. А сега искам да чуя единствено: „Да, сър, на борда съм“. Ако не го чуя, ще стисна някои части на тялото ти, върху които не искаш белези от нокти. Заедно ли сме в играта?

Ник въздъхна и кимна.

— Доволен съм. Но… — Черното лице на Делрей се намръщи гневно. — Не те чувам и по-важното е, че микрофоните не те чуват. Имаме от тях повече, отколкото на снимачните площадки на „Биг Брадър“ и „Сървайвър“, взети заедно. Е?

— Ще го направя. Съгласен съм.

Сакс извади мобилния си телефон и се обади на детектива, който беше спрял навън в кола без опознавателни знаци.

— Трябва ми транспорт до централния арест. — Тя погледна Ник и му прочете правата. — Искаш ли адвокат?

— Не.

— Мъдро решение.

Детективът дойде, яка латиноамериканка, която Сакс познаваше от години. Рита Санчес. Тя кимна на Амелия.

— Рита, закарай го в ареста. Ще дойда веднага щом приключа с писмената работа. Повикай и служебен адвокат.

Санчес се втренчи студено в Ник. Тя знаеше историята за връзката им.

— Разбира се, Амелия. Ще имам грижата. — Тонът ѝ говореше: Боже, съжалявам, мила.

— Амелия! — Ник спря на прага и Санчес и униформеният полицай забавиха крачка. — Аз… съжалявам.

Кое е най-голямото зло?

Тя погледна покрай него към детектива и кимна. Те изведоха Ник от апартамента.

— Какво е това? — Фред Делрей кимна към спортната чанта на Ник.

Сакс я отвори и извади картина. Дъхът ѝ секна. Пейзажът приличаше на онзи, който бе харесала преди години. Много го искаше, но не можеше да си го позволи. Спомни си онази мразовита неделя, когато го бяха видели в галерия в Сохо, след като ядоха късна закуска на Брум и Западен Бродуей. Спомни си онази нощ в апартамента им, когато по стъклото на прозореца се сипеха снежинки, радиаторът потракваше и тя лежеше до Ник и мислеше за картината. Съжаляваше, че не може да си я позволи, но беше много по-щастлива, че е ченге, а не някой с по-доходна работа, който може да извади кредитната си карта „Виза“ и начаса да купи платното.

— Не знам — отговори Амелия и върна картината в чантата. — Нямам представа.

Тя извърна поглед, избърса една малка сълза от ъгълчето на дясното си око и седна да напише остатъка от доклада.

57.

— О, Амелия — каза Том, когато тя влезе в превърнатата в лаборатория по криминалистика дневна на Райм. — Вино?

— Не, благодаря. Трябва да работя.

— Сигурна ли си?

— Да. — Сакс забеляза, че в поставките за чаши на инвалидните колички на Райм и Арчър има уиски. — Е, добре, ще изпия едно.

Болногледачът се върна след минута и погледна бутилката уиски.

— Почакай.

— Почакай — повтори Линкълн, опитвайки се отгатне мисълта му. — Какво означава това? Мразя, когато хората казват: „Почакай“. Какво да чакаме? Да спрем да се движим? Да спрем да дишаме? Да спрем мисловния си процес?

— Добре, в случая „почакай“ означава, че някой е направил нещо неприемливо, нещо, което току-що забелязах, и срещу което възразявам. Откраднали сте алкохола.

Джулиет се засмя.

— Той ми даде команда да стана, да отида там и да налея малко. Не, Линкълн, няма да поема вината заради теб. Аз съм само скромна стажантка, забрави ли?

— Ако ми беше сипала прилично количество, нямаше да има проблем — измърмори Райм.

Том грабна бутилката и излезе от дневната.

— Почакай! — извика Линкълн. — И това е правилната употреба на думата. Дори ако никой не ѝ обръща внимание.

Сакс се усмихна на размяната на реплики и насочи вниманието си към уликите. Крачеше напред-назад и оглеждаше пликовете и информацията на дъските. Често крачеше, за да изразходва енергия. Навремето, когато можеше, Линкълн Райм правеше абсолютно същото, докато мислеше за някой труден проблем в разследване.

На вратата се позвъни и Том отиде да отвори. Тихият поздрав на посетителя обясни на Райм кой е дошъл.

— Време е да се залавяме за работа — обясни Линкълн.

Сакс кимна на Мел Купър, който влезе в дневната и съблече сакото си. Беше чул за Алиша Морган и сега Райм му обясни, че тя е замърсила уликите. Купър повдигна рамене.

— Сблъсквали сме се и с по-лошо. — Мел погледна уликите от апартаментите на Грифит и Морган. — Да, добре. Ще открием някои отговори тук.

Райм остана доволен, когато видя, че очите на Купър блеснаха ярко като на златотърсач, съзрял бучка злато с големината на палец.

Сакс изваждаше латексови ръкавици от джоба си, когато телефонът ѝ звънна. Входящо съобщение.

Тя го прочете. Изпрати друго съобщение и се приближи до компютъра. Минута по-късно Амелия отвори имейл. Райм видя официалния надпис най-отгоре. Беше файл с улики от Главната лаборатория по криминалистика на Нюйоркската полиция.

— Открили са това, което се мъчех да си спомня — от онова предишно разследване. — Тя вдигна зарядния сандък, който беше изработил Върнън Грифит. Колелцата бяха същите като на снимката, която току-що беше получила от Главната лаборатория по криминалистика. — Алиша каза, че се запознала с Върнън, когато той убил някой, който го дразнел.

— Точно така.

— Мисля, че жертвата е бил Риналдо, наркодилърът — убийството, в което не отбелязвах никакъв напредък.

— Да, колелцата са същите — каза Арчър.

— Именно. И Риналдо, изглежда, е разрязан до смърт с един от тези. — Амелия кимна към дърводелските ножове и длета, които бяха иззели от апартамента на Грифит.

— Добре — рече Линкълн. — Още едно местопрестъпление, в което е замесен Грифит. Нещо по този случай, което може да ни насочи къде се крие той?

Сакс разказа в общи линии онова, което знаеше, и заключи:

— Известно ни е само, че се е качил в нелегално такси и се е отправил нанякъде в Гринич Вилидж. Нищо по-конкретно.

— Аха — тихо каза Райм, гледайки дъската. — Това ни поставя в малко по-различна позиция.

— Но Гринич Вилидж е огромен район — отбеляза Джулиет. — Ако няма начин да стесним кръга…

— Винаги поставяй под съмнение предположенията си.

— С удоволствие — отвърна Сакс. — Кое по-точно?

— Че Върнън е имал предвид Гринич Вилидж.

— Какъв друг Вилидж има?

— Мидъл Вилидж — отговори Райм и погледна Арчър. — Квартал в Куинс.

Тя кимна.

— Онзи, който ти спомена във връзка с хумуса и другите микроследи. А аз се съмнявах.

— Точно така.

— Предполагам, че в края на краищата не ни трябват два въпросителни знака.

Сакс гледаше онлайн картата на Мидъл Вилидж. Районът не беше малък.

— Имаш ли представа къде точно може да е Грифит?

— Имам — отвърна Линкълн, който също гледаше картата, припомняйки си думите на Джулиет Арчър.

Отговорите на гатанките винаги са елементарни…

— И мога да стесня кръга.

— До колко? — попита Купър.

— До около три квадратни метра.

* * *

Гробището „Свети Йоан“ в Куинс е вечното място за покой на много известни личности.

Сред тях са губернаторът на щата Ню Йорк Марио Куомо, първата жена кандидат за вицепрезидент Джералдин Фераро, легендарният фотограф Робърт Мейпълторн и не на последно място, създателят на бодибилдинга Чарлс Атлас. Амелия Сакс обаче го знаеше предимно заради връзката му с професията ѝ, така да се каже. В това католическо гробище бяха положени телата на десетки прочути гангстери в историята — Джо Коломбо, Кармайн Галанте, Карло Гамбино, Вито Дженовезе, Джон Готи и прословутия кръстник, Лъки Лучано.

Сакс спря ториното си пред входа на Метрополитън Авеню в Мидъл Вилидж, пасторален квартал по стандартите на Ню Йорк. Главната сграда приличаше на постройка от Бавария и от времето на кралица Елизабет I — с островръх покрив, кули, прозорци от оловно стъкло и тухлени стени с бяла мазилка.

Амелия слезе от колата и по навик разкопча сакото си, а после докосна с разперена длан ръкохватката на глока си, за да го намести в ориентировъчна позиция. Ако след минута някой я попиташе дали го е направила, тя нямаше да може да отговори.

Наблизо бяха паркирани два автомобила без опознавателни знаци, от местния участък. Сакс със задоволство отбеляза, че по нищо не личи, че са полицейски. Нямаше стърчащи външни антени или компютри в средата на предната седалка. Регистрационните табели бяха обикновени, като на частни автомобили, не правителствени или специални номера.

Младият патрулен полицай Келър ѝ кимна от наблюдателния си пост близо до входа.

— Може ли да отидем пеша? — попита Сакс.

— Да, и мисля, че ще е по-добре.

Амелия разбра, че той има предвид това, че всяка кола би предизвикала внимание в предимно незалесеното гробище.

— Но трябва да действаме бързо. Скоро ще се стъмни. Покрили сме изходите, но…

Те тръгнаха безшумно по асфалтираната алея. Пролетната вечер беше мека и имаше доста хора. Някои бяха сами, вероятно вдовци и вдовици. Повечето възрастни. Имаше и двойки, които бяха дошли да оставят цветя на гробовете на родителите или децата си.

След пет минути те стигнаха до безлюдна част на гробището. Двама полицаи от тактическия отряд, мускулести мъже с къси подстрижки и оборудване, вдигнаха глави. Криеха се зад гробница.

