Рансъм Ригс

Приказки за чудатите

На Алма Лефей Перигрин, която ме научи

да обичам приказки

М. Н.

Homo sum: humani nil a me alienum puto.

Terence[1]

Скъпи читателю,

Книгата, която държиш в ръцете си, е предназначена само за чудати. Ако по някаква причина не принадлежиш към редовете на паранормалните — с други думи, не ти се е случвало да се рееш над леглото си посред нощ, защото си забравил да се завържеш за матрака, ако от дланите ти не бликат пламъци в неподходящ момент или ако не дъвчеш храната с уста, примлясваща на тила, — тогава бъди добър незабавно да върнеш тази книга там, откъдето си я взел, и да забравиш за случилото се. Сигурен съм, че ще сметнеш историите, които се съдържат вътре, за странни, потискащи и безкрайно далеч от това, което обичайно харесваш. А и те не са твоя работа.

С цялото си чудато уважение,

Издателят, „Синдригаст Пъбликейшънс“

Предисловие

Ако си от вида на чудатите — и ако вече си стигнал дотук, в което искрено се надявам, — тогава тази книга едва ли се нуждае от встъпление. Тези истории са неразделна част от твоето израстване и вероятно си ги слушал и повтарял толкова много пъти, че можеш да ги изрецитираш по памет. Но ако си сред онези лишени от късмет същества, които едва наскоро са открили своите чудати способности или са израсли в среда, където чудатата литература не е достъпна, предлагам това кратко пояснение.

„Приказки за чудатите“ е сборник от най-обичаните фолклорни творби. Предавани от поколение на поколение от незапомнени времена, всяко сказание е донякъде истинска история, донякъде легенда, както и поучителен урок за младите чудати. Тези предания идват от различни краища на света, едни като устни разкази, други в писмен вариант, и несъмнено през годините са претърпели немалко промени. Оцелели са до наши дни, защото са били ценени заради ползата, която носят, но и заради нещо повече. Те са преносители на тайно познание. Сред страниците им се спотайват местонахождения на скрити примки, криптирани са самоличностите на важни чудати, има и друга информация, помагаща на чудатите да оцелеят в един враждебен свят. Казвам ви го от личен опит, защото тъкмо благодарение на „Приказките“ пиша сега тези думи. Те спасиха не само моя живот, но и този на моите приятели и на нашата любима имбрин. Аз, Милърд Нълингс, съм живото доказателство за ползата от тези истории, макар да са били написани преди много-много години.

Ето защо се посветих на тяхното съхраняване и разпространение и се заех със задачата да превърна във факт това специално издание, което озаглавих „Приказки за чудатите“. Задача, която без никакво съмнение бе колкото изтощителна, толкова и незадоволителна — изданието, с което аз израснах, бе от три дебели тома с тегло, надхвърлящо това на любимата ми приятелка Бронуин, — докато разказите, които се съдържат тук, са моята любима подборка и аз си позволих да добавя към тях собствените си исторически коментари и разсъждения, за да могат чудатите от целия свят да почерпят от натрупаната от мен мъдрост. Освен това се надявам, че настоящото издание, което е далеч по-компактно от предходните, ще бъде подходящ спътник при всички ваши пътувания и приключения, и може да се окаже също толкова полезно за вас, колкото беше за мен.

Така че, наслаждавайте се на „Приказките“ — в идеалния вариант край пукащ огън, в някоя студена нощ, с похъркваща в нозете ви страхомечка, — но не забравяйте никога за характера на тези сказания и ако ги четете на глас (което горещо препоръчвам), убедете се, че слушателите ви са чудати.

Милърд Нълингс, ескуайър, доктор на науките, бакалавър по медицина, а също редактор и автор на коментарите към това издание

Прекрасните канибали

Чудатите от селцето на име Торино мочуре живеели твърде скромно. Те били фермери и макар да не притежавали хубави вещи, а паянтовите им къщурки да били вдигнати от тръстика, били здрави и жизнерадостни и не ламтели за много.

Градините им осигурявали изобилна прехрана и те намирали скромните си домове за разкошни, защото времето в Торино мочуре не било от най-неприятните, а селяците били толкова погълнати от работата си, че мнозина след един ден, прекаран в ровене из тресавищата, имали силици колкото да се проснат вътре и да се оставят на шумовете от мочурището да ги приспят.

Жътвата била за тях любимият период от годината. Тогаз работели до капване, събирали най-добрите бурени, пръкнали се из тресавището през този сезон, свивали ги на вързопи и ги мятали върху магарешките каручки, за да ги откарат в пазарското градче Щърбавата хрътка, на около пет дни път, където да продадат каквото могат. Работата им не била от леките. Тресавищните бурени били жилави и режели ръцете. Магаретата — злонрави и склонни да хапят. Пътят до пазара бил осеян с дупки и свърталище на крадци. Често се случвали печални инциденти, например когато фермерът на име Пълман в пристъп на жътварски ентусиазъм отсякъл със сърпа крака на своя съсед. Споменатият съсед, на име Хейуърт, съвсем обяснимо бил притеснен от случилото се, но селяците били толкова сговорчиви, че лесно прощавали подобни неща. Париците, които изкарвали от пътуването до пазара, макар и оскъдни, стигали да си купят най-необходимото, та дори и по няколко кози бута — пищна добавка към шумното многодневно празненство, което си устройвали в края на сезона.

В годината, за която иде реч, точно след като празненството приключило, а фермерите се готвели да се върнат към своето мочурливо всекидневие, пристигнали трима гости. В Торино мочуре рядко се вясват каквито и да било посетители, още по-малко таквиз, каквито били тези: двама мъже и жена, облечени от главите до петите с брокат и коприна и яздещи три прекрасни арабски коня. Ала макар гостите несъмнено да били богати, те изглеждали измършавели и се поклащали изтощено на обсипаните със скъпоценни камъни седла.

Преизпълнени с любопитство, селяните се скупчили около тях, почудени от красивите им дрехи и коне.

— Не се приближавайте твърде много! — предупредила ги женица на име Сали. — Нещо ми мязат да са болнави.

— Тръгнали сме към мийкския бряг[2] — обяснил един от пристигналите, който комай единствен имал сили да говори. — Преди няколко седмици ни погнаха бандити и макар че успяхме да им избягаме, после се изгубихме. Оттогава се лутаме из околностите, дирим стария римски път.

— Доста сте далече от римския път — отвърнала Сали. — Както и от мийкския бряг.

— Колко има до там? — попитал гостът.

— Шест дни езда — рекла им Сали.

— Никога няма да го стигнем — измърморил мрачно мъжът.

При тези думи жената с копринената рокля се катурнала от седлото и тупнала на земята.

Въпреки боязънта си от болести, движените от състрадателност селяци отнесли падналата знатна дама и спътниците ѝ в най-близката къща. Там гостите получили вода и били настанени в удобни сламени легла, а десетина фермери се скупчили наоколо, предлагайки помощта си.

— Оставете им малко въздух, де! — сопнал се Пълман. — Изтощени са, имат нужда от почивка.

— Не, трябва им лекар! — възразила Сали.

— Не сме болни — обадил се мъжът. — Гладни сме. Припасите ни свършиха преди седмица и оттогава не сме слагали залък в устата си.

Сали се зачудила защо толкоз богати хора просто не са си купили храна от други пътници по друмищата, но била твърде учтива, за да ги попита. Вместо това наредила на няколко момчетии да изтичат и да донесат гърне супа от блатни буренаци и каквото козе е останало от празненството, ала когато подредили всичко това пред гостите, те побутнали настрана храната.

— Не бих искал да прозвучи невъзпитано — рекъл мъжът, — но ние не можем да ядем тази храна.

— Гозбите ни са скромни — съгласила се Сали, — а вие навярно сте свикнали на царски гощавки, но това е всичко, което имаме.

— Не ни разбрахте — погледнал я мъжът. — Жито, зеленчуци, животинско месо — телата ни просто не могат да ги смилат. И ако си наложим да ги изядем, само ще отпаднем още повече.

Селяците се спогледали объркано.

— Щом не можете да ядете жито, зеленчуци и месо — попитал фермерът Пълман, — тогава какво можете да ядете?

— Хора — отвърнал мъжът.

Всички в тясната къща отстъпили назад.

— Искате да ни кажете, че сте… канибали? — изумил се Хейуърт.

— По природа, не по избор — отвърнал мъжът. — Но, да.

И той се постарал да успокои изплашените селяни, че са цивилизовани канибали и никога не убиват невинни хора. Те, и други като тях, имали уговорка с краля, според която обещавали никога да не отвличат и изяждат хора против волята им, и в замяна им било разрешено, наистина на разорителни цени, да се хранят с крайници на пострадали при злощастни инциденти и с телата на обесени престъпници. Ето от какво се състояло тяхното меню. Били поели към Мийк тъкмо защото районът се славел с най-висок процент злощастия и най-много обесени разбойници, та храната им щяла да е достатъчно — пък макар и не в изобилие.

Въпреки че в онези дни канибалите били богати, те живеели почти в непрестанен глад, тъй като спазвали стриктно закона, та се налагало да водят полугладно съществуване, измъчвани от апетит, който не било лесно да задоволяват. И по всичко изглеждало, че канибалите, пристигнали в Торино мочуре и поели към Мийк, докъдето ги чакал още много път, били обречени на гибел.

Ако узнаят всичко това хората на всяко друго село, било то на чудати или не, те биха вдигнали рамене и биха оставили канибалите да умрат от глад. Ала ториномочурци били хора докрай състрадателни и затуй никой не бил изненадан, когато Хейуърт пристъпил напред, накуцвайки с патериците, и рекъл:

— Тъй стана, че изгубих крак преди няколко дена. Хвърлих го в блатото, но съм сигурен, че ще мога да го намеря, ако вече не са го оглозгали змиорките.

Очите на канибалите светнали.

— Наистина ли ще го направите? — попитала човекоядната жена и отметнала коси от хлътналите си бузи.

Останалите селяци закимали. Хейуърт закуцукал към блатото, измъкнал от калта крака си, като пропъдил навъртащите се наоколо змиорки, и го поднесъл на плато на канибалите.

Един от мъжете му подал кесия с жълтици.

— Какво е това? — попитал Хейуърт.

— Възнаграждение — обяснил канибалът. — Точно толкова, колкото взема от нас кралят.

— Не мога да го приема — поклатил глава Хейуърт, но когато се опитал да върне кесията, канибалът скръстил ръце зад гърба си и се усмихнал.

— Така е справедливо — рекъл той. — Вие ни спасихте живота!

Сетне канибалите се заели да утоляват глада си, а селяните извърнали учтиво глави. Хейуърт отвързал кесията, надзърнал вътре и пребледнял. Не бил виждал толкова пари през целия си живот.

Следващите няколко дни канибалите похапвали и възстановявали сили и когато най-сетне били готови да потеглят за мийкския бряг — сега вече упътени от местните, — селяните се събрали да се сбогуват с тях. За почуда на канибалите в тълпата бил и Хейуърт и той пристъпвал, без да се опира на патерици.

— Не разбирам! — възкликнал един от човекоядните мъже изумено. — Нали вашия крак изядохме!

— Така е! — отвърнал Хейуърт. — Но всеки път, щом някой от жителите на Торино мочуре изгуби крайник, той пораства отново[3].

Канибалът го изгледал озадачено, понечил да отвърне нещо, ала размислил и премълчал. После се метнал на коня и препуснал след другите.

Изминали няколко седмици. Животът в Торино мочуре се върнал в нормалното си русло — за всички, освен за Хейуърт. Не можел да прогони от мислите си кесията с пари, която скрил в една дупка. Какво да прави с нея?

Съселяните му давали всякакви идеи.

— Можеш да си вземеш цял гардероб с хубави дрехи — подхвърлил Бетелхайм.

— Но какво ще правя с тях? — отвърнал Хейуърт. — По цял ден се трепя в мочурището, само ще ги съсипя.

— Купи си библиотека с интересни книги — додал фермерът Хегел.

— Но аз не мога да чета — възразил Хейуърт. — Нито пък който и да било в Торино мочуре.

Най-глупаво от всички било предложението на фермера Бакелард.

— Трябва да си вземеш слон — рекъл той — и да караш с него продукцията на пазара.

— Но той може да изпасе всичките буренаци от мочурището, преди да ги продам! — извикал почти отчаяно Хейуърт. — Да можех да направя нещо за къщата. Вятърът вее през тръстиката и зимъска вътре все духа.

— Защо не сложиш тапети на стените — обадил се фермерът Андерсън.

— Не говори глупости — скастрила го Сали и на свой ред предложила: — Просто си купи нова къща!

И точно така постъпил Хейуърт — купил си малка дървена къщурка, първата в Торино мочуре. Макар и съвсем тясна, тя била с плътни стени и спирала вятъра, имала и малка врата, която се отваряла и затваряла на панти. Хейуърт ужасно се гордеел с нея и цялото село му завиждало.

След няколко дни в Торино мочуре пристигнали пътници. Били четирима, трима мъже и една жена, и тъй като носели разкошни одежди и яздели арабски коне, селяните веднага се досетили какви са — законопослушни канибали от мийкския бряг[4]. Тези пътници обаче нямали изгладнял вид.

И отново селяните се събрали с почуда около тях. Жената, чиято риза била обшита със златни шевици, копчетата на панталона били от перли, а ботушите украсени с лисича кожа, рекла:

— Преди няколко седмици наши приятели навестили вашето село и вие сте проявили към тях истинско гостоприемство. Тъй като не сме привикнали към подобно доброжелателство, дойдохме да ви благодарим лично.

Сетне канибалите слезли от конете и се поклонили на селяните, а после им стиснали ръцете. Фермерите били изумени колко меки са дланите им.

— И още нещо, преди да си тръгнем — продължила жената. — Узнахме за уникалните ви способности. Вярно ли е, че умеете да си възвръщате изгубените крайници?

Селяните потвърдили, че е точно така.

— В такъв случай — казала жената. — Имаме за вас едно скромно предложение. Крайниците, с които се изхранвахме на мийкския бряг, невинаги бяха достатъчно пресни и ни писна от развалена храна. Ще ни продадете ли малко от вашите? Разбира се, на достойна цена.

Тя отворила един от джобовете на седлото, който се оказал натъпкан с пари и скъпоценности.

При вида на тези богатства селяните изцъклили очи, но били объркани и затова се скупчили на групичка и си зашепнали.

— Не можем да продадем крайниците си — заявил фермерът Пълман. — Моите ми трябват за ходене.

— Ами тогава продай им ръцете си — посъветвал го Бакелард.

— Но с тях събираме треви и плевели! — обадил се Хейуърт.

— Ако ни плащат добре, няма да се налага да събираме буренаците — посочил фермерът Андерсън. — И без това не изкарваме почти нищо от блатата.

— Не ми се струва редно да се продаваме по този начин — въздъхнал Хейуърт.

— Лесно ти е да го кажеш! — укорил го Бетелхайм. — Имаш си къща от дърво, нали?