Сакс кимна.

— Той дойде тук преди половин час и не е помръднал — каза едното ченге от тактическия отряд. — Разкарахме хората. Казахме им, че ще има държавно погребение и че искаме районът да бъде чист от съображения за сигурност.

Амелия погледна към гроб на петнайсетина метра и гърба на мъж, който седеше на пейка до надгробната плоча.

— Ако побегне, има ли други екипи? — попита тя.

— О, да. На три места — отговори Келър и посочи. — Той няма къде да отиде.

— Има ли кола?

— Не, детектив.

— Оръжия?

— Не забелязахме — отвърна единият полицай от тактическия отряд.

Партньорът му поклати глава и добави:

— Но има раница на пейката, близо до него.

— Той извади нещо от нея и го остави на надгробната плоча. Ей там, виждате ли го? Огледах го с бинокъла. Прилича на играчка. Корабче или лодка.

— Това е миниатюра — отговори Сакс, без да се вглежда внимателно. — Всъщност не е играчка. Прикривайте ме. Отивам да го арестувам.

* * *

Върнън Грифит не оказа съпротива.

Иначе беше страховит противник — наистина кльощав, но Амелия видя мускули под тясната му риза. И много висок. В раницата вероятно имаше друг смъртоносен чук със заоблен край или макетен нож като онези, които тя беше намерила в Челси.

Стоманената целувка…

Грифит очевидно се изненада от внезапната поява на полицията и след като се надигна от пейката, отново седна и вдигна нагоре изумително дългите си ръце. Келър го бутна да падне на колене и после да легне на земята. Сложиха му белезници и го обискираха. Претърсиха и раницата. Нямаше пистолети и чукове, нищо, което би могло да се използва като оръжие.

Сакс предположи, че е бил потънал в размисъл за брат си, пред чийто гроб седеше. Или пък, ако вярваше в такива неща, Грифит си мислеше, че разговарят.

От друга страна, той може би мислеше за чисто практични неща. Какво ще стане по-нататък. И за случилото се през последните няколко дни.

След това полицаите му помогнаха да стане и обградени от тях, Грифит и Сакс тръгнаха към ритуалния дом на гробището. Сложиха Грифит да седне на друга пейка, оформена като покрит с патина метален гълъб. Чакаха затворническия микробус. Грифит доста щеше да се свие на задната му седалка. Но беше убил хора по такъв хитър и неприятен начин, че никой не го искаше отзад в патрулната кола, още по-малко във „Форд Торино“, въпреки че беше с белезници.

Сакс седна до него, извади касетофона си, включи го и му прочете правата. Накрая го попита дали ги разбира.

— Да. Разбира се.

Грифит имаше дълги пръсти, също като ходилата, чийто номер те знаеха. И лицето му беше продълговато, но бледо, без брада и безлично. Очите му бяха светлозелено-кафяви.

— Знаем, че Алиша Морган те е наела да убиеш няколко души, свързани с автомобил на „Ю Ес Ауто“, който е бил дефектен и е убил съпруга ѝ — продължи Сакс. — Но бихме искали да знаем повече. Ще говориш ли пред нас?

Той кимна.

— Би ли казал „да“, моля?

— О, съжалявам. Да.

— Разкажи ми със свои думи какво се случи. Тя е казала на партньора ми някои неща, но не всичко. Бих искала да го чуя от теб.

Грифит кимна и без колебание обясни как Алиша е отишла при него, след като го видяла да убива някого на улицата.

— Човек, който ме нападна — подчерта той.

Амелия си спомни, че Райм ѝ беше казал, че Грифит е предизвикал Риналдо да го нападне, но кимна насърчително.

— Ти каза, че тя ме е наела да убия Безочливите, които са произвели и продали колата, убила съпруга ѝ.

Безочливи, зачуди се Сакс.

— Но аз го направих, защото исках да ѝ помогна. Тя имаше изгаряния и порязвания и беше променена завинаги от случилото се. И аз се съгласих — продължи той.

— Алиша Морган ли искаше хората, които е мислела за виновни, да бъдат убити с някой продукт?

— Предмети, да. Защото това е убило съпруга ѝ и ранило нея.

— Разкажи ми за Тод Уилямс.

Грифит потвърди онова, което те вече предполагаха — че Уилямс, дигитален активист, бил гениален хакер и научил Върнън как да разбие „Дейта Уайз 5000“. И преструвайки се, че работи за рекламна агенция, купил базите данни за продуктите с вградени контролери на хора и фирми, които ги ползват.

Грифит добави, че той и Алиша търсили в списъка хора, които работят за „Ю Ес Ауто“, фирмата производител на горивната помпа, агенцията, направила рекламите им, и адвокатите, които са ги защитавали — Грег Фромър, Ейб Бенкоф, Джо Хеди, адвокатката по застраховането в Уестчестър.

— Къде щяхте да отидете ти и Алиша, след като убиете адвокатката Валъри Мейър?

— Не знам. Може би на север. В Канада би било добре. Всичко стана много бързо. Не съм планирал къде да отида. Как се сетихте, че съм тук? — попита Върнън. — Не съм казвал на Алиша за брат си.

— Един случай преди известно време — обясни Сакс. — Жертвата, която си убил, се казваше Риналдо.

— Безочливият.

Пак тази дума.

— Той беше наркодилър — добави Амелия.

— Знам. Прочетох историята след това. Но все пак как?

— Случаят беше възложен на мен. Една от уликите на местопрестъплението, където си го убил, беше колелце от играчка. Ти имаше заряден сандък в твоя апартамент в Челси. Със същото колелце.

Грифит кимна.

— Направих един заряден сандък за Питър. — Той посочи с глава към гроба на брат си. — Носех го онази вечер. Излязох от ресторанта и щях да дойда тук да го оставя на гроба му. — Върнън потрепери от възмущение или гняв. — Той го счупи.

— Риналдо ли?

Върнън кимна.

— Вървеше към колата си и говореше по мобилния си телефон. Не гледаше къде върви. Блъсна се в мен и зарядният сандък се счупи. Обидих го и той ме нападна. Убих го. — Грифит поклати глава. — Но как разбрахте, че съм тук?

Сакс обясни, че след като бяха свързали Върнън с Риналдо и Райм се беше досетил за Мидъл Вилидж, не им бе отнело много време да стигнат до заключението, че уликите от различните местопрестъпления — хумусът, големите количества тор и пестициди или хербициди заедно с фенола, съставна част от течност за балсамиране — може би означават, че той е посещавал известното гробище тук.

До около три квадратни метра…

Един телефонен разговор разкри, че тук е погребан Питър Грифит, братът на Върнън. Сакс се беше обадила на директора на гробището и го беше попитала дали Върнън посещава гроба. Той отговори, че не знае, но някой оставял миниатюрни мебели или играчки на гроба. Директорът добави, че нещата били изключително добре изработени. Изказа предположението, че някои посетители ги взимат, но запазил в кабинета си няколко, които бил намерил, и чакал някой да дойде да си ги поиска. Комбинацията имала характеристики на градска легенда — миниатюри и гробище — и вероятно затова хората проявявали интерес и ги взимали.

— Когато беше жив, Питър винаги харесваше нещата, които му правех. Момчешките неща, разбира се. Средновековни оръжия, маси и тронове за замъци. Катапулти и бойни кули. Оръдия и зарядни сандъци. Щеше да хареса и онази лодка, скифа „Уорън“. Върху надгробната му плоча. Къде е тя?

— В плик за веществени доказателства — отговори Сакс и се почувства принудена да добави: — Ще се грижим добре за нея.

— Вие от полицията ли наблюдавахте гроба?

— Да.

Амелия беше забелязала, че брат му е бил едва на двайсет години, когато е починал.

— Какво се случи с него? — попита тя.

— Безочливи.

— Каза го няколко пъти. Какво означава?

Грифит погледна към раницата си.

— Вътре има дневник, нали? Дневникът на брат ми. Той го диктуваше на MP3-плейър. Аз го преписвах на хартия. Мислех да го публикувам един ден. Питър е казал някои забележителни неща. За живота, за хората, за взаимоотношенията между тях.

Сакс намери подвързаната с кожа тетрадка, която имаше може би петстотин страници.

— В гимназията в Манхасет — продължи Грифит — някои от готините хлапета се сприятелили с него. Той си помислил, че го правят сериозно. Но не. Те само го използвали, за да отмъстят на момиче, което не искало да прави секс с тях. Дрогирали я, убедили Питър, че тя е някоя друга, и ги снимали в леглото. Досещаш се какво са правили.

— И са качили снимките в интернет?

— Не, това беше преди телефоните с фотоапарати и камери. Снимали ги с „Полароид“ и разпространили снимките в училище. — Той кимна към окъсаната тетрадка с кожени корици. — Последната страница. Последният откъс.

Амелия го намери.

Някои неща не преминават. Никога. Мислех, че ще преминат. Наистина го вярвах. Казвам си, че не ми трябват приятели като Сам и Франк. Те са фалшиви, безполезни. Боклуци. Лоши като Дано и Бътлър. Всъщност по-лоши, защото говорят едно, а правят друго. Казвам си, че не си струва да мисля за тях. Но напразно.

И никой не ми вярва, че не съм знаел, че е била Синди. Всички в училище и в полицията. Мислят, че съм го планирал.

Не ми предявиха обвинение, но това няма значение. Само затвърди убеждението, че съм изрод.

Върнън обезумя. Искаше да ги убие. Брат ми е избухлив и винаги иска да отмъсти на всеки, който е ядосал него или мен Мама и татко постоянно го държат под око. Неговите Безочливи. Той иска да убива Безочливите.

Не съм разярен като Върнън след случилото се с Франк, Сам и Синди. Само се чувствам уморен — от погледите, които ми хвърлят, от бележките, които оставят в шкафчето ми. Приятелите на Синди ме заплюват. Тя замина. Със семейството ѝ се преместиха да живеят другаде.

Много съм уморен.

Нуждая се от сън. Трябва да заспя.

— Самоубил ли се е? — попита Сакс.

— Фактически не, иначе нямаше да е погребан тук. Гробището е католическо. Питър се напи до забрава и подкара колата по шосе 25. Със сто и петдесет километра в час. Беше на двайсет години.

— Ами „Безочливите“? Какво означава това?

— Питър и аз сме създадени различно от другите. Изглеждаме различно. Нарича се синдром на Марфан.

Сакс не беше запозната с това. Тя предположи, че това състояние е причината за високия му ръст и непропорционално ниското тегло, дългите ръце и стъпала. За нея видът му не беше особено странен, просто друг тип телосложение. Но за съучениците му? Не им е трябвало много.

— Много ни се подиграваха — продължи Грифит. — И на двамата. Хлапетата са жестоки. Ти си хубава. Не знаеш какво е да ти се присмиват.

Нищо подобно! Когато беше тийнейджърка, Амелия беше по-голяма мъжкарана от повечето момчета и по-борбена от тях, но определено ѝ се подиграваха. Присмиваха ѝ се и в модния бизнес, защото беше жена. Същото беше и когато постъпи в полицията… и по същата причина.

— Повечето момчета ги тормозят във физкултурния салон — каза Върнън. — Но на мен най-много ми се подиграваха в часовете по трудово обучение. Всичко започна, защото бях влюбен в едно момиче от осми клас. Чух, че тя има страхотна къщичка за кукли. Затова, докато другите момчета изработваха лавици за книги и стъргалки за обувки, аз ѝ направих писалище „Нипъндейл“. Високо петнайсет сантиметра. Идеално. — Светлозеленокафявите му очи блеснаха. — Наистина беше съвършено. Момчетата се скъсаха да ми присмиват. „Върлината има къщичка за кукли.“ „Бастуна е момиче.“ — Той поклати глава. — Въпреки всичко го завърших. Подарих го на Сара и тя се ухили, сякаш ѝ беше забавно. Както когато направиш нещо хубаво за някого, а той иска повече. Или изобщо не иска нищо. Чувства се неудобно. Каза: „Благодаря“, сякаш благодари на сервитьорка. Повече не ѝ проговорих. И тя беше като останалите — арогантни, високомерни, наши. Безочливи.

Значи това било. Съучениците, които са му се присмивали и подигравали.

— А хората, отговорни за дефектната кола, с която са пътували Алиша и семейството ѝ? И те ли са Безочливи?

— Да. Хора, които те малтретират, не те зачитат, унижават те. Мислят само за себе си. Продават дефектни коли, а знаят, че са опасни. Печелят пари. Единствено това има значение за тях.

— Сигурно много си обичал брат си.

— Запазих стария си телефон с неговите гласови съобщения. Непрекъснато ги слушам. Носят ми известна утеха. — Грифит се обърна към Сакс. — Всяка утеха в този живот е хубаво нещо, не мислиш ли?

Амелия предполагаше, че знае отговора на следващия си въпрос.

— Какво се случи с момчетата, които разпространиха снимките на брат ти и онова момиче?

— О, затова се преместих в апартамента в Челси. Беше ми по-лесно да направя това, което бях решил — да ги намеря и да ги убия. Те работеха в града. Единия посякох до смърт. Сам. Другия, Франк, пребих до смърт. Труповете са в езеро близо до Нюарк. Мога да ти разкажа повече за това, ако искаш. Алиша щеше да ме убие, нали?

Сакс се поколеба.

Той щеше да разбере рано или късно.

— Да, Върнън. Съжалявам.

На лицето му се изписа примирение.

— Всъщност го знаех. Дълбоко в душата си знаех, че тя ме използва. — Той повдигна рамене. — Какво друго да очаквам? Но понякога се оставяш да те използват, защото… ами така. Самотен си или нещо друго. Всички плащаме за любовта по един или друг начин. — Грифит пак я погледна озадачено. — Ти си мила с мен. Въпреки че се опитах да убия майка ти. В края на краищата не мисля, че си Безочлива. Мислех, че си, но не е така. Може ли да ти дам нещо? — попита той след кратко мълчание.

— Какво?

— В раницата е. Книга.

Амелия погледна в раницата и намери тънко томче.

— Това ли?

— Да.

„Кратки изследвания на случаи на необяснима смърт“.

Сакс я прелисти и разгледа снимките на миниатюри на местопрестъпления. Не беше виждала такова нещо. Франсес Глеснър Лий беше създателката на диорамите. Амелия се засмя тихо, когато видя малка кукла труп, която лежи в кухня.

— Може да я вземеш. Искам да ти я подаря.

— Не ни е разрешено да приемаме подаръци. Нали разбираш?

— Така ли? Защо?

Сакс се усмихна.

— Не знам. Полицейско правило. Но не ни позволяват.

— Е, добре. Може да си я купиш, след като сега знаеш за нея.

— Непременно ще го направя, Върнън.

Приближиха се двама униформени полицаи.

— Детектив.

— Том — каза тя на по-високия от двамата.

— Микробусът дойде.

— Ще те закараме в ареста — каза Сакс на Грифит. — Няма да създаваш проблеми, нали?

— Не.

Тя му повярва.

58.

— Той е вътре.

Роналд Пуласки отмести очи от момчето на не повече от петнайсет години и погледна към сградата, която сочеше. Мястото беше опасно, по-лошо от по-голямата част на източен Ню Йорк. Рон и децата му неотдавна бяха гледали „Хобит“ и той си спомни как джуджетата и Билбо тръгнаха към една пещера. Това място му напомни за нея. Една от онези каменни постройки, кафеникава, с цвета на засъхнала кръв, и тъмни и хлътнали прозорци като очи на труп. Някои бяха счупени, а други — надупчени от куршуми.

Мрачната, заплашителна сграда беше подходящо място Один да продава наркотици. Или да произвежда прословутия си кеч. Върхът на дрогата.

Или може би го правеше другаде, а тук изтезаваше конкуренти и заподозрени информатори.

— Сам ли е? — попита Рон.

— Не знам.

Широко отворените кафяви очи на момчето се стрелкаха из улицата. Пуласки отново беше облечен с обикновени дрехи, но пак приличаше на такъв, какъвто е — бяло ченге в квартал на чернокожи, издокаран като за под прикритие. Той полагаше усилия да не се обръща и да не поглежда към уличката, където чакаше Тони с изваден пистолет „Глок“.

— Один въоръжен ли е? — попита Рон.

— Виж, пич, само ми дай зеленото, а?

— Плащам ти хилядарка. Один обикновено носи ли оръжие?

— Това не е моят квартал. Не познавам този Один, нито бандата му. Алфо от „Ричи“ гарантира за теб и ми каза, че ще кихнеш малко зелено, ако намеря този кучи син. Чух, че той ще бъде тук, в онази сграда. Само това знам. Сигурен ли си, че не си ченге?

— Не съм ченге.

— Добре. Направих това, което трябваше. А сега, дай зеленото.

Пуласки бръкна в джоба си и уви пръсти около седмичния си доход — по пет долара, за да изглежда по-дебела пачката.

— Почакай — настойчиво рече момчето.

— Какво да чакам? — Не ми давай кинтите сега.

Рон въздъхна.

— Но нали каза…

— Чакай, чакай…

Момчето се огледа наоколо и Рон направи същото. Какво ставаше, по дяволите?

И после забеляза трима младежи, двама латиноамериканци и един чернокож, които вървяха по отсрещната страна на улицата, пушеха и се смееха. Бяха някъде на осемнайсет-деветнайсет години.

— Чакай, чакай… Не, не гледай към тях. Гледай мен.

Пуласки отново въздъхна.

— Добре. Сега. Дай ми зеленото.

Рон му даде парите. Момчето бръкна в джоба си и му връчи смачкан пакет цигари.

Пуласки се намръщи.

— Какво има вътре? Не искам да купувам нищо. Искам само да говоря с Один.

— Вътре има цигари, пич. Вземи ги. Прибери ги, сякаш са три грама крек-кокаин. Внимателно. Скрий ги. Сега!

Аха. Рон най-после разбра. Хлапето искаше да изглежда така, сякаш му продава наркотици. Създаваше си улична слава. Изграждаше доверие в себе си. Пуласки погледна тримата младежи и видя, че те са ги забелязали, но не реагираха и продължиха по пътя си.

Той погледна към сградата.

— Добре. Къде по-точно е Один?

— Не знам. Знам само, че е вътре. На твое място щях да започна от първия етаж и да продължа нагоре.

Пуласки тръгна да пресича улицата.

— Хей — извика подир него момчето.

— Какво?

— Цигарите ми.

— Нали току-що ги купих. — Рон смачка пакета и го хвърли към хлапето. — Откажи ги. Вредни са за здравето.

— Майната ти.

Момчето изчезна и Тони се присъедини към Рон. И той беше облечен като за под прикритие — черни джинси и тениска, сиво кожено яке и шапка с емблемата на „Янките“, обърната с козирката назад. Двамата се отправиха към уличката до подобната на пещера постройка.

— Какво правят там вътре?

— Нямам представа. Хлапето се кълнеше, че Один е вътре в момента. Е, не се кълнеше. Мѝсли, че е вътре. И това е единствената следа, с която разполагаме. Затова да не губим надежда.