И така селяните сключили договор с канибалите: десняците щели да продават левите си ръце, леваците — десните, и щели да продължат, докато ръцете им израстват отново и отново. По такъв начин щели да си осигурят постоянен доход и вече нямало да се налага да се бъхтят в тресавищата. Всички изглеждали доволни от спогодбата, с изключение на Хейуърт, който обичал да се щура из блатата и се натъжил, когато осъзнал, че селото ще изостави досегашния си начин за прехрана, въпреки че несъмнено било много по-изгодно да продават крайниците си на канибалите.

Но тъй като нищо не можел да направи по въпроса, Хейуърт бил принуден да гледа безмълвно как съселяните му се отвръщат от фермерството, изоставят своите участъци в тресавището и си секат ръцете. (Една от особеностите на селяците била, че не изпитвали особена болка, когато това ставало, и че крайниците им се отделяли доста лесно, като опашка на гущер.) С припечелените пари си купували храна от пазара в Щърбавата хрътка — сега вече козите бутове били част от всекидневното меню, а не само празнична почерпка веднъж годишно — и подобно на Хейуърт се обзавели с дървени къщи. И разбира се, всеки искал да има врата на панти. След това фермерът Пълман си построил къща на два ката и скоро всички поискали къщите им да са двуетажни. Сали си вдигнала двуетажна къща с двукрил покрив и скоро останалите последвали примера ѝ. Всеки път, когато ръцете им израствали наново и били отсичани и продавани, те използвали парите, за да разширят домовете си. Накрая къщите станали толкова големи, че почти не останало място между тях, и селският мегдан, някога просторен и открит, се смалил до тясна уличка.

Бакелард пръв измислил решение. Наумил си да построи масивен понтон на езерото, непосредствено до брега на селцето, и да вдигне там нова къща, още по-голяма от досегашната — която разполагала с три врати, люлеещи се на панти, двукрил покрив и веранда. Това било по времето, когато селяните престанали да се наричат един друг „фермерът този“ и „фермерът онзи“, а преминали на „господин този“ и „госпожа онази“, тъй като вече не били фермери — с изключение на фермера Хейуърт, който продължавал да събира треволяци от своя участък на тресавището и отказвал да продава крайниците си на канибалите. Харесвал простичката си къща, която не използвал кой знае колко често, защото след изнурителен ден оставал да спи в блатата. Приятелите му го смятали за глуповат и старомоден и постепенно престанали да го навестяват.

Някога скромното селце Торино мочуре започнало бързо да се разраства, тъй като селяните изкупували все повече околни земи, на които строяли по-големи и богато украсени къщи. За да финансират тези свои проекти, те продавали на канибалите по една ръка и един крак (като кракът бил срещуположен на ръката, за да може да запазват равновесие) и се научили да се придвижват с патерици. Канибалите, чийто глад, а и богатства изглеждали неизчерпаеми, били много доволни от това развитие на нещата. По някое време господин Пълман съборил дървената си къща и я заменил с тухлена, което дало старт на нова надпревара сред жителите на селото — чия тухлена къща ще е по-голяма и по-хубава. Но господин Бетелхайм надминал всички останали: той вдигнал красива къща от жълтеникав варовик, каквито имали само богатите търговци от Щърбавата хрътка. Можел да си го позволи, защото продал едната си ръка и двата крака.

— Той отиде твърде далече! — оплакала се госпожа Сали, докато похапвала сандвич с козе месо в изискания ресторант, построен насред селото. Приятелите ѝ се съгласили.

— И как смята да се радва на триетажната си къща — попитала госпожа Уонамейкър, — след като няма крака да се качи по стълбите?

Тъкмо в този момент в ресторанта се появил господин Бетелхайм — носен от як мъжага от съседното село.

— Наех човек да ме носи нагоре и надолу по стълбите, и навсякъде, където ми скимне да ида — заявил гордо той. — Не ми трябват крака!

Дамите го погледнали сащисано. Но скоро те също продали краката си и в селото започнали да събарят старите тухлени къщи и да ги заменят с нови от варовик.

По това време канибалите вече били изоставили мийкския бряг и се преселили в Торино мочуре. Нямало никакъв смисъл да преживяват на полугладна диета от обесени престъпници и случайни жертви на злощастия, когато крайниците на селяните били пресни, вкусни и в по-голямо изобилие от мийкските. Горските им домове не се отличавали с особен разкош, тъй като заделяли по-голямата част от средствата си за селяните, но въпреки това канибалите били доволни — далеч по-щастливи да живеят в колиби, но пък да са с пълни търбуси.

И докато селяните и канибалите постепенно започвали все повече да зависят едни от други, апетитите на всяка от двете групи нараствали. Канибалите взели да се охранват. След като опитали всякакви рецепти за приготвяне на ръце и крака, се зачудили какъв ли ще е вкусът на селяшките уши. Ала селяните отказвали да си продават ушите, тъй като те не израствали наново. Това продължило, докато господин Бакелард, носен на ръце от неговия як слуга, не посетил тайно гората на канибалите, за да се поинтересува колко са готови да платят. Бил уверен, че ще може да чува и без уши, и макар че щял да е малко грозничък, красивата мраморна къща, която възнамерявал да построи, щяла да компенсира това дребно неудобство. (В този момент тези от вас, които имат известна финансова култура, вероятно биха се запитали: защо господин Бакелард просто не спести пари от постоянната продажба на ръце и крака, докато може да си позволи да вдигне мраморна къща? Ами защото той не можел да спестява, тъй като взел огромен заем от банката, за да купи земята, върху която била построена неговата къща от варовик, и сега дължал на същата тази банка по един крак и една ръка всеки месец само за лихвите върху заема. Та затова му трябвало да си продаде ушите.)

Канибалите предложили на господин Бакелард фантастична сума. Господин Бакелард си отрязал ушите, доволен, че може да се отърве от тях, и заменил къщата от варовик с мраморната къща на неговите мечти. Тя била най-красивата къща в селото и вероятно в цялото Чудобродско графство. И макар че селяните сплетничели зад гърба на Бакелард колко грозен е станал и колко е глупаво да си продадеш ушите, които никога вече няма да порастат, те всички накарали слугите си да ги отнесат в мраморната къща, за да огледат чудно красивите стаи и стълбища, и когато си тръгнали, до един били позеленели от завист.

По това време в селото само фермерът Хейуърт все още имал крака, малцина били останали с по някоя ръка. Известно време те упорствали да задържат ръцете си, за да могат да се хранят, но после осъзнали, че слугите могат да вдигат и лъжици или чаши до устите им и че не било никак трудно да им нареждат „донеси ми това или онова“, вместо да сочат с пръст из стаята. И така ръцете се превърнали в безполезен лукс и селяните ограничили телата си до лишени от крайници торсове и пътували от едно място на друго в копринени чували, които слугите носели на рамене.

Скоро и ушите последвали ръцете. Селяните забравили, че смятали господин Бакелард за грозен.

— Не изглежда никак зле — рекъл господин Бетелхайм.

— Ще носим наушници — предложил господин Андерсън.

Сетне те отрязали и продали ушите си и построили мраморни къщи. Селото се прославило заради архитектурните си красоти и от забравено и затънтено кътче се превърнало в голяма туристическа атракция. Вдигнали хотел и още няколко ресторанта. А жителите на Торино мочуре се престрували, че никога не са чували за сандвичи с козе месо.

Понякога туристите се навъртали и около скромната къщурка на фермер Хейуърт, с нисък, прихлупен дървен покрив, която изглеждала съвсем не на място сред разкошните палати, които я заобикаляли. Ако го питали, обяснявал, че предпочита простичкия живот на двукрак и двурък фермер, а след това ги отвеждал гордо при своя участък от блатото. Последният участък, тъй като всички останали били запълнени с пръст, за да осигурят терен за нови къщи.

Очите на цялата страна били вперени в Торино мочуре и красивите мраморни домове. Притежателите им се радвали на това внимание, но същевременно все търсели начин да изпъкнат сред своите съселяни, защото къщите на всички били почти еднакви. Всеки искал да има най-красивата къща в Торино мочуре, но вече били заложили ръцете и краката си, за да плащат ежемесечно лихвите на огромните заеми, и били продали ушите си. По някое време започнали да навестяват канибалите с нови идеи.

— Ще ми заемете ли пари, ако ви оставя в гаранция носа си? — попитала госпожа Сали.

— Не — отвърнали канибалите. — Но сме готови да го купим веднага.

— Ако си отрежа носа ще заприличам на чудовище! — възкликнала тя.

— Можете да завържете кърпа на лицето си — предложили ѝ те. Госпожа Сали отказала и наредила от копринения си чувал на слугата да я отнесе у дома.

След нея при канибалите се появил и господин Бетелхайм.

— Бихте ли купили моя племенник? — прошепнал той, побутвайки осемгодишно момче към канибалите.

— В никакъв случай! — завъртели глави те и дали на изплашеното до смърт дете парче сладкиш, преди да го пратят у дома.

Госпожа Сали се върнала след няколко дни.

— Добре — рекла тя с въздишка. — Ще ви продам носа си.

С парите, които спечелила, поискала да го заменят с изкуствен, изработен от злато, а освен това вдигнала грамаден златен купол над къщата си. Можете да се досетите какво последвало. Всички селяни продали носовете си и си построили златни куполи, кули и наблюдателници. Сетне продали и очите си — само по едно всеки — и с припечеленото изкопали ровове около къщите, които запълнили с вино и екзотични вечно пияни риби. Заявили, че и без това да имаш две очи е излишен лукс, нужен най-вече, когато хвърляш или улавяш разни неща, а след като нямали ръце, не им било необходимо да го правят. Достатъчно е само едно око, за да се любуваш на красотата на своя дом.

Трябва да отворим една скоба и да кажем, че канибалите били цивилизовани и законопослушни, ала не и светци. Те живеели в колиби в гората и готвели храната си на лагерни огньове, докато селяните обитавали имения и палати, обслужвани от прислуга. Ето защо канибалите се преселили в къщите на селяните. Там имало толкова много стаи, че изминало известно време, преди селяните да открият нашествието, но когато най-сетне това станало, се ядосали ужасно.

— Никога не сме казвали, че можете да живеете с нас! — заявили те. — Вие сте гадни канибали, които се хранят с човешка плът! Пръждосвайте се в гората!

— Ако не ни оставите да живеем в домовете ви — заплашили ги канибалите, — ще спрем да купуваме крайниците ви и ще се върнем в Мийк. А вие няма да можете да изплащате дълговете си и ще изгубите всичко.

Селяните не знаели как да постъпят. Не искали канибалите да обитават домовете им, ала и не можели да си представят, че ще се върнат към предишния си живот. Всъщност, нещата щели да са дори по-зле от преди — не само че щели да останат без домове, но нямало и да могат да се прехранват от блатата, след като ги запълнили. Направо било немислимо.

И така, те се съгласили с неохота да оставят канибалите да живеят при тях. Канибалите се настанили във всички къщи на селото (с изключение на тази на фермера Хейуърт — никой не искал да живее в схлупена дървена къщурка). Взели най-големите апартаменти и спални и накарали селяните да се преместят в собствените си гостни, някои от които дори нямали вътрешни тоалетни! Господин Бакелард бил принуден да обитава кафез за птици. Господин Андерсън бил преместен в своята изба. (Разкошна наглед, ала все пак изба.)

Селяните не спирали да се оплакват от това развитие на нещата. (В края на краищата, те все още имали езици.)

— Призлява ми от манджите ви! — оплакала се госпожа Сали на канибалите в дома си.

— Туристите все за вас питат и това е отвратително! — възмутил се господин Пълман от своите неканени гости и ги стреснал с внезапната си поява, тъй като те си четели кротко в кабинета му.

— Ако не се махнете оттук, ще кажа на властите, че отвличате дечица и варите от тях пудинг! — заплашил ги господин Бетелхайм.

— Пудингът не се вари, а пече — поправил го спокойно канибалът, високообразован испанец на име Хектор.

— Не ми пука! — креснал със зачервено лице господин Бетелхайм.

След още няколко седмици на подобни натяквания Хектор решил, че повече не може да издържа.

Предложил на господин Бетелхайм всичките си налични средства срещу езика му.

Господин Бетелхайм не отхвърлил веднага предложението. Вместо това го обмислил внимателно и задълбочено. Без език повече нямало да може да се оплаква и да заплашва Хектор. Но с парите, които канибалът му обещавал, можел да си построи втора къща на същия парцел и да заживее там, далече от Хектор. Значи повече нямало да има нужда да се оплаква. А и кой друг в селото можел да се похвали с две мраморни къщи със златни куполи?

В този момент, ако господин Бетелхайм би потърсил съвета на фермера Хейуърт, негов стар приятел, той със сигурност би му казал да не приема предложението на канибала. „Щом миризмите на Хектор те безпокоят, ела да живееш при мен — би му предложил Хейуърт. — В къщата ми има повече от достатъчно място.“ Но господин Бетелхайм отдавна прекъснал всякакви връзки с фермера Хейуърт — подобно на всички останали в селото, — а и дори да не било тъй, Бетелхайм бил твърде горд и би предпочел да живее без език, вместо да се свира в сумрачната къщурка на Хейуърт. И тъй, Бетелхайм отишъл при Хектор и му казал: „Добре“.

Хектор извадил извития си нож, който винаги носел на колана.

— Да?

— Да — кимнал Бетелхайм и бързо изплезил език.

Хектор свършил своето дело. Сетне натъпкал устата на Бетелхайм с памук, за да спре кървенето. Отнесъл езика в кухнята, изпържил го в трюфелово олио с щипка сол и го изял. После взел обещаната на Бетелхайм сума, дал я на слугите му и ги освободил. Лишен от крайници и език, и ужасно ядосан, Бетелхайм можел само да се тръшка и сумти на пода. Хектор го вдигнал, изнесъл го навън и го завързал за един прът в сенчестата част на задната градина. Идвал да му дава вода и храна два пъти на ден и подобно на плодовита асма Бетелхайм отглеждал крайници, които Хектор ядял. Не след дълго той се оженил за красива млада канибалка и двамата отгледали сладко канибалско семейство, като всички се изхранвали чудесно от чудатия мъж в градината.

Такава била съдбата на всички селяни — освен на фермера Хейуърт, който запазил крайниците си, живеел в своята малка къщичка и се препитавал от тресавищата, както правел и преди. Не се натрапвал на новите си съседи, нито пък те го безпокоили. Имал всичко, от което се нуждаел, те също.

И живели щастливо до края на дните си.

Принцесата с радвоения език

Имало една принцеса в древното кралство Франкенбург, която пазела чудата тайна — в устата ѝ се криел дълъг раздвоен език, а гърбът ѝ бил обсипан с блещукащи люспи със сърцевидна форма. И тъй като тя се сдобила с тези змийски принадлежности през юношеските си години и отваряла рядко уста от страх да не бъде разкрита, успяла да запази тайната си от всички, освен от личната си прислужница. Дори баща ѝ, кралят, не знаел.