— Имам чувството, че правят амфетамини.

Рон се надяваше да не е така. Употребяващите метамфетамин и крек са като супергерои. Дрогата им дава безумна сила и замъглява мисленето им. Ако извадеха късмет, Один нямаше да е продавач на дребно, а на едро. Може би дори беше снабдявал директно Чарлс Бакстър, когото Райм беше вкарал в затвора „Райкърс“. Все пак брокерите и адвокатите от Уолстрийт трябва да купуват хероин и кокаин отнякъде.

— Ако продава, той няма да бъде сам и ще има оръжия — каза Тони. — Попита ли хлапето?

— Да, попитах го. Не знаеше. Стоим тук от четиридесет минути. Никой не е влизал или излизал. Мисля, че това е добре.

— Така ли? — попита Тони. — А не мислиш ли, че Один и тримата му телохранители с „АК 47“ може би са довтасали преди четиридесет и пет минути?

— Тони.

— Само казвам. Добре. Влизаме.

Тони смъкна ципа на якето си, за да има по-добър достъп до глока си, и погледна брат си.

— Къде е оръжието ти?

— На глезена.

— Не. Затъкни го в колана си.

Рон се поколеба, а после надигна крачола на джинсите си. Извади пистолета и го пъхна в джоба си, където държеше остатъка от парите за дрогата. Брат му кимна. Малкият „Бодигард“ вероятно щеше да изпадне от колана на Рон или да се плъзне към слабините му.

Тони докосна ръката му.

— За последен път. Сигурен ли си, че си заслужава?

Рон се усмихна.

Двамата се приближиха до външната врата на сградата. Не беше заключена. По-точно на мястото на ключалката зееше дупка.

— Кой апартамент?

Рон поклати глава.

Не се наложи обаче да търсят много далеч. Под звънеца в средата на червената олющена врата на апартамента в дъното на втория етаж беше пъхната написана на ръка картичка.

О’Дин.

При други обстоятелства Рон би се разсмял. Ирландски, не скандинавски наркодилър.

Тони застана от другата страна на вратата.

Рон не последва примера му. Когато някой погледне през шпионката и не види никого в коридора, това означава, че посетителите са ченгета. Той натисна звънеца с каменно изражение на лицето. Потеше се, но не избърса капчиците, стичащи се от челото му. Вече беше късно.

След минута тишина отвътре се чуха стъпки.

— Кой е? — попита прегракнал глас.

— Казвам се Рон. Бях приятел на Бакстър. Чарлс Бакстър.

Рон видя сенки, които се раздвижиха под вратата. Дали О’Дин не вадеше пистолет от джоба си, чудейки се дали да застреля посетителя през вратата? Не беше умно да го направи в жилището си. Рон обаче осъзна, че О’Дин може да не е особено психически стабилен и следователно да не му пука, че ще пречука натрапник пред дома си. А колкото до някой друг наблизо, тук изстрелите бяха горе-долу нещо обичайно и хората не им обръщаха внимание.

— Какво искаш?

— Знаеш, че Чарлс е мъртъв.

— Какво искаш?

— Той ми разказа за теб. Искам да продължа с теб оттам, откъдето той е прекъснал.

От другата страна на вратата се чу изщракване.

Зареждане на пистолет? Или дръпване на предпазител?

Звукът обаче се оказа първият от отключването на няколко ключалки.

Рон напрегна мускули и плъзна ръка към пистолета си. Тони вече беше извадил глока си.

Вратата се отвори. Рон надникна вътре и огледа мъжа, който стоеше пред него, осветен в гръб от светлината на евтина лампа със скъсан абажур.

Рон прегърби рамене и си помисли: „О, боже… Какво да правя сега?“.

59.

Линкълн Райм чу, че външната врата на къщата му се отвори и затвори. И приближаващи се стъпки.

— Това е Амелия — каза Джулиет Арчър, която беше в дневната с него.

— Познаваш по звука. Браво. Да, слухът, зрението и обонянието ти ще се подобрят. Някои лекари го оспорват, но аз правих експерименти и съм убеден, че е вярно. И вкусът също, ако не убиваш с много уиски вкусовите си рецептори.

— Аха. Е, животът е равновесие, нали?

Амелия Сакс влезе в дневната и им кимна за поздрав.

— Получи ли самопризнания от Грифит? — попита Райм.

— В общи линии. — Тя седна и им разказа историята на двамата братя — по-младият, загинал заради подигравки, а другият — все по-лабилен психически и изпълнен с желание за мъст. Разказът на Грифит съвпадаше идеално с историята на Алиша Морган.

— Безочливи — замислено каза Арчър, след като чу всичко. — Е, не предвидихме това.

Въпреки че мисловната нагласа на извършителя беше в голяма степен неразбираема за Райм, сега той трябваше да признае пред себе си, че Върнън Грифит е един от по-сложните заподозрени, пред които е бил изправен.

— Не е несимпатичен — отбеляза Сакс, изричайки абсолютно същите думи, които се готвеше да каже Линкълн. Тя обясни, че вероятно ще има споразумение с прокуратурата. — Той призна, че сме го арестували по правилата. Не иска да оспорва това. — Амелия се усмихна. — Попита дали ще му позволят да прави мебели в затвора.

Райм се зачуди дали е възможно, може би на осъдените за убийство не се разрешаваше достъп до триони, ножове и чукове със заоблен връх. Грифит май трябваше да се задоволи с изработване на регистрационни табели за автомобили.

Той погледна дъските с уликите и си помисли колко различни изглеждаха двата случая в началото, а в действителност се оказаха генетично свързани като близнаци. „Фромър срещу «Мидуест Кънвейънс»“ и „Народът на щата Ню Йорк срещу Грифит“, а сега и „срещу Алиша Морган“.

Сакс свали оръжието си, наля си кафе в чашка от сервиза, който Том беше наредил на масичката в ъгъла, и седна. Тъкмо отпи първата глътка, когато телефонът ѝ звънна. Тя прочете съобщението и се засмя.

— В лабораторията по криминалистика в Куинс са намерили изгубените салфетки от „Уайт Касъл“.

— Бях ги забравила — рече Джулиет.

— Аз не ги бях забравил, но се бях отказал от тях — каза Райм. — И какво?

— По тях няма пръстови отпечатъци, нито ДНК — прочете Сакс. — Има следи от сладка безалкохолна напитка в пропорции, които предполагат, че източникът е ресторант от веригата „Уайт Касъл“.

— Но нали… — започна Арчър.

— На салфетките е написано „Уайт Касъл“, да.

— Това е естеството на нашата професия — сега и твоята, Арчър. Всеки ден трябва да се справяме с изчезнали улики, доказателства, които не са правилно идентифицирани или пък са замърсени. Предполагам, че се случва и в епидемиологията.

— О, да. Късогледите деца, спомняш ли си? — Джулиет разказа на Амелия историята за изследването, което неправилно беше определило причината за късогледството при децата.

Сакс кимна и отговори:

— Чух и друга история по радиото. Едно време хората мислели, че ларвите спонтанно се зараждат от месото. Не си спомням подробностите.

— Да, прочута история — потвърди Арчър. — Опровергава я Франческо Реди, учен от XVII век, бащата на експерименталната биология. Яйцата са твърде малко и не се виждат с просто око.

Сакс погледна дъските с уликите, и по-точно секцията за гражданското дело, и попита:

— Какво става с делото на госпожа Фромър? Ще получи ли някакво обезщетение?

— Много е съмнително. — Райм обясни, че могат да съдят само Алиша Морган и Върнън Грифит за смъртта на Грег Фромър. Уитмор преглеждаше финансите им, но нито единият от двамата не изглеждаше много богат.

Телефонът на Арчър иззвъня.

— Отговори — подаде команда тя.

— Здравей, Джул. Аз съм.

— Ранди. Слушат те и Линкълн и Амелия.

Брат ѝ.

Те си размениха поздрави.

— Ще бъда там след десетина минути.

— Приключихме случая — каза Джулиет.

— Сериозно? Е, смаян съм. Били много ще се радва да чуе всичко. Между нас казано, много му харесва идеята за Мама Ченге. Той рисува комикс. Ти си главната героиня. Но не си ме чувала да го казвам. Ще бъде изненада. И така. В момента шофирам без хендсфри и говоря по телефона. Не казвай на полицията. Ха!

Те прекъснаха разговора.

Арчър погледна Сакс.

— Когато се записах в курса на Линкълн, аз разбира се, знаех за теб, Амелия. Всеки, който следи борбата с престъпността в Ню Йорк, знае за теб. Ти си велика, както би се изразил синът ми. Бих казала „известна“, но „епична“ ми се струва по-подходящо. Знаех, че работиш с Линкълн и че си негова партньорка, но не знаех, че си му партньорка и в живота. Разбрах го, като ви гледах през последните няколко дни.

— Ние сме заедно отдавна. И по двата начина — усмихна се Сакс.

— Не бях сигурна какво да очаквам, но вие сте като всяка друга двойка — щастливи, тъжни, ядосани.

Райм се подсмихна.

— Караме се, и още как. Имаме едно пререкание от няколко седмици.

— Бясна съм, че той се отказа от разследванията — без да се усмихва, каза Амелия.

— А аз съм бесен, че тя е бясна, че се отказах.

— И че открадна моя експерт криминалист — добави Сакс.

— Нали си го върна накрая — измърмори Линкълн.

— Когато ми поставиха диагнозата — каза Арчър, — реших, че ще живея сама. Е, с Били от време на време, според споразумението за попечителство, и с болногледач, разбира се. Някой като Том. Макар че не знам дали ще намеря такъв като него. Той е бижу.

Райм погледна към сводестия вход на дневната.

— Няма по-добър. Но това да не излиза от стаята.

Арчър се усмихна престорено свенливо.

— Сякаш не го знае — отбеляза тя и продължи: — Реших никога повече да нямам връзка с мъж и дори да не си помислям за това. Да работя новата си професия, която е удовлетворяваща и предизвикателна. Да отгледам сина си възможно най-добре. Да имам приятели, които могат да се справят с парализата ми. Не е животът, който бях планирала, но изглеждаше приличен. И после срещнах един човек. Неведоми са пътищата Божии. Случи се преди около три месеца, точно след като неврологът потвърди, че недъгът вероятно ще бъде сериозен, както са предполагали. Мъжът се казва Брад. Запознахме се с него на рождения ден на сина ми. Самотен баща. Лекар. Между нас наистина припламна искра. Казах му за тумора и за операцията. Той е кардиолог, но познава в общи линии заболяването. Изглежда не му пукаше и се срещахме известно време.

— Но ти скъса с него — обади се Сакс.

— Да. След година вероятно ще съм неподвижна. Брад тича за здраве и плава с лодка. Това не е комбинация, която намираш в една и съща колонка в сайтовете за запознанства, нали? Той много се разстрои, когато му казах. Но знаех, че така е най-добре и за двама ни. — Джулиет се засмя. — Разбирате ли за какво намеквам?

Райм не разбра, но забеляза, че Амелия леко се усмихва.

— И после видях вас двамата заедно — продължи Арчър. — Започнах да мисля, че може би съм сгрешила. Снощи се обадих на Брад. Ще се видим този уикенд. Кой знае? Може пък след шест месеца да сме сгодени. Като вас двамата. Насрочили ли сте дата за сватбата?

— Още не. Но скоро ще го направим.

Арчър се усмихна.

— Линкълн романтично ли ти предложи?

— Едва ли съм коленичил — измърмори Райм.

— Мисля, че каза: „Изглежда няма обективна или практическа причина да не се оженим. Какъв е твоят принос по въпроса?“ — отвърна Амелия.

Джулиет се засмя.

Райм се намръщи.

— Няма нищо смешно. Представих точна преценка на ситуацията, съчетана с молба за допълнителна информация, която може да помогне за достигане до заключение. На мен ми звучи абсолютно логично.

Арчър погледна лявата ръка на Амелия.

— Забелязах пръстена ти. Много е красив.

Сакс вдигна ръка, показвайки двукаратовия син камък.

— Линкълн го избра. От Австралия е.

— Сапфир ли е?

— Не, диамант.

— Не е особено ценен — аналитично отбеляза Райм. — Но е рядък. Заинтригува ме цветът. Син е заради разпръснатия в матрицата химичен елемент бор. И между другото е полупроводник. Единственият диамант, който има това свойство.

— Ще ходите ли на меден месец?

— Мисля да отидем в Насау — отговори Райм. — Последния път, когато бях на Бахамските острови, едва не ме застреляха и не се удавих. В рамките на пет минути. Бих искал да отида пак и да прекарам по-спокойно. Пък и имам приятел, когото искам да видя. Съпругата му прави превъзходни панирани рапани.

— Очаквам покана за сватбата.

Сакс наклони глава настрани.

— Има няколко свободни места за сватбения купон.

— Само кажете и ще дойда.

На вратата се позвъни. Райм погледна монитора. Братът на Джулиет беше дошъл да я вземе. Том го въведе в дневната. Ранди кимна за поздрав на Райм и Сакс и забърза към сестра си.

— Добре ли си, Джул? Лицето ти!

— Не, не, всичко е наред. Леко нараняване.

Тя обърна инвалидната си количка към Линкълн.

— Пак ще изляза за малко от ролята си.

Той озадачено повдигна вежди.

Джулиет стана, приближи се до Райм, обви ръце около него и силно го прегърна. Поне това беше логическото му заключение, защото не можеше да почувства притискането. Арчър прегърна по същия начин и Амелия и после отново седна в инвалидната количка. Брат ѝ я забута към изхода.

— И утре да дойдеш рано — извика Райм и се засмя, когато тя вдигна палеца на лявата си ръка. — Щом те излязоха, той каза: — Говорих с майка ти. Тя е в добро настроение. Кога е операцията?

— Утре следобед.

Линкълн се вгледа в бледото лице на Сакс, която надничаше през прозореца.

— А другата ситуация? — Той имаше предвид Ник. Онази вечер Амелия му беше разказала всичко за изненадващата му поява, за подозренията си и че е прекарала нощта в апартамента на Ник, за да инсталира проследяващо приложение в телефона му.

Какво предисловие! Моля те, продължавай, Сакс!

Тя не реагира веднага. Седеше неподвижно и гледаше към Сентръл Парк.

— Нещата се оказаха точно такива, каквито се опасявах. Всъщност по-лоши. Той поръча убийството на един човек.

Райм направи гримаса и поклати глава.

— Съжалявам.

— Фред ще му бъде водещ агент известно време. Ще спипаме още пет-шест души, високопоставени във веригата на организираната престъпност. И после ще го пуснем.

— Не ми каза едно нещо, Сакс.

Ратановият стол, на който седеше Амелия, издаде неповторимото си изскърцване, когато тя се обърна към Линкълн. Наклони глава настрани и отметна назад косата си. Райм я харесваше с разпусната, а не с прибрана на кок коса.

— Какво?

— Защо се усъмни в Ник? Всичко, което той ти е казал, поведението му… звучеше правдоподобно. Поне на мен.

— Интуиция — отговори Сакс след кратко мълчание. — Знам колко много мразиш тази дума. Но това беше. Не мога да го определя точно. Нещо не пасваше. Майка ми обърна внимание и на нещо друго. Ник твърди, че е поел вината заради брат си. Тя обаче каза, че ако той наистина е държал на мен, никога не би го направил. Ник беше награждавано ченге. Имаха му доверие. Ако бяха арестували брат му, можеше да уреди нещо с прокурора за присъдата и да помогне на Дони да се включи в някоя програма в затвора. Можеше да организира операция за арестуването на Делгадо. Между другото, това за Делгадо е било лъжа, но отначало не разбрах. Така или иначе Ник не би трябвало да поема вината. — Амелия се усмихна и сочните ѝ устни без червило образуваха полумесец. Нямах абсолютно никакво доказателство, само някакво вътрешно чувство в стомаха.

— Не. Сърцето ти го е подсказало. Понякога това е по-добро от всякакви доказателства.

Тя примигна учудено.

— Но не си ме чувала да го казвам, Сакс. Никога не си ме чувала да го казвам.

— По-добре да отивам при мама. — Амелия го целуна страстно в устата. — Тя би трябвало да се оправи бързо. Липсва ми оставането през нощта тук.

— И на мен ми липсва, Сакс. Много.

60.

Райм вдигна глава от монитора, на който играеше шах срещу общо взето умна, но лишена от въображение компютърна програма.

— Влез — каза той на посетителя, който се суетеше на входа на дневната, а на микропроцесора рече: — Бяла кралица на Е7. Шах.

Линкълн остави софтуера да мисли върху този ход, отдалечи инвалидната си количка от работната станция и се обърна към Рон Пуласки.

— Къде се изгуби, новобранец? Пропусна кулминацията, кресчендото, развръзката на случая Грифит. И сега пристигаш за финала. Колко тъпо.

— Ами бях зает с онзи другия случай.

Райм разбра, че Пуласки мисли за нещо важно.

— Чу ли се с Амелия? За Грифит? — попита той.

Рон кимна и седна на ратановия стол.

— Тъжна личност. Тъжна история.

— Беше, да. Но в очите на закона отмъщението е също толкова неприемлив мотив като сексуалната похотливост или тероризма. Виж, омръзна ми да се преструвам. Тъй като случаят приключи, няма причина да си тук. Какво има?

Погледът на младия полицай остана прикован в миниатюрен скрин, изработен от Грифит. После той отмести очи към кухненската маса и я гледа, докато очевидно стана време да отговори.

— Другият случай.

— Гутиерес.

Пуласки погледна Райм.

— Начинът, по който го каза, Линкълн. Знаеш, че не е бил Гутиерес.

— Предположих. Не беше трудно.

— Джени ме нарича прозрачен.

— Да, има нещо такова в теб. Не че е лошо. — Райм се подсмихна и си напомни да не подценява младия мъж. На Рон, изглежда, не му пукаше дали е хубаво или лошо.

— Другият случай?

— Продължавай.

— Случаят Бакстър — отвърна Пуласки и без да е необходимо, погледна към бялата дъска в ъгъла, обърната с гръб към тях като ядосана съпруга.

Райм не се беше досетил за това. В съзнанието му се оформиха няколко идеи, но централното място не заемаше той, а колегата му.

— Прегледах материалите от разследването. Знам, че е приключило, но пак ги прегледах. И открих някои недовършени неща.

Линкълн си спомни въпросите на Арчър — защо Бакстър бе пропуснал да спомене през следователите за складовото помещение далеч от дома му. Но топката отново беше у Пуласки.

— Какви? — попита Райм.

— Ами едното беше доста интересно. Прегледах записките на детективите и видях имената на всички, с които Бакстър се е срещал през последната година и нещо. Едното име ми се стори особено интересно. Някой си Один.

— Не съм го чувал.

— Името беше в писмен препис на устни свидетелски показания и беше написано О-Д-И-Н. Оказа се, че „О“ е с апостроф и името е О’Дин.

— Ирландско, а не като на скандинавското божество — отбеляза Райм.