Самотен бил животът на принцесата и тя рядко общувала с когото и да било от страх да не зърнат раздвоения ѝ език. Ала истинският проблем тепърва назрявал — било отредено да се омъжи за принца на Галатия[5]. Двамата не се били срещали досега, но красотата ѝ я прославила тъй надалеч, че той склонил на уговорката и предстояло да се срещнат за първи път на сватбения ден, който бързо наближавал. Брачният им съюз щял да укрепи връзките между Франкенбург и Галатия и да осигури просперитет на двата региона, както и договор за взаимопомощ срещу техния омразен общ враг, войнолюбивия управник на Фризия. Принцесата си давала сметка за политическата необходимост на този брак, но изпитвала ужас при мисълта, че принцът ще го разтрогне в мига, когато разкрие тайната ѝ.

— Не берете грижа — успокоявала я любимата ѝ прислужница. — Като види хубавичкото ви личице и опознае доброто ви сърце, ще ви прости за останалото.

— А ако не ми прости? — упорствала принцесата. — Ще изгубим едничката надежда за мир, а аз ще си остана стара мома до края на живота!

Междувременно кралството вече се готвело за царска сватба. Дворецът бил украсен с копринени драперии, придошли изкусни готвачи от всички краища, за да се надпреварват в гозбите. Най-сетне пристигнал и принцът със своята свита. Слязъл от каретата и поздравил сърдечно краля.

— И къде е моята бъдеща булка? — попитал той.

Въвели го в залата за приеми, където принцесата вече го очаквала.

— Принцесо! — провикнал се той. — Вие сте по-красива, отколкото ме караше да вярвам славата ви!

Принцесата се усмихнала и поклонила, ала не посмяла да отвори уста, за да отговори.

— Какво има? — попитал принцът. — Да не би да сте занемяла пред красивия ми лик?

Принцесата се изчервила и поклатила глава.

— Ах — въздъхнал принцът. — В такъв случай мълчите, защото ме намирате за грозен, нали?

Разтревожената принцеса отново поклатила глава — не това имала предвид, — но виждала, че с поведението си само влошава още повече нещата.

— Кажи нещо, момиче — скастрил я кралят, — не е сега моментът да мълчиш!

— Прощавайте, господарю — намесила се прислужницата, — но може би принцесата ще се почувства по-спокойна, ако може при първата им среща да разговаря с принца насаме.

Принцесата кимнала с благодарност.

— Не е прилично — изръмжал кралят. — Но като се имат предвид обстоятелствата…

И стражите отвели принцесата и принца в една стая, където можели да останат сами.

— Е? — подканил я принцът, след като останали двамата. — Какво е мнението ви за мен?

Тя прикрила устата си с ръка и отвърнала:

— Мисля, че сте много красив.

— Защо прикривате уста, когато говорите? — попитал принцът.

— Имам такъв навик — рекла тя. — Простете, ако го намирате за странен.

— Наистина сте странна. Но мога да се науча да живея с вас, като се има предвид красотата ви!

Сърцето на принцесата запърхало, ала миг след това отново се свило като уплашено птиче. Макар че можела да изчака да мине сватбената церемония, преди да му се разкрие напълно, тя знаела, че не е редно да го мами.

— Трябва да ви призная нещо — продължила тя, все тъй с прикрита уста. — Но се боя, че като узнаете за какво става дума, няма да ме искате повече за жена.

— Глупости — погледнал я принцът. — Какво има? Чакай — да не сме първи братовчеди?

— Не е това.

— Ами тогава — кимнал принцът, — не виждам какво може да ми попречи да се оженя за вас.

— Надявам се, че сте човек, който държи на думата си — въздъхнала принцесата, а след това свалила ръка и му показала раздвоения си език.

— Боже милостиви! — възкликнал принцът и се отдръпнал.

— И това не е всичко — продължила принцесата и смъкнала едната презрамка на роклята си, за да му разкрие обсипания си с люспи гръб.

Отпърво принцът бил сащисан, сетне се разгневил.

— Никога не бих се оженил за чудовище като теб! — извикал той. — Не мога да повярвам, че двамата с баща ти ме измамихте.

— Той не е виновен — отвърнала тя. — Баща ми не знае нищичко за това!

— Е, скоро ще узнае! — гневял се принцът. — Това е нечувано!

Той изхвърчал от стаята, за да съобщи на краля, а принцесата тичала подире му и го молела да не го прави.

Тъкмо в този момент петима фризийски убийци, които пристигнали облечени като готвачи, измъкнали кинжали от тортите си и хукнали към кралските покои. Принцът тъкмо си поел дъх, за да разкаже на краля за видяното, когато те нахлули вътре. Докато убийците се разправяли с охраната, страхливият крал се шмугнал в гардероба и се скрил зад купчина дрехи.

Убийците се насочили към принца и принцесата.

— Не ме погубвайте! — провикнал се принцът. — Аз съм само вестоносец от далечна земя!

— Хубав опит — ухилил се главатарят на убийците. — Ти си принцът на Галатия и си дошъл тук, за да се ожениш за принцесата и да сключиш съюз срещу нас. Подготви се да умреш!

Принцът изтичал при прозореца и се опитал да го отвори, оставяйки принцесата насаме с убийците. И докато те я приближавали с окървавените си ножове, тя внезапно усетила странен напън зад езика.

Един по един те се нахвърлили върху нея. Принцесата пък изстрелвала една след друга струи с отрова в лицата им и всички освен един паднали на земята, загърчили се и издъхнали. Петият убиец успял да избяга ужасен от покоите.

Принцесата била учудена не по-малко от всички останали. Случилото се било нещо, на което не знаела, че е способна, ала и никога преди не била изпадала в смъртна опасност. Принцът, който вече почти висял от прозореца, се дръпнал обратно в стаята и изгледал втрещено мъртвите убийци и принцесата.

— Сега ще се ожените ли за мен? — попитала го тя.

— За нищо на света — отвърнал той. — Но в знак на благодарност няма да призная пред баща ти защо.

Той вдигнал един окървавен кинжал от земята и изтичал при убийците, като ги промушвал един по един.

— Какво правите? — попитала обърканата принцеса.

В този момент кралят излязъл от гардероба.

— Мъртви ли са? — попитал той с разтреперан глас.

— Да, Ваше величество — изпънал се принцът и вдигнал кинжала. — Аз ги избих всичките!

Принцесата била шокирана от думите му, но си сдържала езика зад зъбите.

— Великолепно! — извикал кралят. — Момчето ми, ти си героят на Франкенбург — при това на сватбения си ден!

— А… като стана дума за това — завъртял глава принцът. — За съжаление, няма да има сватба.

— Какво! — опулил се кралят. — Защо да няма?

— Току-що ми съобщиха, че с принцесата сме първи братовчеди — пояснил принцът. — Колко жалко, наистина!

И без да губи повече време, принцът напуснал покоите, повикал свитата си и отпрашил с каретата.

— Възмутително! — кипнал кралят. — Това момче е толкова братовчед на дъщеря ми, колкото аз съм чичо на трона. Няма да позволя да се отнасят по такъв начин със семейството ми!

Кралят бил толкова разярен, че заплашил да обяви война на Галатия. Принцесата си давала сметка, че не може да допусне това да се случи, и затова още същата вечер помолила баща си за аудиенция и му разкрила тайната, която пазела толкова дълго. Той се отказал от плановете за война, но бил толкова отвратен, че наредил да я затворят в най-тъмната килия на зандана.

— Не само си лъжкиня, но и чудовище — рекъл ѝ, плюейки през решетките на килията. — Никой на този свят няма да те вземе за жена!

Казал го, сякаш нямало по-голям грях от този.

— Но, татко — казала принцесата, — все още съм ваша дъщеря, нали?

— Вече не — отвърнал кралят и ѝ обърнал гръб.

Принцесата знаела, че може да използва разяждащата отрова, за да изгори ключалката на вратата на килията и да избяга, но вместо това решила да почака, надявайки се, че баща ѝ ще се усмири и ще ѝ прости[6]. Месеци наред тя преживявала с овесена каша и мръзнела нощ след нощ на каменния под, ала баща ѝ така и не се появил. Единственият, който я навестявал, била нейната прислужница.

И тъкмо тя един ден донесла новината.

— Да не би баща ми да ми е простил? — попитала принцесата, като зърнала развълнуваното ѝ изражение.

— Боя се, че не — отвърнала прислужницата. — Извести поданиците си, че сте мъртва. Погребението ви е утре.

Принцесата била съсипана. Още същата вечер си проправила път навън от тъмницата, избягала от двореца и заедно със своята прислужница прекосила границата на кралството, оставяйки зад себе си стария си живот. Месеци наред двете пътували инкогнито, скитайки се по голямата земя и се прехранвали с домашна работа — където им я предложат.

Принцесата намазала лицето си със сажди, за да не могат да я познаят, и не разговаряла с никого, освен с прислужницата, която съобщавала на другите, че спътницата ѝ е няма.

Един ден до тях достигнала мълвата за някакво далечно царство на име Тракия, чийто принц приемал тъй странни форми с тялото си, че тази история заплашвала да се превърне в национален скандал.

— Възможно ли е да е истина? — запитала се принцесата. — Може ли и той да е като мен?

— Ако питате мен, заслужава си да проверим — отвърнала прислужницата.

И тъй, двете се отправили на дълъг път. Отнело им две седмици да прекосят с коне Безжалостния пущинак и други две, за да прехвърлят с кораб Великия порой. Когато най-сетне пристигнали в Тракийското царство, двете били изгорели от слънцето, обветрени от ветровете и почти без пукнат грош в джоба.

— Не мога да се изправя в този вид пред принца! — оплакала се принцесата и те дали последните си парици, за да идат на баня, където се изкъпали, парфюмирали и намазали с благоуханни масла. Когато излезли навън, принцесата била тъй красива, че всеки, който я видел — бил той мъж или жена, — извръщал след нея глава.

— Сега ще види баща ми дали ставам за женене! — рекла тя. — Да идем да се срещнем с този чудат принц!

Двете отишли в двореца и попитали за принца, но отговорът, който получили, ги разочаровал.

— Той се разболя от загадъчна болест и почина снощи — промърморил пазачът. — Всичко се случи внезапно.

— Точно това каза, че се е случило с теб, и кралят — прошепнала прислужницата на принцесата.

Същата нощ двете се промъкнали в тъмницата на двореца и в най-затънтената и мрачна килия открили огромен градински охлюв с глава на много красив млад мъж.

— Вие ли сте принцът? — попитала го прислужницата.

— Аз — отвърнал отвратителният човек. — Но щом се чувствам отхвърлен, тялото ми се преобразява в тази пихтиеста, потрепваща маса. Когато накрая майка ми узна, тя нареди да ме затворят тук долу и сега, както виждате, се превърнах в охлюв почти от главата до петите. — Принцът запълзял към решетките на килията, оставяйки след себе си лигава диря. — Но съм сигурен, че скоро ще привикне с мисълта и ще ме пусне да изляза.

Принцесата и нейната прислужница разменили сконфузени погледи.

— Да знаете, имаме за вас добра и лоша новина — заговорила прислужницата. — Лошата е, че майка ви каза на всички, че сте мъртъв.

Принцът започнал да хленчи и да стене, и почти веднага на челото му се появили две потрепващи антени. Сега дори главата му наподобявала охлюв.

— Почакайте! — спряла го прислужницата. — Забравихте добрата новина!

— О, да, забравих — рекъл принцът и антените спрели да растат. — Каква е тя?

— Това е принцесата на Франкенбург — отвърнала прислужницата. Принцесата пристъпила в осветения кръг и за първи път принцът видял невероятната ѝ хубост.

— Вие сте принцеса? — възкликнал той и се облещил.

— Точно така — потвърдила прислужницата. — И е тук, за да ви спаси.

Принцът я изгледал развълнувано.

— Не мога да повярвам! — рекъл той. — Как?

Антените му се прибрали в челото и дори горната част на пихтиестия му торс започнала да придобива формата на рамене. За броени секунди той отново започнал да приема човешка форма.

— Ей така! — казала принцесата и изстреляла поток от разяждаща киселина право в ключалката на килията. Металът взел да съска и дими, докато ключалката се топяла.

Принцът се дръпнал уплашено.

— Какво сте вие? — попитал той.

— Чудата, като вас! — обяснила принцесата. — Когато баща ми узна моята тайна, той също ме затвори. Зная много добре как се чувствате.

Докато говорела, езикът ѝ се стрелкал от устата.

— Ами езикът ви — посочил принцът. — Накрая е… И той ли?

— Това също — принцесата отпуснала едната презрамка на роклята и му показала люспестия си гръб.

— Ясно — поклатил натъжено глава принцът. — Трябваше да се досетя, че е прекалено хубаво, за да е истина.

По бузата му се търкулнала една сълза и почти веднага тялото му отново започнало да се превръща в аморфна маса.

— Защо се натъжихте? — попитала принцесата. — Ние сме идеалната двойка! Заедно ще докажем на родителите си, че не само можем да заживеем в щастлив брачен съюз, но и не е трябвало да ни хвърлят в тъмница. Можем да обединим кралствата си и един ден, може би, да заемем полагащите ни се места на троновете!

— Трябва да сте си изгубили ума! — извикал принцът. — Как бих могъл да ви обикна? Та вие сте отвратителен урод!

Принцесата се сащисала. Не можела да повярва, че чува тези думи.

— О, толкова е унизително! — продължавал да се вайка принцът и антените отново щръкнали на челото му, а лицето му се скрило под пихтиестата маса, която продължила да потрепва и да се тресе, докато ревял без уста.

Принцесата и прислужницата се обърнали със свити сърца и напуснали неблагодарния принц и неговата тъмница.

— Мисля, че завинаги приключих с принцовете — рекла принцесата. — Чудати или не.

Те прекосили отново Великия порой и Безжалостната пустош и се завърнали във Франкенбург, за да открият, че страната претърпяла война с Галатия и Фризия, които се обединили срещу родината им. Кралят бил свален и хвърлен в тъмница и на негово място фризианците поставили да управлява един техен херцог. Тъй като херцогът бил ерген, веднага щом властта му се укрепила и страната се успокоила, започнал да си търси жена. Пратеник на херцога забелязал принцесата, която работела в един хан.

— Ей, вие! — провикнал се той, докато почиствала близката маса. — Херцогът си търси жена.

— Пожелавам му късмет — отвърнала тя. — Не ме интересува.

— Мнението ви няма значение — продължил пратеникът. — Тръгвате незабавно с мен.

— Но аз не съм от знатно потекло! — излъгала тя.

— Това също няма значение. Херцогът нареди да му намерим най-красивото момиче в кралството и това може да сте вие.

По това време принцесата вече гледала на хубостта си като на проклятие.

Дали ѝ красива рокля и я отвели при херцога. Когато зърнала лицето му, по гърба ѝ преминали хладни тръпки. Този фризиански херцог се оказал един от убийците, пратени да видят сметката на баща ѝ — същият, който успял да избяга.

— Познавам ли те отнякъде? — попитал херцогът. — Струва ми се, че съм те виждал.

Принцесата била уморена от лъжи и игра на криеница и затова му казала истината.

— Веднъж се опитахте да убиете баща ми. Аз бях принцесата на Франкенбург.

— Мислех ви за мъртва! — възкликнал херцогът.

— Не — поклатила глава тя. — Това беше измислица на баща ми.

— Значи не само аз съм се опитвал да ви убия — рекъл той и се засмял.

— Май е така.

— Харесва ми честността ви — казал херцогът, — както и силата на духа. Имате характер, а ние фризианците умеем да го ценим. Не мога да ви взема за съпруга, защото бихте могли да ме убиете, докато спя, но ще ви предложа поста на мой съветник. Уникалните ви способности ще бъдат безценни.

Принцесата се съгласила с радост. Преместила се отново в двореца, заедно със своята прислужница, и никога вече не прикривала уста, докато говорела, защото не се налагало да пази в тайна коя е.

След известно време навестила баща си в тъмницата. Не приличал много на крал с дрипите, които носел.

— Махай се оттук — изръмжал той. — Няма да говоря с теб, ти си предателка.

— Е, аз пък имам да ти казвам нещо — отвърнала принцесата. — Макар че още съм ти сърдита, искам да знаеш, че ти простих. Най-сетне разбрах, че това, което направи с мен, бе акт не на зъл, а на елементарен човек.

— Добре, благодаря за чудесната реч — озъбил се кралят. — А сега си върви.

— Както желаеш — кимнала принцесата. Понечила да си тръгне, но се спряла на прага. — Между другото, за утре е определено да те обесят.

При тази новина кралят се свил на топка и започнал да трепери и плаче. Гледката била толкова тъжна, че принцесата почувствала жалост. Все пак той ѝ бил баща, въпреки всичко, което направил, и сякаш в миг горчивината ѝ се стопила. С помощта на отровата тя разтопила ключалката, измъкнала го от тъмницата, предрешила го като просяк и го пратила към границата на кралството, както някога била направила и тя. Той не ѝ благодарил, дори не я погледнал на изпроводяк. А след като си тръгнал, тя била завладяна от внезапно, диво щастие — тъй като състрадателната ѝ постъпка освободила и двама им.

Първата имбрин

Бележка на редактора

Макар да сме сигурни, че много от героите в тези приказки са реално съществуващи личности, които са ходели по тази земя, трудно е да потвърдим с каквито и да било факти това становище. През вековете, преди тези истории да бъдат пресъздадени в писмен вид, те били разпространявани устно и поради това често подлежали на изменения, тъй като всеки разказвач допринасял с нещо от себе си, така, както му се харесва. В резултат в наши дни те са по-скоро легенди, отколкото исторически повествования, и ценността им — отвъд художествената им стойност — е най-вече като поучителни уроци. Историята за първата британска имбрин обаче е изключение. Тя е едно от малкото предания, чиято историческа автентичност е неоспорима, и събитията, които описва, са били потвърдени не само от множество сходни сказания, но и от самата имбрин (в нейната прочута книга от свързани разкази „Събор на опашати пера“). Ето защо лично аз я смятам за една от най-значимите истории в този сборник, едновременно притча с поучително послание и важна хроника на историята на чудатите.

М. Н.

Първата имбрин не била жена, която можела да се преобразява в птица, а птица, която се превръщала в жена. Била родена в семейство на ястреби кокошари, свирепи ловци, които не били склонни да приемат способността на сестра им да се превръща в масивно, крачещо по земята създание, когато ѝ скимне, особено след като при подобни случаи се преобръщало цялото гнездо, а и странното ѝ шумно бърборене пречело на лова. Баща ѝ я кръстил с името Имини, което на пискливия език на ястребите кокошари означава „странната“, и тя носила това бреме на различието от времето, когато била достатъчно голяма да държи главата си изправена.

Ястребите кокошари са птици горди и териториални и не харесват нищо повече от добрия кървав бой. Имини не се отличавала от тях и когато избухнала торфената война между семейството ѝ и банда блатари, тя се сражавала храбро, твърдо решена да покаже, че не е по-малко ястреб от братята си. В края на краищата загубили, тъй като противникът бил по-многочислен и по-мощен, но дори когато децата му започнали да измират в схватките, бащата на Имини отказвал да признае поражението. Все пак отблъснали блатарите, ала Имини била тежко ранена и всички нейни роднини, освен един — избити. Чудейки се за какво било всичко това, тя попитала баща си защо просто не избягали, за да потърсят друго гнездо, където да се настанят.

— Трябваше да защитаваме честта на семейството — отвърнал той.

— Но семейството ни вече го няма — посочила тя. — Къде е честта във всичко това?

— Не смятам, че същество като теб би го разбрало — рекъл баща ѝ, разперил криле и отлетял да ловува.

Имини не го последвала. Била изгубила вкуса към лова, както и към кръвта и сраженията, което за един ястреб кокошар е дори по-странно, отколкото да се превръща в човек. Може би въобще не ѝ било писано да е ястреб, помислила си тя, докато се спускала към гората и се приземила на човешки крака. Може би се е родила в погрешно тяло.

Имини се питала това още дълго време. Кръжала край човешките поселения и ги изучавала от безопасността на високите клони. И тъй като се отказала от лова, тъкмо гладът я принудил да слезе на земята и да влезе в селото, за да опита от храната на хората — печена царевица, оставена в купа за пилетата, подпрян на прозорче да изстива пай и оставени без надзор гърнета със супа. Открила, че ѝ се нравят. Научила малко човешки език, за да може да разговаря с хората, и установила, че харесва компанията им дори повече от тяхната храна. Харесвала начина, по който се смеят и пеят, и показват един на друг обичта си. Ето защо избрала едно случайно селце и отишла да живее там.

Мил старец ѝ позволил да остане в неговия хамбар, а жена му научила Имини да шие, за да има с какво да се прехранва. Всичко вървяло добре, докато, няколко дни след като пристигнала, селският хлебар не я видял да се превръща в птица. Все още не била привикнала да спи в човешка форма и всяка нощ ставала ястреб кокошар, отлитала сред дърветата и заспивала с глава, пъхната под крилото. Изплашените селяни я обвинили, че е вещица, и я прогонили от селото с огън.

Разочарована, но не и обезсърчена, Имини продължила скитанията си и избрала друго село, в което да се настани. Този път внимавала никой да не я забележи, когато се преобразява в птица, ала въпреки това и тези селяни се отнасяли към нея недоверчиво. Изглежда, надушвали нещо странно в нея — в края на краищата Имини била отгледана от ястреби — и не след дълго я прокудили и от това село. Тя се натъжила и взела да си задава въпроса дали има някое място на света, което би ѝ подхождало.

Една сутрин, когато била на границата на пълното отчаяние, тя лежала и гледала как слънцето се издига над горското езеро. Гледката била толкова красива, че за миг забравила неволите си, и когато всичко приключило, ѝ се приискало да се повтори отново. В същия миг небето притъмняло и зората се пукнала за втори път и тя изведнъж осъзнала, че притежава още една дарба, освен тази да мени формата си — можела да накара подобни дребни моменти да се повтарят. През следващите няколко дни се забавлявала с този трик, вплитайки в примка на времето някой грациозен елен или плъзгащи се по огрян от слънцето склон светлосенки само за да се наслаждава отново на красотата, и това ѝ повдигало невероятно настроението. Тъкмо повтаряла картината на първия сипещ се сняг, когато един глас я стреснал.

— Извинете — рекъл някой, — но вие ли го направихте да се случи?

Тя се извърнала и видяла млад мъж с късо зелено наметало и обувки, изработени от рибешка кожа. Странни одежди, но още по-странно било, че непознатият носел главата си под мишница, напълно откачена от шията.

— Вие ме извинете — рекла малко натъртено тя, — но какво е станало с главата ви?

— Ужасно съжалявам! — извинил се той, смутен сякаш дюкянът му бил разкопчан, и с припрените движения на засрамен човек върнал главата на мястото ѝ. — Колко невъзпитано от моя страна.

Той се представил под името Енгълбърт и тъй като тя не знаела къде да отиде, я поканил в неговия лагер. Отвел я в примитивно селище с палатки и открити огнища, обитавано от няколко десетки човеци, странни като Енгълбърт. Всички били такива чудаци, че в края на краищата ги прогонили от селата, където искали да се настанят — досущ като Имини. Те се отнасяли добросърдечно с нея дори след като им показала как се преобразява в птица, и на свой ред я запознали с необичайните си дарби. Оказало се, че не е сама на този свят. Може би, рекла си тя, най-сетне е намерила своето място.

Това, разбира се, били първите чудати в Британия и тогава Имини не си давала сметка, че се е събрала с тях в един от най-мрачните периоди на тяхната история. Защото имало времена, в които чудатите били приемани — дори почитани — от обикновените хора, с които те живеели заедно. Но по-късно настъпила епоха на невежество и нормалните се изпълнили с подозрения към чудатите. Всеки път, когато се случело някое нещастие, което не можели да обяснят с изостаналите си научни познания, те избирали чудатите за жертвен агнец. Когато една сутрин селяните на Малко разочарование открили, че овцете им са овъглени до пепел, нима си помислили, че е виновна гръмотевичната буря? Не, те хвърлили вината върху местните чудати и ги прогонили в горите. Когато шивачките в село Бримка не могли да спрат да се кискат в продължение на цяла една седмица, нима селяните се досетили, че причината може да е във вълната, която току-що внесли и която била заразена с кърлежи, пренасящи Кикотещия грип? Разбира се, че не — те го приписали на две чудати сестри.

И ги обесили.

Подобни несправедливости се вършели и на други места по света и това принудило чудатите да напуснат обществото на нормалните и да заживеят в затворени общности като тази, в която попаднала Имини. Вождът на тяхното племе бил чудат на име Томбс, червенобрад гигант, обречен да говори с пискливия глас на врана. Заради тенора другите не можели да го приемат на сериозно, но той самият бил преизпълнен със самоуважение и никога не позволявал да забравят, че участва в Съвета на важните чудати[7].

Имини избягвала Томбс, тъй като имала нещо като алергия към горделивите хора и прекарвала дните си със своя смешен и понякога безглав приятел Енгълбърт. Помагала му в градината, излизала да събира съчки в гората, а той на свой ред я запознавал с останалите чудати. Всички бързо се сприятелили с нея и тя започнала да гледа на лагера като на свой втори дом, а на чудатите — като на приемно семейство. Разказала им за живота си на ястреб и ги забавлявала с умението си да повтаря отделни моменти — веднъж направила примка на Томбс, докато се спъвал в спящо куче, и цялото село едва не изпукало от смях, — а те на свой ред ѝ се отблагодарили с истории от света на чудатите. За известно време всичко вървяло мирно и спокойно. Това били най-щастливите дни, които Имини някога помнела.

На всеки няколко дни обаче спокойствието на селцето било нарушавано от злощастните вълни на външния свят. Все по-често пристигали отчаяни чудати, търсещи убежище от гоненията и ужасите. Всеки разказвал сходна история — как живеел мирно сред нормалните, докато един ден не бил обвинен в някаква абсурдна простъпка и прогонен, а това били щастливците, успели да запазят живота си. (Подобно на нещастните сестри от Бримка не всички били такива късметлии.) Чудатите приемали добронамерено новодошлите, също както постъпили с Имини, но след близо месец на неспирно прииждане населението на лагера нараснало от петнайсет чудати на петдесет. Нямало достатъчно място, нито храна, за да продължават по познатия начин, и над живота на чудатите надвиснало усещането за назряващо бедствие.

Един ден пристигнал представител на Съвета на важните чудати. Имал мрачно изражение и се скрил с Томбс в неговата палатка, а когато най-сетне двамата се появили, те призовали всички да се съберат, за да им съобщят печална новина. Нормалните вече били прогонили чудатите от много градове и села, но сега били решили да ги прокудят и от цялото Чудобродско графство. Били събрали войска, която скоро щяла да дойде на прага им. Въпросът сега бил дали да бягат, или да се бият.

Излишно е да казваме, че чудатите били обезпокоени и доста разколебани. Една млада жена се огледала и казала:

— Не си заслужава да умрем за този хълм и за тези парцаливи палатки. Защо не си съберем багажа и не се скрием навътре в гората?

— Не зная за вас — обадил се Томбс, — но на мен ми писна да бягам. Казвам да останем и да се бием. Трябва да запазим достойнство!

— Такива са и препоръките на съвета — добавил пратеникът с мрачно лице.

— Но ние не сме войници — възразил Енгълбърт. — Не знаем нищо за битките.

— Армията им е малка и леко въоръжена — изтъкнал Томбс. — Мислят ни за страхливци, които ще побягнат веднага щом ги зърнат. Само че ни подценяват.

— Но няма ли да ни трябват оръжия? — попитал друг мъж. — Саби или сопи?

— Изненадваш ме, Юстейс — отвърнал Томбс. — Нали точно ти можеш да обърнеш лицето на всеки наопаки, само като го дръпнеш за носа?

— Да, така е — кимнал смутено мъжът.

— А ти, Милисънт Ниъри, виждал съм те да разпалваш огньове с дъха си. Представи си колко ужасени ще са нормалните, когато дрехите им пламнат!

— Ама че картинка изрисува — позасмял се Милисънт. — Да, хубаво ще е да ги накараме да си плюят на петите!

— Хубаво, наистина.

— Тези нормални отдавна си го просят.

— Чухте ли какво са направили с ковача Тит? Насекли го на парченца и нахранили с тях прасетата!

— Ако не се изправим срещу тях, никога няма да спрат!

— Справедливост за Тит! Справедливост за всички!

Без големи усилия представителят на съвета преобърнал напълно настроенията на чудатите. Дори кроткият Енгълбърт подскачал на място, нетърпелив да се бие. Имини, чието сърце се свивало при всяка мисъл за бой, не можела повече да ги слуша. Тя избягала от селото и се заскитала из гората. Когато се върнала по здрач, намерила Енгълбърт да готви на огъня. Възбудата му се била уталожила, но още не бил размислил за боя.

— Ела с мен — рекла му тя. — Ще започнем отново някъде другаде.

— И къде ще идем? — попитал той. — Те искат да ни прокудят от цялото Чудобродско графство.

— Ще идем в Приучиново. В Затазицелово. В Мирново, в края на краищата. Нима предпочиташ да умреш в Чудобродско?

— Те са само няколко десетки — посочил Енгълбърт. — Как ще изглежда, ако побегнем от такава жалка заплаха?

Имини не искала да участва дори ако победата им е почти сигурна.

— „Как ще изглежда“ не струва загубата и на един косъм от главите ни, камо ли нечий живот.

— Значи няма да се биеш?

— Вече изгубих едно семейство във война. Не мога да гледам как още едно се хвърля доброволно в пещта.

— Ако си тръгнеш, ще те сметнат за предател. Никога вече няма да можеш да се върнеш.

Тя го погледнала.

— А ти какво ще мислиш?

Енгълбърт се загледал в пламъците, докато търсел отговора. Но мълчанието между двамата било достатъчен отговор и Имини станала и излязла от палатката. Тази нощ тя си легнала преизпълнена с печал. Била сигурна, че това е последната ѝ нощ като човек.

Имини поела на път още при пукването на зората, преди някой от останалите да се е събудил. Стигнала покрайнините на лагера, преобразила се в ястреб и хвръкнала във въздуха, питайки се дали ще намери някоя общност, която да я приеме — човешка или птича.