— Поразпитах тук-там, прегледах още записки. Нямаше много. Но открих, че този О’Дин има връзка със света на дрогата в Бруклин, по-точно с някакъв нов вид наркотик, за който говореха хората по улиците. Синтетичен. Името му, изглежда, беше кеч. Но детективите в разследването не бяха проследили тази улика. Предполагам, защото Бакстър…

— Можеш да го кажеш, новобранец. Защото Бакстър е умрял.

— Да. Но аз я проследих.

— Неофициално?

— Донякъде.

— Тя е донякъде бременна?

— Най-после разкрих самоличността му. О’Дин беше в Ню Йорк. Защо Бакстър, важна финансова клечка, би имал нещо общо с бандит от източен Ню Йорк? Отидох да говоря с О’Дин, за да разбера…

— Дали Бакстър е нещо повече от измамник?

— Точно така. Исках да докажа, че той е финансирал новата дрога. Че е използвал оръжието, което ти намери, и че е убивал хора. Уликите бяха двусмислени, не забравяй, Линкълн. Имаше въпроси. Може би Бакстър наистина е бил опасен.

— И в такъв случай е било правилно, че той беше задържан за насилствено престъпление — тихо каза Райм.

Пуласки кимна.

— За да не се чувстваш виновен за смъртта на невинен човек, а да си убеден, че си хвърлил в затвора опасен престъпник. И ако успея да докажа това, тогава ти отново да започнеш да се занимаваш с разследвания. Това е истината, Линкълн.

Райм се засмя.

— Въпрос за шестстотин и четиридесет хиляди долара, новобранец. И какъв е отговорът?

— Брат ми и аз открихме О’Дин. В източен Бруклин.

Райм озадачено повдигна вежди.

— Той е свещеник, Линкълн.

— Какво?

— Отец Франсис Зейвиър О’Дин. Има клиника в Браунсвил. А наркотикът, с който е свързан? Рон поклати глава и се усмихна тъжно. — Нова форма на метадон, с която лекува пристрастените. И не се нарича „кеч“. Това е името на клиниката на отец О’Дин. Комуна „Единство и човеколюбие“. — Пуласки въздъхна. — А Бакстър? Той е бил един от главните дарители.

Оказваше се, че пистолетът наистина е бил на бащата на Бакстър, сувенир от един от трудните периоди в живота му. А барутният нагар е бил от остатък върху двайсетдоларова банкнота, наркотикът — от същата или от друга банкнота, и смазката — от спортния магазин, откъдето Бакстър беше купил последния подарък за сина си.

— Ще ти кажа всичко, Линкълн. Може да се наложи клиниката да затвори, ако отец О’Дин не намери друг, който да го подкрепя.

— Тогава аз съм отговорен не само за смъртта на невинен човек, но и съм попречил на не знам колко млади хора да престанат да се шляят по улиците и да водят продуктивен живот?

— Мамка му. Исках само да помогна, Линкълн. Да се върнеш на работа. Но… това открих.

В науката не можеш да пренебрегнеш фактите.

Райм обърна инвалидната си количка и отново погледна миниатюрните мебели, които Върнън Грифит беше изработил толкова внимателно и безупречно.

— Както и да е — каза Пуласки. — Сега разбирам.

— Какво?

— Защо правиш това. Защо се отказа от разследванията. Ако се издъня, и аз вероятно ще направя същото. Ще напусна полицията. Ще работя нещо друго.

Без да откъсва очи от миниатюрите на Върнън Грифит, Райм каза с прочувствен глас:

— Лош избор.

— Какво?

— Да напуснеш, защото си се издънил. Абсолютно лоша идея.

Пуласки сбърчи чело.

— Не разбирам, Линкълн. Какво искаш да кажеш?

— Знаеш ли с кого говорих преди час?

— Нямам представа.

— С Лон Селито. Попитах го дали се нуждае от помощ в някои разследвания.

— Разследвания? Криминални?

— Последния път, когато проверих, той не беше социален работник, новобранец. Разбира се, че криминални. — Райм доближи количката си до младия полицай.

— Ами надявам се, че разбираш защо съм малко озадачен.

— Глупавата последователност е кумирът на ограничените умове.

— И аз харесвам Ралф Уолдо Емерсън, Линкълн. И мисля, че е „малките умове“.

Така ли беше? Вероятно. Райм кимна в знак на съгласие.

— Но това все още не обяснява защо.

Линкълн Райм подозираше, че отговорът е следният: ако преброиш всички причини да не следваш онова, което знаеш, че иска сърцето ти, ще бъдеш абсолютно парализиран (думата му хареса). Това означава, че трябва да пренебрегнеш всеки глас, който крещи да напуснеш, да се оттеглиш, да се колебаеш, да спреш или да се усъмниш, независимо дали е улика, която те е затруднила, изтощение, което те изкушава да си починеш, или стъписването, че един човек лежи мъртъв в гроб, който ти безразсъдно си му изкопал.

— Нямам представа, новобранец — отговори той. — Абсолютно никаква. Но е така. Отиди да разчистиш календара си. Ще ми трябваш утре рано сутринта. Ти и Амелия. Трябва да довършим случая с Неизвестния заподозрян 40 и после да видим какво ще предложи Лон.

— Разбира се, Линкълн. Добре.

Докато излизаше, Рон Пуласки се зачерви и изражението на лицето му можеше да се опише само като сияещо.

Райм смяташе, че никой никога не трябва да показва това изражение.

Понеделник

VII. План „А“

61.

На вратата се позвъни и Райм погледна монитора. Лон Селито и неговият бастун.

Том излезе в коридора и отвори на детектива. Той забеляза, че Селито се насочи право към Линкълн, без да се отклонява към подноса с курабии, които Том беше направил. Във въздуха още се разнасяше ухание на горещо масло и канела. Погледът му към сладкишите обаче разкри съжаление. Може би Лон Селито беше качил един-два килограма през последните няколко дни и отново беше на диета.

— Хей. — Той кимна на Том и после сковано се приближи до инвалидната количка на Райм. Токовете на обувките му потракваха, но протритият гумен връх на бастуна му не издаваше звук. — Линк. Амелия.

Сакс кимна. Беше дошла да остави уликите от ранния етап на разследването на Неизвестния заподозрян 40, които се съхраняваха в Главната лаборатория по криминалистика в Куинс. Тя беше убедена, че нещо от тях може да се изгуби, както се случи със салфетките от „Уайт Касъл“, и лично бе събрала уликите рано тази сутрин и ги беше донесла в дома на Райм.

Амелия нямаше да остане дълго тук. След няколко часа щеше да закара Роуз в болницата, за да я оперират.

— Нищо ли? — обърна се Том към детектива. — Кафе?

— Не. — Селито гледаше нагоре, отбягвайки очите им.

Райм се вгледа изпитателно в лицето му. Нещо не беше наред.

— Ескалаторът. Трябва да го зарежеш, Линк.

Добро начало на разговора.

Умело отклоняваш темата, помисли си Райм. Беше нетърпелив. Трябваше да организира уликите. Имаше и среща с прокурора, водещ делата срещу Грифит и Морган, пък и Мел Купър щеше да дойде скоро.

— Какво има, Лон?

— Добре, ще ти кажа.

Райм го погледна, но Селито беше вперил очи в Сакс.

Тя приключи с подреждането на уликите, изхлузи латексовите ръкавици и духна на пръстите си. Райм от години не беше изпитвал облекчението, което носеше елементарно действие като това, след като часове наред ръцете ти са били стегнати в ръкавиците, но ясно помнеше усещането.

— Казвай, Лон. — Амелия искаше да чуе новината веднага — поне лошата. Добрата, изглежда, не я интересуваше особено много.

— Отстраниха те.

— Какво?

— За какво става дума? — троснато попита Райм.

— Проблем в Главното управление на полицията.

Сакс затвори очи.

— Защото от мен изтече информацията за интелигентните контролери, нали? Не казах на шефовете. Но се налагаше да го направя, Лон.

— Това са глупости — отсече Линкълн. — Тя вероятно е спасила живота на много хора. Компаниите изключваха сървърите си и Грифит не успя да ги хакне.

На бледото, меко лице на Селито се изписа озадаченост.

— За какво говорите?

Сакс обясни за тайната си среща с репортера, който публикува статията, че някои компании се колебаят по финансови причини да изключат облачните си сървъри, за да ги осъвременят с нови актуализации на сигурност на „Микросистеми“.

Селито я погледна намусено.

— Все едно. Но аз имам предвид Мадино, Амелия. Съжалявам.

И тогава Райм си спомни за капитана от Осемдесет и четвърти участък, който беше свикал Комисията по балистика, след като Сакс беше стреляла в мотора на ескалатора, за да спаси живота на Грег Фромър.

— Оказва се, че няколко репортери са проявили интерес към случая.

— Той ми каза, че са се разкарали.

— Но не са отишли много далеч. Сега въпросът е голям. Полицията стреля.

— Да, бе, по невъоръжени хлапета — язвително подхвърли Райм. — Не по индустриална машина.

Селито вдигна длани.

— Моля те, Линк. Аз съм само вестоносец.

Райм си спомни разговора си със Сакс преди няколко дни.

Стига да няма репортери, опитващи да направят кариера с истории за ченгета, които стрелят в молове, всичко ще бъде наред.

Не мисля, че това е широко разпространена журналистическа подспециалност.

Тогава изглеждаше смешно.

— Продължавай — каза Сакс.

— Репортерите настоявали Мадино да им каже какво се е случило и кой е стрелял. Заплашили, че ще действат през главата му и ще зададат въпросите на някого по-нагоре в йерархията.

Амелия се подсмихна.

— И той се е уплашил, че ако не ме хвърли на вълците, това ще застраши луксозния му нов кабинет в Главното управление на полицията.

— Накратко казано, да.

— Основният акцент? — измърмори тя.

— Отстраняват те за три месеца без заплата. Съжалявам, Амелия. Трябва да взема оръжието и значката ти. Също като в проклетите филми. — Селито изглеждаше искрено възмутен.

Сакс въздъхна и му ги даде.

— Ще оспорим решението. Ще говоря с адвоката на полицейския профсъюз.

— Можеш. Разбира се. — Тонът на Селито беше като плаващи пясъци.

Амелия го погледна изпитателно.

— Но?

— Съветът ми е да приемеш пляскането по ръката и да продължиш по-нататък. Мадино може да се заяде с теб.

— Аз ще се заям с него.

За момент настъпи мълчане. И после Сакс, изглежда, проумя политиката на Нюйоркската полиция — всъщност политиката на всяка правителствена институция — и на лицето ѝ се изписа примирение.

— След няколко месеца всички ще забравят за това — продължи Селито. — Ще се върнеш към ежедневната си работа. Ако се бориш, нещата ще се проточат. Те не искат това. Може да те изолират за дълго време. Знаеш как работи системата, Амелия.

— Това са глупости, Лон — презрително заяви Райм.

— Аз го знам, ти го знаеш и те го знаят. Разликата е, че на тях не им пука.

— Но ние трябва да приключим случая „Грифит/Морган“.

— Решението влиза в сила веднага.

Сакс съблече лабораторната си престилка и я замени с тъмносивото си сако, скроено да приляга на фигурата ѝ и пистолета ѝ „Глок 17“. Райм смяташе, че ушиването му е било сложно.

— Предполагам, че моментът не е от най-лошите — с безразличен гласа каза тя. — Ще имам възможност да се грижа по-добре за майка си през следващите две седмици. Може би е благословия.

Но разбира се, не беше. И Райм видя, че Сакс изобщо не мисли така. Предстояха ѝ три месеца на бездействие и нервно напрежение и тя беше адски вбесена. Линкълн беше сигурен в това, защото и той би се чувствал така при тези обстоятелства. Кучетата, конете и хората са създадени да работят. Без работа ние сме принизени, понякога необратимо.

— Трябва да я закарам в болницата — каза Амелия и излезе от къщата.

Райм чу, че външната врата се затвори, и не след дълго забръмча големият мотор на ториното ѝ. Не се изненада, че Сакс не форсира двигателя. Амелия Сакс отприщваше конските сили на автомобила от радост, никога от гняв.

62.

Отначало Линкълн Райм не позна мъжа, който влезе в дневната му и погледна ядосано Том. Защо не го беше предупредил, че е дошъл непознат?

След няколко секунди обаче осъзна, че това е Евърс Уитмор, превзетият, словоохотлив адвокат с изискан почерк и още по-изискани маниери.

Причината, че не го позна веднага, беше, че Уитмор се беше издокарал неузнаваемо — сив вълнен панталон, синя карирана риза без вратовръзка и дебела вълнена зелена жилетка (и трите ѝ копчета бяха закопчани в най-добрия стил на баща от ситуационна комедия от петдесетте години, който търпеливо понася палавите, но безобидни лудории на децата си). На главата си имаше шапка за голф „Тайтлист“ в яркозелено и жълто.

— Господин Райм.

— Господин Уитмор. — Линкълн се беше отказал да се обръща към него на малко име.

Адвокатът видя, че Райм оглежда дрехите му.

— След един час ще бъда треньор във футболен мач. На синовете ми.

— О, вие имате семейство. Не знаех.

— Предпочитам да не нося венчалната си халка през повечето време, защото издава факт за мен на опониращия адвокат. Самият аз не бих използвал тактически лична информация за друг адвокат, но някои не мислят така. Сигурен съм, че това не ви изненадва.

— Казахте синове?

— Имам и дъщери. Три момчета и три момичета.

Еха!

— Момчетата са трима близнаци и всичките са в един футболен отбор. Това обърква противниците. — Уитмор се усмихна.

Райм се замисли дали това е първата му усмивка, откакто го познава. Във всеки случай беше лека и кратка.

Адвокатът се огледа наоколо.

— Къде е детектив Сакс?

— В болницата. Ще оперират майка ѝ. Ще ѝ поставят байпас.

— О, боже! Обади ли се?

Райм поклати глава.

— Още не, но тя е борбена. Ако това е показателно за добра прогноза.

Педантичният адвокат, който възприемаше дословно нещата, изглежда, не разбра.

— Когато говорите с детектив Сакс, предайте ѝ моите най-добри пожелания. И на майка ѝ.

— Ще го сторя.

— Разбрах, че сте имали сблъсък със заподозрения.

— Да. Аз не бях ранен. Джулиет Арчър пострада, но не е сериозно.

Без да разкопчава дебелата си вълнена жилетка, Уитмор седна благоприлично на стола и сложи на коленете си куфарчето, което носеше. Щракна два пъти ключалките и вдигна капака.

— Опасявам се, че имам лоши новини. Съжалявам, но поръчах на моя следовател да прегледа щателно финансите на Алиша Морган и Върнън Грифит. Тя има спестовна сметка на стойност около четиридесет хиляди долара, а той има сто петдесет и седем хиляди, плюс пенсионна осигуровка, но е защитена срещу кредитори.

— Общо около двеста хиляди.

— Ще заведа иск, но ако има и други ищци, а ви уверявам, че ще има, сумата ще трябва да бъде разпределена между всички оцелели пострадали, роднини и членове на семействата. Съпругата на Ейб Бенкоф. Роднините на Тод Уилямс. Претенции ще има дори дърводелецът, който беше ранен в бродуейския театър.

— И хората, съсипани завинаги, защото не могат да се качат на ескалатор — добави Райм, имайки предвид многобройните клиенти, за които беше споменала Джулиет Арчър в началото и за които Уитмор бе прогнозирал, че ще се наредят на опашка с шапки в ръка.

— И моят хонорар — продължи адвокатът. — Госпожа Фромър ще вземе най-много двайсет хиляди.

Чекът, който щеше да бъде изпратен в Скънектади.

Уитмор започна внимателно да подрежда документи на близката ратанова масичка за кафе. Вероятно това бе анализът на финансовото положение на двамата извършители, изготвен от следователя му. Райм не знаеше защо му го е донесъл. Предполагаше, че частният детектив на адвоката си е свършил работата и че резултатите са точни. Не бяха необходими доказателства.

— И така — каза Уитмор, подреждайки документите още по-прецизно. — Ще трябва да прибегнем до план А.

— План А?

Доколкото знаеше Райм, екипът не беше подредил в азбучна последователност плановете си за действие, но след фалита на „Мидуест Кънвейънс“ и липсата на вина на „Микросистеми“ бе предположил, че единственият начин е да вземат на прицел личните авоари на затворниците — стратегия, която сега се оказваше безсмислена.

Линкълн отбеляза това. Уитмор го погледна озадачено.

— Не, господин Райм. Това беше план Б. Първият ни подход — отговорност за продукта от страна на производителя — винаги е бил осъществим. Ето, вижте. — Адвокатът бутна към Райм един документ и Линкълн се приближи до масата, за да го прочете. Видя, че всъщност това не е финансов анализ.

Върховен съд на щата Ню Йорк

Бруклин

Сандра Маргарет Фромър

Ищец

Съдебен иск

Входящ номер:

срещу

„Микросистеми“,

ответник

До Върховния съд на щата Ню Йорк

Искът на ищеца САНДИ МАРГАРЕТ ФРОМЪР с уважение показва и заявява следното…

Райм непохватно прелисти с дясната си ръка дългия иск. Имаше втора партида сходни документи от името на сина ѝ за неправомерно причинена смърт и трети комплект от името на самия Грег Фромър за болката и страданията през последните петнайсет минути от живота му. И купища съпътстващи документи.

Искът беше за петдесет милиона долара.

Райм вдигна глава.

— Но… аз мислех, че не може да има дело срещу производителя на контролера. Мислех, че „Дейта Уайз“ не е дефектен.

— Защо мислите така?

Райм повдигна рамене.

— Върнън Грифит каза…

— Външна намеса?

— Да.

— Но предвидима външна намеса, срещу която е трябвало да се предпазят. Небрежността се определя чрез умножаването на вероятността от нараняване по тежестта на това нараняване и сравняването на това с колко би струвало да се предотврати. Позовавам се на делото „Съединените щати срещу компанията «Каръл»“. Обжалване на втора инстанция. Прилагайки това правило, ще отстоявам позицията, че първо, вероятността да се хакне интелигентен продукт е изключително голяма, като се има предвид броят, находчивостта и мотивацията на днешните хакери. Второ, сериозността на нараняването може да е изключително голяма. Господин Фромър и Ейб Бенкоф са мъртви. Res ipsa loquitur[18]. И трето, тежестта на адекватните предпазни мерки е минимална. „Микросистеми“ лесно можеха да осигурят автоматично актуализиране на сигурността, както сами признаха, и го правят сега. Те трябваше да предвидят, че някой хакер може да причини сериозно нараняване и за тях е щяло да бъде лесно да отстранят проблема. Ето защо „Микросистеми“ са проявили небрежност и са отговорни за смъртните случаи. Освен това ще твърдя, че контролерите са дефектни според Закона за строгата отговорност за продукта. Вашият сътрудник каза, и имам експерти, които допълнително проучват този въпрос, че софтуерът в продуктите с вграден контролер е стар.

Това беше вярно. Родни Шарнек им беше обяснил, че за фирмите, производители на интелигентни контролери, е по-евтино и по-лесно да използват лесен за хакване стар софтуер, лишен от някои функции, отколкото да напишат нов код, за да спестят пари и по-скоро да изкарат продуктите на пазара.