Летяла едва няколко минути, когато забелязала човешката армия долу. Но това не бил малък отряд от няколко десетки доброволци. Редовете ѝ наброявали стотици и хълмовете били озарени от блестящите им брони.

Чудатите щели да бъдат избити! Тя се обърнала мигом и литнала назад, за да ги предупреди. Открила Томбс в палатката му и му съобщила какво е видяла.

Той не изглеждал никак изненадан.

Защото знаел.

— Защо не им каза колко много войници идват? — попитала тя. — Ти ги излъга!

— Щяха да се парализират от страх — отвърнал той. — И да забравят за достойнството си.

— Те трябва да са изплашени! — креснала тя. — Трябваше вече да са избягали!

— Няма да помогне — поклатил той глава. — Кралят на нормалните е издал декрет за прочистването на цяла Британия — от планините до морето. Където и да идем, ще ни намерят.

— Тогава ще напуснем Британия — заявила Имини.

— Да напуснем Британия! — повторил шокирано той. — Но ние живеем тук от стотици години!

— Което не пречи да сме мъртви далеч по-дълго от това — посочила Имини.

— Става въпрос за чест — изпънал се Томбс. — Но изглежда, една птица не може да го разбере.

— Разбирам много добре — изгледала го навъсено тя и отишла да предупреди другите.

Ала било твърде късно — армията на противника била на прага им, пълчищата добре въоръжени войници вече се виждали в далечината. И което било още по-лошо — чудатите нямало накъде да избягат, тъй като били обкръжени от всички страни. Те се скупчили насред лагера и се озъртали изплашено. Изглежда, гибелта им била неизбежна. Имини, разбира се, би могла да се преобрази в птица и да отлети някъде, където ще е в безопасност, и чудатите я подканяли да го стори, но сърце не ѝ давало да ги изостави. Били измамени, излъгани и щели да се пожертват, без дори да са склонили доброволно на това. Да си тръгне в такъв момент би означавало да престъпи всички свои морални принципи. Затова тя крачела из лагера и прегръщала събратята си. Най-силно я стиснал в обятията си Енгълбърт и когато я пуснал, дълго не свалял поглед от нея.

— Какво правиш? — попитала тя.

— Запомням лицето на своя приятел — отвърнал той. — За да мога да го видя отново дори след смъртта си.

Над лагера се спуснала тишина и известно време единствените звуци били трясъкът на гръмотевиците и глъчката на приближаващата се армия. Сетне слънцето внезапно изгряло иззад черните облаци и окъпало земята в сияеща светлина. Гледката била толкова красива, че на Имини ѝ се приискало да я зърне поне още веднъж преди смъртта си. Тя пожелала моментът да се повтори и чудатите били тъй хипнотизирани от картината, че я повторила още веднъж. При всяко повторение противникът изчезвал, за да се появи по-далече, на стотици метри от тях.

Именно в този миг Имини осъзнала, че дарбата ѝ да създава примки във времето може да се използва по начин, за който не се била досетила досега — начин, който променил из основи и завинаги обществото на чудатите, макар че тогава не би могла да осъзнае пълните мащаби. Имини била създала безопасно място за приятелите си, мехур от застинало време, и чудатите гледали с почуда как вражеската армия ги доближава и се стопява в далечината, отново и отново, в тази триминутна примка.

— Колко дълго можеш да правиш това? — попитал я Енгълбърт.

— Не зная — признала тя. — Никога не съм повтаряла някой момент повече от два-три пъти. Но предполагам, че може да продължи доста време.

Томбс изхвърчал разгневен и объркан от палатката си.

— Какво правиш? — креснал той на Имини. — Престани!

— Защо да престана? Спасявам живота на всички!

— Само отлагаш неизбежното — сопнал се Томбс — С правото, дадено ми от съвета, ти нареждам веднага да спреш!

— Майната ти на теб и твоя съвет! — намесил се Милисънт Ниъри. — Вие сте само сбирщина лъжци!

Томбс започнал да изрежда наказанията, които ги очакват, задето не изпълняват разпоредбите на съвета, но вместо да го изслуша, Юстейс Корнкейк го доближил и му изтеглил носа, което накарало лицето на Томбс да се обърне наопаки. Той побягнал от тях, като крещял заплахи и проклятия, с порозовяла от срам и гняв глава.

Имини продължила да поддържа примката. Чудатите се скупчили около нея, поздравявайки я с възторжени възгласи, ала същевременно били обезпокоени, че все някога тя няма да може да продължи. Имини споделяла загрижеността им, трябвало да активира примката на всеки три минути и не бивало да заспива, ала все някога тялото ѝ щяло да надделее и тогава армията щяла да ги доближи и смаже.

След два дни и една нощ Имини не можела повече да контролира съзнанието си и тогава Енгълбърт предложил да остане до нея и да я сръчква всеки път, когато очите ѝ се склопят. След три дни и две нощи, когато самият Енгълбърт започнал да заспива, до него приседнал Юстейс Корнкейк, за да го сръчква, ако заспи, а после, когато и Юстейс започнал да губи битката със съня, Милисънт Ниъри предложил да му прави компания и да пръска лицето му с вода, щом затвори очи. Така накрая целият лагер се подредил в дълга редица, помагайки си един на друг, за да помогнат на Енгълбърт да не позволи на Имини да заспива.

След четири дни и три нощи Имини все още не била пропуснала нито едно презадействане на примката. Ала от изтощение започнала да халюцинира. Мислела си, че мъртвите ѝ братя са дошли да я навестят, че пет ястреба кокошари летят в свои примки над лагера им. Те крещели думи, които не можела да разбере:

— Отново!

— Още една!

— Отново! Отново!

Направи примка на примката, за да удвоиш повърхността ѝ!

Тя стиснала очи, поклатила объркано глава и пийнала малко от водата, която Милисънт Ниъри ръсел обилно по лицето на Юстейс Корнкрейк. Когато отново вдигнала глава, от братята ѝ нямало и следа, ала думите им продължавали да ечат в душата ѝ. Зачудила се дали братята ѝ — или някаква част от нея, някакъв вроден инстинкт — не се опитват да ѝ подскажат нещо полезно.

Отново, отново.

Отговорът дошъл на петия ден. Или по-точно — някакъв отговор, не била сигурна дали е правилният, но била уверена, че няма да издържи още един ден. Още малко и никакво сръчкване на този свят не би ѝ попречило да заспи.

Тя презадействала примката. (Отдавна била изгубила бройката на моментите, в които слънцето наднича иззад облаците, но трябва да са били над хиляда.) И после, само няколко секунди след като вкарала примката в примка, тя направила още една — вътре в първата примка.

Резултатът бил мигновен и невероятен. Всичко около тях станало двойно — слънцето, облаците, армията в далечината — сякаш погледът ѝ се е размазал. Минало известно време, преди светът да се върне на фокус, и когато станало, всичко било по-старо отпреди. Слънцето било по-далече зад облаците. Армията — по-назад. И този път били нужни шест минути, не три, за да се покаже слънцето иззад облаците.

Следващия път тя направила примка на примката два пъти и продължителността ѝ се удължила на дванайсет минути, а когато го сторила за трети път, станала двайсет и четири. След като достигнала дължина от един час, тя си позволила кратка дрямка. Сетне впримчила примката отново и отново, било като да напълниш съд с въздух или вода, защото усещала как кожата ѝ се разширява, за да удържи това ново време, докато накрая била изопната като тъпан и тя знаела, че не може да побере повече.

Примката, която била създала по това време, продължавала цели двайсет и четири часа и започвала от предната сутрин, много преди армията да се появи на хоризонта. Чудатите ѝ събратя били толкова впечатлени и толкова благодарни, че се опитали да я наричат кралица Имини и да се обръщат към нея с Ваше величество. Но тя не им позволила. Била просто Имини и със създаването на това безопасно място — това сигурно гнезденце, където да скрие приятелите си — познала най-голямата радост в живота си.

Макар че успели да отложат пряката опасност, проблемите им съвсем не били решени. Армията, която едва не ги унищожила, продължавала да преследва и избива чудатите в страната и когато вестта за примката на Имини се разпространила из Чудобродското графство, започнали да прииждат все повече и повече оцелели и бежанци[8].

След няколко седмици броят им нараснал от петдесет на сто. Сред тях имало и оцелели членове на Съвета на важните чудати (между тях и Томбс, чието лице отново се обърнало). И макар че те вече не настоявали да се отвори примката, членовете на съвета се опитвали да използват властта си, за да преустановят прииждането на нови бежанци. Но всички останали се вслушвали в гласа на Имини — в края на краищата това била нейната примка, — а тя отказвала да прогонва нещастниците, макар лагерът да се пукал по шевовете.

Съветът започнал да се гневи и да заплашва всички с наказания. Хората също се ядосали и обвинили съвета, че ги е подмамил да тръгнат на война. Членовете на съвета вдигнали обвинителни пръсти към Томбс, твърдейки, че е действал на своя глава — макар че това очевидно не било вярно — и че измамата, с която си послужил, не била одобрена от останалите съветници. След това посочили и Имини и я обвинили, че е узурпирала полагащата им се власт, прегрешение, което се наказвало с прокуждане в Безжалостната пустош. В този момент хората въстанали в нейна защита и започнали да замерят с кал (а вероятно и с екскременти) съветниците, а после ги прогонили от примката[9].

През следващите седмици Имини се изградила като неоспорим авторитет в лагера. Освен че разчитали на нея за продължаване действието на примката, започнали да я търсят да разрешава спорове от личен характер, да дава решаващ глас за това кои от множеството правила на съвета трябва да се запазят и кои да бъдат отхвърлени, да наказва нарушителите на правилата и така нататък. Тя се приспособила доста бързо към новата си роля, ала се чувствала малко объркана. От всички чудати в примката тя била най-новата и най-неопитната. В края на краищата, едва от шест месеца живеела в човешки облик! Ала събратята ѝ гледали на неопитността ѝ като на предимство — тя не била предубедена, имала свеж поглед върху нещата, била неутрална и справедлива и притежавала тихата, достойна мъдрост, присъща на птиците, от които произхождала.

Ала въпреки цялата си мъдрост Имини не можела да разреши най-големия им проблем — как повече от стотина чудати да живеят на площ от не повече от стотина метра във всички посоки. Веднъж създадена, една примка може да бъде пренастроена да съдържа повече време, но не и повече пространство — а в примката се включвал само техният малък лагер с десетина палатки. Нямали достатъчно храна и макар че запасите им се появявали отново всеки ден, при всеки нов цикъл на примката, те вече не достигали, за да ги изхранят. (Отвъд границите на примката започнала люта зима и почти нямало какво да ловуват или берат, по-вероятно било да срещнат скитащи се банди от нормални, отколкото да си набавят храна, тъй като нормалните били обсебени от идеята да открият изчезналите буквално пред очите им чудати.)

Една нощ Имини обсъждала този въпрос с Енгълбърт, докато двамата седели край огъня, заедно с още десетина чудати.

— Какво ще правим? — въздъхнала тя. — Ако останем тук, ще измрем от глад, ако излезем — ще ни преследват и избият.

Енгълбърт си бил свалил главата и я държал в скута си, за да може да я чеше отгоре с две ръце, нещо, което правел, когато размишлявал задълбочено.

— Не можеш ли да направиш по-голяма примка — някъде, където има повече храна? — попитал той.

— Бихме могли да се преместим, ако се движим предпазливо.

— Може би, когато времето поомекне. Но ако я направя сега, най-вероятно ще изпукаме от студ вътре.

— Тогава ще чакаме — рекъл той. — Ще погладуваме още малко, докато времето започне да се оправя.

— А после какво? Чудатите няма да спрат да прииждат, дори новата примка ще се пренасели. Ще стигнем предела и тогава? Не мога да нося на плещите си толкова голяма отговорност.

Енгълбърт въздъхнал и пак се почесал по главата.

— Да можеше само да си направиш копие.

Лицето на Имини придобило странно изражение.

— Какво каза току-що?

— Да можеше само да си направиш копие — повторил Енгълбърт. — Тогава ще създадеш повече примки и хората ще се разпръснат по тях. Аз също се безпокоя от пренаселването на тази. Скоро ще възникнат противоречия, ще се разделим на фракции. И ако, не дай си боже, нещо се случи с тази примка, половината чудати на Британия ще бъдат избити за броени часове.

Имини била извърнала глава към Енгълбърт, но очите ѝ гледали отвъд него.

— Какво има? — попитал той. — Да не си измислила начин да се дублираш?

— Може би — рекла замислено тя. — Може би.

На следващата сутрин Имини събрала чудатите и им казала, че известно време ще отсъства. Настъпила паника, макар да се опитала да ги увери, че ще се върне навреме, за да задейства наново примката. Хората я молели да не тръгва, но тя настоявала, че е от жизненоважно значение за тяхното оцеляване. Оставила Енгълбърт за заместник, приела облика на птица и отлетяла от примката — за пръв път от нейното създаване. Докато кръжала над замръзналите гори на Чудобродското графство, задавала на всяка срещната птица един и същи въпрос: дали е чувала за птица, която може да се превръща в човек?

Търсила цял ден и цяла нощ, но всички отговори били отрицателни. Върнала се в примката късно през нощта, уморена и обезкуражена — но не и сразена. Презадействала примката, избегнала въпросите на Енгълбърт и отлетяла отново, без дори да си отдъхне.

Търсила и търсила, докато крилете и очите я заболели. И не спирала да се пита: „Нима в целия свят няма друго същество като мен?“

След още един дълъг ден на безплодни скитания тя почти се убедила, че е уникална по рода си. Мисъл, която я карала да се чувства отчаяна — и ужасно самотна.

После, тъкмо когато слънцето залязвало и тя се готвела да се прибере в примката, Имини се озовала над една горска поляна и забелязала долу ято керкенези — и сред тях една млада жена. Всичко се случило в миг. Керкенезите я зърнали и литнали, като се разпръснали сред гората. Жената сякаш изчезнала в бъркотията от пърхащи пера. Но къде би могла да се скрие толкова бързо?

Дали пък не се била преобразила в керкенез и не отлетяла с другите? Имини се гмурнала след тях и ги последвала, в продължение на час се опитвала да притисне някой от тях — но керкенезите са естествена плячка за ястребите кокошари и тези били изплашени до смърт от нея. Трябвало да използва друг подход. Стъмвало се. Тя се върнала в примката, пренастроила я, изяла пет кочана печена царевица и сръбнала малко рядка супа — летенето цял ден изостря апетита, — и още на идната сутрин се върнала в гората на керкенезите. Този път доближила поляната им не от въздуха като ястреб, а на крак, в човешки облик. Когато керкенезите я забелязали, те отлетели сред дърветата и останали да я наблюдават от там, любопитни, но не и изплашени. Имини застанала в средата на поляната и им заговорила — не на човешки език, нито пък на хвърчат (езика на ястребите кокошари), а с малкото керкенезки думи, които знаела и които можело да възпроизвежда човешкото ѝ гърло.

— Една от вас не е като другите — рекла тя — и именно към тази млада жена искам да се обърна. Ти си едновременно птица и човек. Аз съм прокълната и благословена със същата способност и много бих искала да поговоря с теб.

Странната гледка на говореща птичи език жена предизвикала фурор сред птиците по клоните, а след това Имини чула плясък на криле. След още няколко минути иззад едно дърво се показала младата жена. Имала тъмна, смугла кожа и късо подстригана коса, а лицето и тялото ѝ били крехки и изящни, с птичи черти. Била облечена с кожи, които да я предпазват от студа.

— Разбираш ли ме, като говоря? — попитала Имини на английски. Младата жена кимнала развълнувано. „Малко“ — изглежда, казвала тя.

— А можеш ли да говориш човешки? — продължила Имини.

— Си, ун поко — отвърнала жената.

Имини познала, че езикът е човешки, но не разбирала думите. Вероятно младата жена била от някой мигриращ клан и била научила този език другаде.

— Аз се казвам Имини — посочила гърдите си тя. — А ти?

Младата жена се покашляла, сетне изкрякала на керкенезки.

— Добре, засега ще те наричам госпожица Керкенез. — И така, госпожице Керкенез, имам към теб един важен въпрос. Някога да си накарвала нещо да се случи… повече от веднъж?

Тя описала кръг във въздуха с пръст, надявайки се, че младата жена ще я разбере.

Госпожица Керкенез пристъпила напред с разширени очи. Точно в този момент от близкото дърво се посипал сняг и тя махнала с ръка, карайки го да изчезне от земята и да падне за втори път от дървото.

— Да! — провикнала се Имини. — И ти можеш да го правиш. — После тя също махнала с ръка и повторила момента, а госпожица Керкенез зяпнала от почуда.

Двете изтичали засмени една към друга, като всяка говорела възбудено на език, който другата почти не разбирала. Керкенезите по дърветата също изпаднали в празнично настроение и тъй като вече се досетили, че Имини е приятел, те се спуснали и запърхали радостно около тях.

Неописуемо било облекчението, което Имини почувствала. Макар да била чудата сред чудати, сега вече знаела, че не е сама. Имало и други като нея, което означавало, че — може би — чудатата общност ще се превърне в по-безопасно и сигурно място и вече няма да бъде управлявана от прищевките на късогледи и горделиви мъже. Имала съвсем бегла представа каква може да е тази нова общност, но си давала сметка, че откриването на госпожица Керкенез е важна стъпка към нея. Двете продължили да разговарят с ограничения брой думи, с които разполагали общо, още близо половин час и към края госпожица Керкенез се съгласила да придружи Имини до примката.

Останалото, както казват, е история. Госпожица Керкенез заживяла сред чудатите. Имини я научила на всичко, което знаела за примките, и скоро госпожица Керкенез придобила достатъчно опит и увереност да поддържа сама тяхната примка. Това позволило на Имини да се отправя на далечни експедиции и да намери и други жени птици, умеещи да заплитат времеви примки като тях двете. Скоро вече те били пет на брой — и когато обучили новопристигналите и студената, гладна зима отстъпила място на пролетта, те разделили чудатите помежду си и се отправили в различни посоки, за да основат пет нови, постоянни примки.

Тези места, истински пристани на спокойствието, бързо придобили популярност сред чудатите. Онези от тях, които оцелели от гоненията, прекосили надлъж и нашир Британия, за да ги търсят, макар че за да бъдат допуснати вътре, трябвало да се съгласят да живеят според правилата на жените птици. Последните били наречени „имини“, в чест на първата от техния вид (и тази дума с течение на времето и постепенната промяна на езика се превърнала в „имбрини“).

Два пъти в годината имбрините се събирали на съвет, за да обменят опит и да си помагат. Дълги години самата Имини председателствала тези съвети, наблюдавайки с гордост как мрежата от имбрини и примки се разраства и броят на чудатите, които можели да опазят вътре, достигнал стотици. Тя доживяла до щастливата възраст от сто петдесет и седем години. През цялото време тя и Енгълбърт споделяли една къща (но никога стая), защото се обичали по спокоен и уравновесен начин. В края на краищата Черната чума при една от последните си епидемии в Европа ѝ отнела живота. А когато си отишла, всички чудати, които била спасила и били още живи, и техните деца и внуци, с риск за живота прекосили вражеските земи, за да я придружат в последния ѝ път в грандиозната процесия до гората, където някога израснала като волна птица. Там, сред корените на дърветата, била погребана[10].

Жената, която се сприятеляваше с призраци

Имало една чудата жена на име Хилди. Гласът ѝ бил висок и писклив, когато се смеела, кожата ѝ — мургава, и можела да вижда призраци. Хич не се бояла от тях. Имала сестра близначка, която се удавила, когато били деца, и след като Хилди пораснала, призракът на сестра ѝ станал най-добрият ѝ приятел. Двете вършели заедно всичко — търчали из маковите полета, които заобикаляли къщата им, играели челик на селската поляна и стояли вечер до късно, за да си разказват страшни истории за живи хора. Призракът на сестрата на Хилди дори ходел на училище с нея. Обичал да я разсмива, като прави смешни физиономии на учителя, които, разбира се, никой не можел да види, и ѝ помагал да взема изпитите, като надзъртал в тетрадките на другите деца и ѝ прошепвал отговорите. (Би могъл и да ги извика, разбира се, тъй като никой освен Хилди не можел да го чуе, но предпазливостта изисквала все пак да се спазва приличие.)

На осемнайсетия рожден ден на Хилди повикали сестра ѝ по някакво призрачно дело.

— Кога ще се върнеш? — попитала Хилди натъжено. Двете не се били разделяли откакто сестра ѝ починала.

— След дълги години — отвърнала сестра ѝ. — Ще ми липсваш страшно много.

— Не повече, отколкото ти на мен — рекла начупено Хилди.

Сестра ѝ я прегърнала и по лицето ѝ се търкулнали призрачни сълзи.

— Потърси си приятели — посъветвала я тя.

Хилди се опитала да се вслуша в съвета ѝ, ала досега не била имала жив приятел. Приела поканата да отиде на вечеринка, но не успяла да си поговори с никого. Баща ѝ уредил среща на чай с дъщерята на един негов колега, но Хилди се държала вдървено и несръчно и единственото, което успяла да каже, било: „Играла ли си някога на челик?“

„Това е детска игра“ — отвърнала младата жена и си тръгнала при първа възможност. Скоро Хилди установила, че предпочита компанията на призраци пред тази на живи хора, и решила да си намери приятели сред тях. Проблемът бил как да го стори. Макар Хилди да можела да вижда призраците, не било никак лесно да ги заговориш. Виждате ли, призраците са донякъде като котките — никога не са до теб, когато ти потрябват, и рядко идват, ако ги повикаш[11].

Хилди отишла на гробищата. Чакала там с часове, но нито един призрак не дошъл да поговори с нея. Гледали отдалече, надменни и подозрителни. Помислила си, че е защото са умрели отдавна и са се научили да не вярват на живите. Надявайки се, че по-пресните сред мъртъвците ще бъдат по-приветливи, започнала да посещава погребения. Тъй като хората, които познавала, не умирали често, ходела на погребения на непознати. Когато опечалените я питали защо е там, Хилди трябвало да лъже, че е далечна роднина, а после да пита дали починалият е бил приятен човек и дали е обичал да тича сред макови поля и да играе на челик. Опечалените я намирали за странна (което, честно казано, било истина), а призраците, усетили неодобрението на своите роднини, отхвърляли опитите ѝ за общуване.

Някъде по това време родителите на Хилди починали. „Може би те ще са моите приятели призраци“ — помислила си тя, но не — те поели на път да търсят мъртвата ѝ сестра и Хилди останала сама.

Хрумнала ѝ нова мисъл — да продаде къщата на родителите си и вместо нея да купи друга, обитавана от призраци! Хилди тръгнала да търси къща. Посредниците за продажба на недвижими имоти, към които се обръщала, я сметнали за отчаяна и странна (каквато в действителност си била), защото всеки път, когато ѝ показвали нова къща, Хилди питала дали в нея се е случвало нещо ужасно, като убийство или самоубийство, още по-добре убийство и самоубийство, и не обръщала внимание на добре обзаведените кухни, озарените от естествена светлина стаи, нито пък отивала да види тавана или мазето.

Най-сетне тя открила истинска къща с призрак и я купила. Едва след като се настанила в нея, открила, че призракът, който вървял с къщата, се вясвал там само от време на време, колкото да подрънчи с вериги и да тряска врати.

— Не си тръгвай — помолила го Хилди следващия път, когато го зърнала да напуска къщата.

— Съжалявам, но съм обвързан с още няколко къщи — отвърнал той и излязъл забързано.

Хилди се почувствала измамена. Нуждаела се от нещо повече от временно пребиваващ призрак. Положила толкова усилия да открие тази къща, а ето че и тя не била достатъчно призрачна. Решила, че ѝ трябва най-обитаваната от призраци къща на света. Набавила си книги за подобни къщи и се заела да проучва въпроса. Консултирала се и със своя временен призрак, макар да се наложило да тича след него от стая в стая и да крещи с цяло гърло, за да надвика дрънченето на веригите. (Той винаги се държал сякаш закъснява за някакво важно призракуване, но Хилди се опитвала да не приема отношението му твърде лично.) Накрая призракът произнесъл нещо от типа на „Квимбра“, сетне изчезнал. Хилди установила, че това всъщност е град в Португалия — произнасял се Коимбра, — и след като се добрала до тази информация, не било трудно да открие коя е най-обитаваната от призраци къща в града. Разменила няколко писма с човека, който живеел там, и той се оплакал, че призраците не му дават мира денем и нощем с крясъците си, летящите над масата шишета и прочее. В отговор тя му написала, че всичко това звучи много приятно. Той го сметнал за странно, ала същевременно харесал начина, по който тя се отнася към проблема. Когато в следващото писмо му предложила да купи къщата, мъжът отказал любезно. От поколения принадлежала на семейството му, обяснил, и така щяло да си остане. Къщата била негово бреме и той щял да си го носи.

Хилди отново започнала да се отчайва. В този момент дори ѝ хрумнала мисълта да убие някого, защото духът му щял да я преследва — но пък не ѝ се сторило подходящ начин да започне приятелство и тя бързо изоставила идеята.

Накрая решила, че щом не може да купи най-обитаваната от призраци къща на света, ще си я построи сама. Първо избрала място, за което се знаело, че често е посещавано от призраци — това бил върхът на един хълм, превърнат в масово гробище при последната чумна епидемия. След това си набавила строителни материали, за които е известно, че са предпочитани от призраците — дърво от потънал кораб без оцелели, каменни колони от приют за бедни, в който изгорели стотици нещастници, тухли от крематориум и прозорци от двореца на умопобъркан принц, който изтровил цялото си семейство. Хилди украсила къщата с мебели, килими и произведения на изкуството от други призрачни къщи, включително и от тази на човека в Португалия, който ѝ пратил старинно бюро, издаващо всяка нощ точно в три часа бебешки плач. За да се подсигури, позволила на опечалени семейства в продължение на цял месец да изпълняват нощни бдения и едва след това, една нощ, точно когато часовникът ударил дванайсет, а навън бушувала страховита буря, се нанесла.

Хилди не останала разочарована — поне не и отначало. Имало призраци навсякъде! Нещо повече, стаите сякаш едва ги побирали. Призраци се навъртали в мазето и на тавана, а пред банята неизменно се виела опашка. (Призраците, естествено, не ползват тоалетна, но обичат да си оправят косата пред огледалото, за да са сигурни, че е разчорлена и плашеща.) Часове наред танцували на моравата — не защото призраците си падат по танците, а тъй като хората, погребани под къщата, измрели от Танцуващата чума[12]. Призраците тракали с метални тръби, хлопали прозорците и събаряли книги от лавиците. Хилди влязла в една стая и се представила.

— Вие можете да ни виждате? — попитал призракът на един млад мъж. — И не се боите от нас?

— Ни най-малко — отвърнала Хилди. — Аз харесвам призраци. Някога да сте играли на челик?

— Не, съжалявам — промърморил призракът и си тръгнал.

Изглеждал разочарован, сякаш всичко, което жадувал, било да изплаши някого, а тя му отнела този шанс. Ето защо, когато срещнала следващия призрак — възрастна женица, караща ножовете в кухнята да хвърчат — Хилди се престорила на изплашена.

— Аххх! — извикала Хилди. — Какво става с ножовете ми? Трябва да съм се побъркала!

Призракът на старицата изглеждал доволен и затова отстъпил назад и разперил ръце, за да накара ножовете да се вдигнат още по-нависоко, но се спънал в друг призрак, който пълзял зад него. Призракът на жената се пльоснал на пода и ножовете изпопадали наоколо.

— Какво си мислиш, че правиш? — креснал призракът на старицата на пълзящия дух. — Не виждаш ли, че се опитвам да работя?

— А защо не внимаваш къде стъпваш? — отвърнал троснато другият призрак.

— Да внимавам къде стъпвам?

Хилди не могла да се сдържи и избухнала в смях. Двата призрака престанали да се карат и се облещили в нея.

— Мисля, че тя ни вижда — рекъл пълзящият призрак.

— Да, очевидно — съгласил се призракът на старицата. — И никак не е изплашена.

— Напротив — бях! — опитала се да ги успокои Хилди, като се превивала от смях. — Честно!

Призракът на старата жена се надигнал от пода и се изтупал от прахта.

— Виждам, че ми се подигравате! — рекъл той. — Никога след смъртта си не съм била унижавана толкова!

Хилди не знаела какво да прави. Опитала се да не изневерява на себе си, но не се оказало от полза, опитала се да се държи с призраците както смятала, че ще им хареса, ала и от това не излязло нищо. Обезкуражена, тя се върнала в коридора, където призраците чакали на опашка пред банята.

— Някой иска ли да станем приятели? — попитала тя. — Аз съм много мила и зная доста страшни истории за живи хора, с които ще ви забавлявам.

Но призраците само пристъпвали от крак на крак и не вдигали вперени в пода погледи. Сигурно усещали отчаянието ѝ и това ги карало да се чувстват неловко. След продължително мълчание тя си тръгнала с пламнало от срам лице. Седнала на верандата и се загледала в танцуващите на моравата призраци. Изглежда, отново се била провалила. Не можеш да накараш хората да се сприятелят с теб — дори мъртвите.

Да се чувства пренебрегната било дори по-лошо, отколкото да е сама, и затова Хилди решила да продаде къщата. Първите петима, които дошли да я огледат, се изплашили още преди да стигнат входната врата. Хилди се опитала да намали степента на призрачност в къщата, като пратила част от мебелите на първоначалните им собственици. Написала писмо и на мъжа в Португалия, в което го питала дали е съгласен да си получи обратно ревящото бюро. Той отговорил незабавно. Не искал бюрото, но се надявал, че тя е добре. И подписал писмото с „Твой приятел, Жоао“.

Известно време Хилди гледала втренчено подписа. Можела ли наистина да нарече този човек свой приятел? Или той просто се държал… дружелюбно? Тя му отговорила. Постарала се тонът ѝ да е лек и безгрижен. Излъгала и му съобщила, че се справя чудесно, и после попитала как вървят нещата при него. Писмото подписала с „Твоя приятелка, Хилди“.