Хладилници със спам…

— И така, небрежност и строга отговорност за продукта. Вероятно ще добавя и нарушаване на спецификациите в гаранцията на продукта. Няма нищо лошо в тази стратегия, когато съдиш богат ответник.

— Разбира се, ще се опитате да постигнете извънсъдебно споразумение.

— Да. Те знаят, че ще представя като доказателства всички други инциденти — готварската печка на господин Бенкоф, микровълновата фурна в театъра, автомобилите, върху които беше поет контрол. За „Микросистеми“ ще бъде кошмар да се борят в съда, като се има предвид острата обществена реакция. И мога да накарам съдебните заседатели да им изпият кръвта за обезщетения. Като вампири.

Аха, оказваше се, че сериозният адвокат има чувство за хумор.

— Е, няма да получа петдесет милиона, но ще договоря приемлива сума. И това ме води към повода за посещението ми. Има някои въпроси, свързани с доказателствата, които вие трябва да решите, преди да изпратя иска на господин Фрост, адвоката на „Микросистеми“, и да започнем пазарлъка.

Последва мълчание.

— Опасявам се, че не мога да ви помогна в това отношение.

— Не? Мога ли да попитам защо?

— Помагам на прокурора да подготви криминалното обвинение. Ще има конфликт на интереси, ако продължа да работя за вас.

— Разбирам. Да. Съжалявам да го чуя. Не искам да изложа на риск гражданското дело.

— Не.

— Трябва обаче да отбележа, че е важно да представим нашия случай колкото е възможно по-убедително. Не може да има пропуски в аргументите, пред които ще изправим ответника. А доказателствата са жизненоважни за това. Нуждая се от експерт. Сещате ли се за някого, господин Райм?

* * *

— Здравей, Роуз.

Възрастната жена отвори очи.

— Линкълн. Дошъл си ми на свиждане. Радвам се да те видя.

Тя оправи косата си с ръката, към която не беше прикрепена интравенозната система, въпреки че прическата ѝ беше безупречна. Амелия я беше сресала, докато майка ѝ спеше, когато с Райм дойдоха преди малко в болничната стая.

— Къде е Ами?

— Говори с лекаря кога да те прибере вкъщи. И какво може да правиш и какво не.

— Утре трябва да започна да ходя. Кой би си помислил? Разрязват те, оправят сърцето ти… и си готов за маратон. Не е честно.

Роуз не беше толкова бледа, колкото очакваше Райм. Всъщност имаше по-здрав вид. Подобреното кръвообращение, предположи Райм и се замисли за Алиша Морган. Един малък невзрачен предмет, продукт в семейната кола, завинаги беше променил живота ѝ към по-лошо. И тук, в болницата, имаше малки невзрачни предмети, които току-що бяха добавили години към един живот, който иначе можеше да свърши внезапно всеки момент. По същия начин различни предмети поддържаха жив и функциониращ самия Райм.

Той се подсмихна на тази сложна мисъл. Беше дошъл да види бъдещата си тъща. Стаята на Роуз беше хубава, с изглед към парка на отсрещната страна на улицата. Той коментира гледката.

Роуз погледна през прозореца.

— Да, хубава е. Макар че не съм от хората, които си падат по стаи с хубави гледки. Онова, което става вътре в стаите, е далеч по-интересно, не мислиш ли?

Райм беше напълно съгласен с нея.

Не я попита как се чувства, харесва ли ѝ храната в болницата и всичките други банални неща, за които посетителите питат пациентите. Линкълн бе забелязал на нощното шкафче една от книгите на Стивън Хокинг. Беше я чел преди няколко години. Двамата с Роуз се впуснаха в оживен разговор за теорията за големия взрив.

В стаята влезе болногледач, красив мъж, мускулест, със силен карибски акцент.

— Госпожо Сакс. А, вие имате известен посетител.

Райм беше склонен да му отправи презрителна гримаса, но заради Роуз само кимна и се усмихна.

Човекът я прегледа и провери мястото на разреза и интравенозната система.

— Всичко изглежда добре, много добре.

— Господин Ерандо знае какво говори — отбеляза Роуз. — А сега, Линкълн, мисля да си почина.

— Разбира се. Утре ще дойдем пак.

Райм излезе от стаята и се отправи към стаята на сестрите, където Амелия приключваше телефонен разговор.

— Тя е добре. Иска да поспи — каза той.

— Ще надникна да я видя.

Сакс отиде в стаята на майка си и след минута се върна при Райм.

— Спи като бебе.

Те тръгнаха по коридора. Не че му пукаше, но Райм забеляза, че никой тук не погледна към него, за разлика от улиците на града. В болницата, разбира се, хората очакваха да видят човек в инвалидна количка. Нищо необикновено, нищо интересно за зяпане. Всъщност Линкълн беше мобилен и се движеше с лекота по коридора заедно с придружител, след като беше извадил по-голям късмет от мнозина в сумрачните, тихи стаи, покрай които минаха.

In regione caecorum rex est luscus.

В страната на слепите едноокият е цар.

Един до друг те прекосиха препълненото фоайе, излязоха навън в облачния пролетен следобед и се отправиха към микробуса, който беше паркиран на място за инвалиди.

— Е, реши ли какво ще правиш по време на тримесечното си отстраняване? — попита Райм.

— Освен да съм бясна ли?

— Освен това.

— Ще се грижа за майка си. Ще работя по ториното. Ще изстрелям много олово в хартиени мишени на стрелбището. Ще готвя.

— Ще готвиш?

Е, добре, не и това.

— Струва ми се, че имаш предвид нещо — каза Сакс, когато се приближиха до микробуса.

Райм се подсмихна. Лон Селито… Какво щяхме да правим без теб?

— Евърс Уитмор, адвокатът, дойде да говори с мен. Знаеш, че вече не работя за него по случая „Фромър“. Сега се занимавам с криминалната страна и би имало конфликт на интереси.

— Какво искаш да ми кажеш, Райм?

— Искам услуга, Сакс. Първоначалната ти реакция ще бъде да откажеш, но ме изслушай.

— Звучи познато.

Линкълн повдигна учудено вежди.

— Да ме изслушаш ли?

Амелия сложи ръка на рамото му и каза:

— Договорихме се.

1

Структурна групировка, свързана с централния атом в молекулата на сложно химическо съединение. — Б.пр.

2

White Castle (англ.) — „Бял замък“. — Б.пр.

3

Catch (англ.) — хващам, улавям, сграбчвам. — Б.пр.

4

American Girl — американски онлайн магазин за кукли, дрехи, игри и подаръци за момичета. — Б.пр.

5

craigslist (нарочно изписвано с малка буква) — централизирана мрежа от онлайн градски общества, включваща безплатни обяви и форуми на различни теми. Основана е през 1995 г. за района на Сан Франциско. — Б.пр.

6

Entertainment Weekly — списание, издавано в Ню Йорк, за филми, телевизия, музика, театър, книги и поп култура. — Б.пр.

7

Simon Says (англ.) — детска игра, популярна в англоезичните страни, изразяваща се и действия, които единия играч прави, а следващият повтаря по реда, по който първият ги е направил. — Б.пр.

8

Ten-Ten Wins (1010 килохерца) — Радиостанция в Ню Йорк Сити, собственост на радио Си Би Ес. — Б. пр.

9

Американско риалити шоу, излъчено за пръв път на 9 август 2009 г. по телевизия Ей Би Си. — Б.пр.

10

Bay View (англ.) — изглед към залива. — Б.пр.

11

Теодор Джон Казински, също познат като Юнабомбър, е американски математик, анархист, примитивист и социален критик, който извършва поредица от атентати с писма бомби в продължение на 20 години, при които убива трима и ранява 23 души. — Б.пр.

12

Whole Foods, американска верига супермаркети за здравословна храна. — Б. пр.

13

Авторът има предвид Джефри Дамър, известен като Канибала от Милуоки; американски сериен убиец, извършител на сексуални престъпления като изнасилвания, убийства, разчленяване, некрофилия и канибализъм на 17 мъже и момчета в периода 1978-1991 г. Пребит до смърт в затвора от друг затворник. — Б.пр.

14

LinkedIn — онлайн социална мрежа за търсене и установяване на делови контакти. — Бел. WizardBGR

15

Наречен на френския педиатър Марфан, който пръв описва този синдром. Дължи се на наследствено обусловена непълноценност на съединителната тъкан. Изразява се в анатомични особености в лицето, наподобяващи птица: деформации на ушната мида, високо небце, понякога вълча паст, гръден кош с клиновидна форма, изкривяване на гръбначния стълб и плоскостъпие. Друг характерен белег са необичайно удължените и тънки крайници и пръсти, тесни длани. Ставите могат да бъдат свръхподвижни. Синдромът на Марфан обаче не води до нарушения в интелекта. — Б.пр.

16

Питър Фолк (1927-2011) е американски актьор, който е най-известен с ролята си на лейтенант Коломбо в сериала „Коломбо“. — Б.пр.

17

Rose (англ.) — роза. — Б. пр.

18

Фактите говорят сами за себе си (лат.). — Б.пр.

Content

Джефри Дивър
Стоманена целувка
(книга 12 за "Линкълн Райм")

Вторник I. Удар с тъп предмет

1.

2.

3.

4.

5.

Сряда II. Стажантката

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

Четвъртък III. Експлойт

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

Петък IV. Народният пазител

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

Събота V. Шах…

39.

40.

41.

42.

43.

44.

45.

46.

Неделя VI. … и мат

47.

48.

49.

50.

51.

52.

53.

54.

55.

56.

57.

58.

59.

60.

Понеделник VII. План „А“

61.

62.

1