Жоао и Хилди разменили още няколко писма. Те били кратки и повърхностни, просто обичайните любезности и коментари за времето. Хилди все още не била сигурна дали Жоао я смята за своя приятелка, или просто се държи любезно. Но после той завършил поредното писмо с думите: „Ако ти се намира път към Коимбра, за мен ще бъде чест да ме навестиш“.

Още същият ден тя си взела билет за влака за Португалия, натъпкала един сандък с дрехи и на следващата сутрин дошла карета, която да я откара на гарата.

— Довиждане, призраци! — провикнала се тя жизнерадостно от входната врата. — Ще се върна след няколко седмици!

Призраците не отговорили. Чула нещо да се разбива на парчета в кухнята. Хилди свила рамене и се отправила към каретата.

Отнело ѝ цяла гореща и прашна седмица да стигне до къщата на Жоао в Коимбра. По време на дългото пътуване се опитвала да се подготви за евентуалното разочарование. Двамата с Жоао се разбирали чудесно в писмата, но тя знаела, че шансът да я хареса на живо е малък, защото никой не я харесвал. Разумно било да го очаква, инак ѝ предстояло поредното болезнено отхвърляне, което щяло да я съкруши.

Най-сетне се изправила пред къщата — масивна постройка с призрачен изглед, вдигната на хълм и с прозорци, иззад които сякаш я гледали безброй очи. Докато прекосявала верандата, от мъртвия дъб в двора с крясъци се разлетели черни врани. Тя забелязала един призрак да виси на бесило от балкона на третия етаж и му помахала. Призракът отвърнал смутено на поздрава ѝ.

Жоао я посрещнал на вратата и я поканил вътре. Бил много мил и внимателен, взел прашното ѝ наметало и я поканил на маса, където вече бил сервиран чай с мляко, подправено с канела, и сладкиши. След това подхванал разговор, питайки я за пътуването, за това какво е било времето по пътя и дали там, откъдето идва, пият чай. Но Хилди непрестанно се обърквала в отговорите и била абсолютно сигурна, че се държи като глупачка, и колкото повече мислела за това, толкова по-нескопосана ставала. Накрая, след една особено дълга и неловка пауза, Жоао я попитал: „Дали не те обидих с нещо?“ и Хилди разбрала, че е опропастила най-добрия шанс да си намери приятел. За да скрие сълзите, които напирали, тя скочила от масата и изтичала в съседната стая.

Жоао не я последвал, давайки ѝ време да остане насаме. Тя стояла изправена в ъгъла на кабинета му и ридаела безшумно в шепите си, едновременно ядосана на себе си и засрамена от своето поведение. После, след няколко минути, чула нещо да изтрополява отзад и се обърнала. До бюрото стоял призракът на младо момиче, който събарял моливи и мастилници на пода.

— Престани веднага! — спастрила я Хилди, докато си бършела сълзите. — Защо разхвърляш къщата на Жоао?

— Ти можеш да ме виждаш? — изненадало се момичето.

— Да, и виждам, че си достатъчно възрастна, за да спреш с тези детинщини.

— Добре, госпожо — кимнало момичето и изчезнало през стената.

— Ти разговаря с нея — обадил се Жоао и Хилди с изненада установила, че се е изправил на вратата.

— Да. Мога да ги виждам и да разговарям с тях. Тя няма да те безпокои повече — поне днес.

Жоао бил изумен. Той седнал на един стол и ѝ разказал как призраците му вгорчават живота — будят го нощем, плашат гостите му, чупят разни неща. Той самият се опитвал да им говори, но те никога не го слушали. Веднъж дори повикал свещеник с надеждата да се отърве от тях, но това само ги разгневило още повече и следващата нощ те се нахвърлили да трошат с ново настървение.

— Трябва да си твърд с тях и същевременно да проявяваш разбиране — обяснила Хилди. — Не е лесно да си призрак и като всеки друг те искат да бъдат уважавани.

— Мислиш ли, че можеш да ги вразумиш вместо мен? — попитал смирено Жоао.

— Мога да опитам — отвърнала Хилди. И после си дала сметка, че разговарят най-свободно от няколко минути, без никакви неловки паузи.

Хилди се захванала за работа още на следващия ден. Призраците се опитвали да се скрият от нея, но тя знаела къде обичат да ходят и един по един ги прикотквала на разговор. Някои от разговорите продължавали часове, като Хилди спорела и настоявала, а Жоао гледал с безмълвно възхищение. Отнело ѝ три дни и три нощи, но в края на краищата Хилди убедила повечето призраци да напуснат къщата и помолила малцината, настояли да останат, поне да не вдигат гюрултия, докато Жоао спи, а ако трябва да събарят разни неща от масите, да не са от семейните ценности.

Къщата на Жоао претърпяла невероятна промяна, както и самият той. Три дни и три нощи той гледал как Хилди се занимава с призраците и през цялото това време чувствата му към нея се задълбочавали. Хилди също започвала да се привързва към него. Тя установила, че може да разговаря с него с лекота на всякакви теми и вече не се съмнявала, че двамата са истински приятели. Въпреки това се безпокояла от надигащите се в нея чувства и от страха, че може би прекалява с неговото гостоприемство. Ето защо на четвъртия ден тя си събрала багажа и се сбогувала с Жоао. Решила да се прибере у дома, да си намери незаселена от призраци къща и да се опита да се сприятели с живи хора.

— Надявам се, че пак ще се срещнем — рекла Хилди. — Ще ми липсваш, Жоао.

— Защо не идваш да ми гостуваш от време на време?

— С удоволствие — заявила тя.

Отвън вече я чакала карета с кочияш, за да я откара на гарата.

Хилди помахала с ръка и заслизала по стълбите.

— Чакай! — извикал Жоао. — Не си тръгвай!

Хилди спряла и се обърнала към него.

— Защо?

— Защото те обикнах — отвърнал Жоао.

В мига, когато го казал, Хилди осъзнала, че тя също го обича. Веднага изтичала нагоре по стълбите и се хвърлила в обятията му. При тази сцена дори призракът, който висял обесен от терасата на третия етаж, не могъл да сдържи усмивката си. Хилди и Жоао се оженили и тя се пренесла в неговата къща.

Неколцината призраци, които останали да живеят там, се отнасяли приятелски с нея, макар че тя вече не се нуждаела от приятели призраци, след като си имала Жоао. Не след дълго им се родила дъщеря и после син, и животът на Хилди станал по-хубав, отколкото някога мечтала. И като че ли това не било достатъчно, та една нощ на вратата се почукало и кого си мислите, че открила Хилди да се поклаща на прага? Призраците на нейната сестра и родителите ѝ.

— Вие се върнахте! — извикала Хилди, преизпълнена с радост.

— Върнахме се много отдавна — отвърнала сестра ѝ. — Само че ти се беше преместила. Отне ни цяла вечност да те намерим.

— Няма значение — обадила се майката на Хилди. — Важното е, че пак сме заедно!

А след това на вратата дошли двете деца на Хилди, които търкали сънено очички, и с тях бил Жоао.

— Тате — обърнала се дъщеричката на Хилди към Жоао, — мама защо говори с въздуха?

— Не говори с въздуха — отвърнал Жоао и се усмихнал на своята съпруга. — Скъпа, дали не е това, което си мисля?

Хилди прегърнала мъжа си с една ръка и сестра си с другата и докато сърцето ѝ лумкало толкова силно от радост, та се бояла да не се пръсне, тя представила мъртвото си семейство на живото.

А след това всички заживели щастливо заедно.

Кокоболо

Като малко момче Джън обожавал баща си. Това било в древен Китай, по време на управлението на Кублай хан, много преди Европа да властва над моретата. Баща му, Лиу Джъ, бил прочут изследовател на океана. Хората казвали, че в жилите му течала солена вода. Когато наближил четирийсетте, той бил постигнал повече от всеки мореплавател преди него — бил картографирал целия източен бряг на Африка, установил контакт с непознати племена в Нова Гвинея и Борнео и провъзгласил за имперско притежание много далечни земи. А междувременно се сражавал с пирати и разбойници, потушил кървав бунт и на два пъти оцелявал при корабокрушение. В залива Тиендзин се издигала негова огромна желязна статуя, загледана към океанските простори. Статуята била всичко, което имал Джън от баща си, който изчезнал, когато момчето било на десет.

Последната експедиция на Лиу Джъ целяла откриването на остров Кокоболо, открай време смятан за легендарен, за него се говорело, че по дърветата растат рубини, а в езерата се стича течно злато. Преди да отплава, той казал на сина си:

— Ако не се върна, обещай ми един ден да тръгнеш да ме търсиш. Не позволявай краката ти да обраснат с трева!

Джън дал исканото обещание, дълбоко уверен, че никакъв океан не може да надвие баща му — но в края на краищата Лиу Джъ не се завърнал от експедицията. След като изминала цяла година, а от него ни вест, ни кост, императорът наредил да организират пищно погребение в негова чест. Джън бил неутешим и дни наред плакал в краката на статуята на баща си. Когато порасъл обаче, той научил за баща си неща, които като малък не би могъл да разбере — и мнението му започнало постепенно да се променя. Лиу Джъ бил странен човек и към края на живота си станал още по-странен. Говорело се, че се е побъркал.

— Зимата обичаше да плува в студеното море часове наред — разказал на Джън неговият по-голям брат. — Не можеше да търпи да е на сушата.

— Мислеше, че може да разговаря с китове — подхвърлил през смях Ай, чичото на Джън. — Веднъж дори го чух да се опитва да говори на техния език!

— Искаше всички да отидем с него и да живеем на някакъв остров насред нищото — рекла майката на Джън. — А аз му казах: та нас ни канят на пиршества в двореца! Забавляваме се със знатни велможи и генерали. Защо да се отказваме от този живот и да заживеем като диваци в ров? След това той почти спря да ми говори.

Хората разказвали, че в ранния си живот Лиу Джъ успял да постигне много, но постепенно започнал да гони Михаля. Възглавил експедиция, за да открие Земята на говорещите кучета. Разправял за някакъв дворец в северните покрайнини на империята, където живеели жени, които можели да менят формата си и да спират времето[13]. Обществото постепенно престанало да се занимава с него, а богатите благородници спрели да финансират експедициите му — тогава той започнал да ги финансира сам. Когато изчерпал личното си състояние и оставил жена си и децата на ръба на банкрута, хрумнало му да се отправи на експедиция, за да открие Кокоболо и да възвърне прахосаното си богатство.

Джън си давал сметка, че фантазиите на баща му са довели до неговото падение, и когато навършил пълнолетие, започнал да внимава да не повтори грешките му. И в неговите жили течала морска вода, и подобно на баща си той станал мореплавател — но от съвсем различен тип. Не предвождал откривателски експедиции, нито поемал към нови земи, които да завладее в името на империята. Бил прагматичен човек, истински търговец, и под негово ръководство бил създаден цял търговски флот. Избягвал всякакви рискове. Странял от морски пътища, където се навъртали пирати, и никога не напускал познати води. Всичко това му донесло огромен успех. Животът му на сушата бил също толкова добре премерен. Канели го на пиршества в двореца, където поддържал приятелство с всички необходими хора. Никога не произнасял непремислена дума, нито изразявал противоречиво мнение. Имал висок обществен пост и перспективен брак с една далечна племенница на самия император, което го издигнало почти до висините на най-знатното общество. За да защити всичко, което е постигнал, той полагал непрестанни усилия да се дистанцира от собствения си баща. Никога не споменавал Лиу Джъ. Променил фамилията си и се преструвал, че нямат никаква роднинска връзка. Но колкото по-възрастен ставал Джън, толкова по-трудно му било да прогони спомена за баща си. Роднините му не пропускали възможността да отбележат колко наподобява в маниери и поведение своя баща.

— Походката ти, държанието пред другите — казала му леля Си Пън. — Дори подборът на думите — сякаш не ти, а той стои пред мен!

Това накарало Джън да потърси нови начини за промяна. Взел да имитира накуцващата походка на своя по-голям брат Дън, когото никой не сравнявал с баща им. Преди да заговори, премислял и преподреждал думите, и търсел други думи, които имат същото значение. Не можел да промени лицето си и всеки път, когато минавал покрай пристанището, гигантската статуя на баща му не пропускала да напомни колко много си приличат. Ето защо една нощ той излязъл в залива, въоръжен с въже и лебедка, и с огромни усилия успял да събори проклетото нещо.

Когато навършил трийсет, започнали да го спохождат сънищата. Преследвали го среднощни видения на жилест, измършавял от глад старец с дълга до коленете брада, който почти не напомнял на баща му — той му махал отчаяно от пустинния бряг на огрян от слънце остров. Джън се будел облян в пот в малките часове на нощта и се опитвал да надмогне измъчващото го чувство за вина. Бил дал обещание пред баща си, а ето че досега не правел никакви опити да го изпълни.

„Ела и ме намери.“

Личният му билкар му приготвил отвара от силни лекарства, която вземал всяка нощ преди сън, и така спял, без да сънува чак до сутринта. Прокуден от сънищата на Джън, баща му намерил други начини да го навестява. Един ден, докато обикалял покрай доковете на пристана, Джън бил сполетян от внезапното и необяснимо желание да скочи в океана и да поплува — посред зима! Успял да го овладее, но седмици наред не дръзвал да доближи брега.

Малко по-късно, докато плавал на юг към Шанхай, чул под палубата песента на китовете. Опрял ухо на корпуса и се заслушал. В началото дори му се сторило, че разбира езика на кита, тези протяжни, неземни звуци и той му казвал:

„Ко…ко…бо…ло!“

Затъкнал ушите си с вата, изтичал нагоре по стълбите и повече не слизал в трюма. Започнал да се безпокои, че губи здрав разсъдък също като баща си.

Когато се прибрал на сушата, споходил го нов сън и този път дори отварата не помогнала да го прогони. В съня Джън си проправял път през гъстата растителност на тропическа гора, а от дърветата върху него се ръсели рубини. Сякаш самата мараня на джунглата произнасяла името му — Джън, Джън — и макар че усещал близостта на баща си, не го видял никъде наоколо. Изтощен, той легнал върху килим от трева и после тя внезапно израсла около него и чимовете се вкопчили в тялото му, сякаш се опитвали да го обгърнат в задушлива прегръдка.

Когато се пробудил, краката го сърбели ужасно. Той отметнал завивките и открил с ужас, че са обрасли с трева. Опитал се да се отърси от нея, но тя се била впила в кожата му. Тревата никнела от петите му.

Изплашен, че жена му ще забележи, Джън скочил от леглото, изтичал в банята и се обръснал.

„Какво, по дяволите, става с мен?“ — запитал се той. Отговорът бил повече от ясен — Джън полудявал, също като баща си. На следващата сутрин, когато се събудил, той открил, че не само краката му са обрасли в трева, ала и от подмишниците му стърчат дълги плитки от водорасли. Отново изтичал в банята, откъснал водораслите — било много болезнено — и обръснал за втори път краката си.

Дошло новото утро и този път, освен че краката и подмишниците му били обрасли с растителност, той открил и пясък в чаршафите. През нощта пясъкът се сипел от порите му.

Отишъл в банята, изтръгнал водораслите и обръснал тревата от краката си, все още убеден, че това не е нищо друго, освен симптоми на лудост. Ала когато се върнал, пясъкът в леглото му бил не само по чаршафите, но и върху тялото на жена му, дори в косата ѝ. Тя въртяла глава учудено и се опитвала да се отърси от него.

Щом и тя може да го вижда, осъзнал Джън, значи е истински. Пясъкът, тревата, всичко. Което пък означавало, че съвсем не се е побъркал. Нещо се случвало с него.

Джън отишъл да навести своя билкар и този път получил отвратително миришещо мазило, което трябвало да нанесе върху цялото си тяло. След като и това не помогнало, той посетил хирург, който му казал, че не може да се направи нищо друго, освен да му ампутира краката и да запълни порите му с лепило. Това очевидно било неприемливо и затова Джън потърсил един монах, с когото се помолили заедно, но Джън заспал по време на молитвата и когато се събудил, установил, че е посипал с пясък цялата килия, а разгневеният монах го изритал навън.

Изглежда, нямало лек за неговата болежка, чиито симптоми само се влошавали. Тревата по краката му вече растяла през цялото време, не само нощем, а от водораслите вонял на затлачен бряг при отлив. Жена му се преместила да спи в друга стая. Взел да се безпокои, че колегите му ще научат за неговите странности и ще започнат да го избягват. Това би означавало край. В отчаянието си дори обмислил предложението да му отрежат краката и да запълнят порите му с лепило, но после в съзнанието му внезапно се пробудил забравен спомен — последните думи на баща му.

„Не позволявай краката ти да обраснат с трева.“ Ето че най-сетне загадъчното пожелание, изказано от баща му преди толкова много години, придобило смисъл. Това било послание — при това закодирано послание. Баща му знаел, че ще се случи с Джън. Знаел го, защото същото се случило и с него. Двамата споделяли не само прилика в лицето, маниерите и походката — ами и този странен недъг.

„Ела да ме намериш — бил казал той. — Не позволявай краката ти да обраснат с трева!“

Лиу Джъ не тръгнал по следите на митично богатство. Заминал, за да открие цяр. И ако Джън се надявал някога да се отърве от тази злочестина и да заживее отново нормален живот, трябвало да изпълни обещанието, което дал на баща си.

Тази вечер, по време на вечеря, той обявил намерението си пред своето семейство.

— Отправям се на пътешествие, за да открия баща си — рекъл.

Роднините му били потресени. Напомнили му, че и други мореплаватели са тръгвали да го търсят, но безуспешно. Издирванията били финансирани от самия император, ала нито една експедиция не открила и следа от него. Нима той, който е само търговец и никога не е напускал безопасните морски пътища, наистина очаква да се справи по-добре от тях?

— Ще го направя, ще видите — отвърнал Джън. — Трябва само да намеря острова, който търсеше той.

— Никога няма да го откриеш, дори да си най-добрият навигатор в целия свят — заявила леля Си. — Как се надяваш да намериш място, което не съществува?

Джън си тръгнал, твърдо убеден, че семейството му греши. Островът съществувал и той знаел как да го намери — достатъчно било да спре да взема лекарството против сънуване и да остави на сънищата да го водят. Ако не се получи, ще се вслуша в песните на китовете!

Неговият боцман също се опитал да го разубеди.

Дори островът да съществува, рекъл той, всеки мореплавател, който го е виждал, твърдял, че не може да бъде посетен. Говорело се, че нощем се местел.

— Как ще акостираш на бряг, който бяга от теб? — попитал.

— Като си купя най-бързия кораб, който може да бъде построен — отвърнал Джън.

Той похарчил почти цялото си богатство за построяването на такъв кораб и го нарекъл „Невероятният“. Това начинание го довело до ръба на банкрута и се наложило да раздаде на екипажа облигации.

Жена му позеленяла от яд.

— Ще ни пратиш всички в приют за бедни! — креснала тя. — А аз ще трябва да пера, за да не гладуваме!

— Когато открия Кокоболо, ще си натъпча джобовете с рубини — обещал Джън. — Ще се върна по-богат, отколкото можем да мечтаем. Ще видиш!

„Невероятният“ отплавал. Говорело се, че Кокоболо лежи на югозапад от Цейлон в Индийския океан, но островът никога не бил виждан два пъти на едно и също място. Джън спрял да приема лекарствата срещу сънища и зачакал да получи наставления. А междувременно „Невероятният“ се носел към Цейлон.

По пътя си спирали други съдове и ги разпитвали за Кокоболо.

— Преди три седмици го мярнах на хоризонта на изток — казал им един рибар и посочил синевата. — Към Арабско море.

Сънят на Джън бил разочароващо лишен от съновидения и затова се отправили на изток. В Арабско море срещнали капитан, който им съобщил, че забелязал острова преди две седмици.

— На запад, близо до Суматра — рекъл.

По това време Джън вече започнал да сънува, ала сънищата не носели никакво послание — затова отплавали на запад. Край бреговете на Суматра мъж им викнал от една скала, че Кокоболо бил видял на югоизток, близо до Тинаду.

— Разминали сте се за малко — пояснил.

И така плаването продължило няколко седмици. Екипажът започнал да губи търпение и се разнесли слухове за бунт. Боцманът подканял Джън да се откаже.

— Ако островът съществуваше, вече да сме го открили — настоял той.

Джън помолил за още време. Същата нощ очаквал най-сетне да го навести пророчески сън, а на следващия ден слязъл в трюма и опрял ухо в корпуса. Нито чул песни, нито го споходил очакваният сън. Джън започнал да се отчайва. Ако се завърне у дома с празни ръце, не само ще е разорен, но и болестта му ще продължи да го измъчва. Жена му несъмнено щяла да го напусне. Семейството ще се отрече от него. Съдружниците ще се откажат да го подкрепят финансово и бизнесът му ще се провали.

Той стоял на носа на кораба, загледан отчаяно в зелените води. Изведнъж го изпълнило желание да поплува. Този път не го потиснал.

Гмурнал се във водата с невероятна сила. Студеното течение мигом го повлякло надолу. Не му се съпротивлявал. Усетил, че започва да се дави.

От мрака изплувало огромно око, увиснало сред стена от зеленикава плът. Бил кит, който го приближавал бързо. Преди обаче да се сблъскат, китът се гмурнал надолу и изчезнал от погледа му. После, също така внезапно, краката на Джън опрели в нещо твърдо. Китът го бутал отдолу, издигайки го към повърхността. Двамата изскочили едновременно над водата. Джън се закашлял и изплюл нагълтаната вода. Някой от кораба му хвърлил въже. Джън го завързал около кръста си и докато го изтегляли • горе, чул кита да пее под него. В песента си му казвал: последвай ме.

Веднага щом се озовал на палубата Джън се озърнал и видял, че китът се отдалечава. Въпреки че треперел от студ и с мъка си поемал дъх, той намерил сили да извика: „Следвайте този кит!“

„Невероятният“ разперил платна и се понесъл в преследване. Гонили кита целия ден и нощта, като отбелязвали местоположението му по мъглата на издухвания въздух. Когато слънцето изгряло, видели на хоризонта остров — остров, който нямало на картата.

Можело да е само Кокоболо.

Литнали към него с бързината на вятъра и до края на деня това, което било точка на хоризонта, се уголемявало. Но нощта се спуснала, преди да успеят да го стигнат, и когато слънцето изгряло, островът отново бил точка на хоризонта.

— Прави точно както казват — отбелязал Джън. — Движи се.

Преследването продължило безуспешно още три дни. В края на всеки ден били примамливо близо до острова, който им се измъквал всяка нощ. А след това силен вятър ги тласнал към острова с невъобразима скорост и „Невероятният“ успял да го стигне и да спусне котва в пясъчна лагуна точно преди слънцето да опре в хоризонта.

Джън мечтаел за Кокоболо от месеци насам и позволил на тези мечти да преминат всякакви граници. Но реалността по нищо не напомняла представите му — нямало водопади от злато, нито планински склонове с рубинени дървета. Вместо това се виждали семпли хълмове, обрасли със зеленина, точно както десетките други острови, покрай които преминали. И най-разочароващото било, че нямало и следа от експедицията на баща му. Представял си как ще открие изхвърлен на пясъците полуразрушен кораб и ще зърне стареца, корабокрушенец от двайсет години, да го чака на брега, с цяра под ръка. Но вместо това виждали само снежнобели пясъци и палмови дървета.

Веднага щом хвърлили котва, Джън слязъл на брега, придружен от боцмана и малък отряд въоръжени моряци. Казал си, че е твърде рано да се разочарова, но след още няколко часа, през които търсили безуспешно Лиу Джъ или някакви следи от човешко присъствие, Джън бил по-разочарован отвсякога.

Притъмнявало. Готвели се да си устроят бивак, когато чули шумолене сред дърветата. Двойка ягуари изскочила от шубраците, котките спрели и надали ужасяващ рев.

Мъжете се разбягали. Пуснали стрели по ягуарите, но това сякаш само ядосало повече животните. Една от котките се нахвърлила върху Джън и той побягнал панически. Тичал през джунглата, докато дробовете му сякаш пламнали, и едва тогава спрял. След като дишането му се поуспокоило, се ослушал за хората си, но не чул нищо. Бил сам и изгубен в мрака.

Изкопал малка дупка и запалил огън. Едва пламъците започнали да се издигат към небето, когато земята под него рухнала и от дълбините на образувалата се пещера екнал вик.

— Изгаси го! Изгаси го! — бумтял гласът.

Изплашеният Джън разхвърлил главните настрани. Земята под краката му спряла да се тресе чак когато огънят съвсем загаснал.

— Защо ми причиняваш болка? — попитал ехтящият глас. — Какво лошо съм ти сторил?

Джън не знаел с кого говори, но осъзнавал, че ще е най-добре да отвърне нещо.

— Никого не съм искал да нараня! — рекъл. — Само да си приготвя топла храна.

— Тогава как би ти харесало, ако си изкопая дупка в тялото ти и запаля огън?

Погледът на Джън се спрял на димящия ров от огъня, който бързо се изпълвал с течно злато.

— Кой си ти? — попитал гласът.

— Името ми е Джън. Идвам от пристанищния град Тиендзин.

Настъпила дълга тишина, сетне стените на подземната пещера се огласили от могъщ смях.

— Значи дойде най-сетне! — рекъл гласът. — Мило момче, нямаш представа колко съм щастлив!

— Не разбирам — отвърнал объркано Джън. — Кой си ти?

— Нима не познаваш бащиния си глас?

— Баща ми! — извикал Джън и се завъртял. — Къде?

Последвал нов оглушителен смях.

— Навсякъде около теб! — оповестил гласът и в същия миг зад Джън се появила купчина от пясък, която го обгърнала нежно. — Да знаеш колко ми липсваше, момчето ми!

Едва сега ужасеният Джън си дал сметка, че не разговаря с някакъв гигант, спотайващ се в пещерата, а със самата пещера.

— Те не си мой баща! — проплакал той, като се гърчел в прегръдката. — Баща ми е човек!

— Аз бях човек — продължил гласът. — Но както виждаш, претърпях сериозни промени. Ала винаги ще бъда твой баща.

— Опитваш се да ме измамиш. Името ти е Кокоболо — ти се местиш нощем, а локвите ти са изпълнени с течно злато. Така твърдят легендите.

— Същото е вярно за всеки човек, превърнал се в остров.

— Нима има и други като теб?

— Има тук-там[14]. Кокоболо не е само един остров. Ние всички сме Кокоболо. Но аз съм твой баща.

— Ще ти повярвам, ако успееш да го докажеш. Кои са последните ти думи към мен?

— Ела и ме намери — избумтял гласът. — Не позволявай краката ти да обраснат с трева.

Джън паднал на колене и заплакал. Било вярно: баща му бил островът и островът бил баща му. Пещерите били носът и устата, земята — негова кожа, тревата — коса. Златото, изпълнило дупката, изкопана от Джън, се оказало кръвта му. Ако баща му бил дошъл тук да търси цяр, той се провалил — също както и Джън. Младият мъж бил отчаян и лишен от всякакви надежди. Нима и той бил обречен да се превърне в това?

— О, татко, това е ужасно, ужасно е!

— Не е ужасно — рекъл баща му малко обидено. — Харесва ми да съм остров.

— Така ли?

— Нужно е известно време да свикнеш, разбира се, но е несравнимо по-добре от другата възможност.

— И какво е толкова лошо да си човек? — дошъл ред на Джън да се почувства обиден.

— Нищо — рекъл баща му, — ако този човек е такъв, какъвто трябва да бъде. Но аз самият никога не съм бил предопределен за подобна роля, въпреки че трябваше да минат дълги години, преди да го разбера. Съпротивлявах се упорито на промените, които се надигаха в мен — и които сега завладяват и теб. Търсех помощ от лекари и когато тя се оказа безполезна, се обърнах към далечни култури и се консултирах с техните магьосници и вещери, но никой не успя да ме отърве от този недъг. Накрая, когато повече не издържах, напуснах дома и се заселих на далечен остров насред океана, където оставих на тревата да расте по тялото ми. И небеса! — оказа се такова облекчение!

— Наистина ли си щастлив да си такъв? — попитал Джън. — Петънце обрасла с джунгла земя насред водите, която обитават ягуари?

— Щастлив съм — потвърдил баща му. — Макар че, признавам, понякога на острова е доста самотно. Единственият друг Кокоболо в тази част на света е един досаден дърт чудак, а хората, които ме навестяват, искат само да точат кръвта ми. Ала след като синът ми вече е при мен, няма какво повече да желая!

— Съжалявам — отвърнал Джън, — ама не за това дойдох. Не искам да съм остров! Искам да съм нормален човек!

— Но ти не си нормален. Също като мен си — посочил баща му.

— Отказал си се твърде рано. Трябва да има някакво лечение!

— Не, синко — рекъл островът и изпуснал въздишка, която разчорлила косата на Джън. — Няма лечение. Това е естествената ни форма.

За Джън тази вест била по-страшна дори от смъртна присъда. Преизпълнен с чувство за безнадеждност и гняв, той заплакал неутешимо. Баща му се опитвал да го успокои. Направил легло от мека трева, за да може Джън да си почине. Когато заваляло, привел палмите да оформят навес над главата му. След като Джън се изтощил и заспал, баща му прогонил с подземно ръмжене котките надалеч.

На следващия ден Джън се събудил с нова мисъл в главата. Имало някаква стоманена нотка в него, която твърдо отказвала да приеме загубата на човешкото. Бил готов да се бие за него, със или без цяр, и ако трябвало, бил готов да загине в борбата. Що се отнасяло до баща му, самата мисъл за него го натъжавала още повече — ето защо решил да я избягва. Надигнал се и понечил да си тръгне.

— Почакай! — извикал баща му. — Моля те, остани да живееш с мен. Двамата с теб ще бъдем един остров — дори малък архипелаг! Винаги ще има с кого да си говорим. Такава е съдбата ни, сине!

— Не и моята съдба — отвърнал огорчено Джън. — Ти си направил своя избор. — И той потънал в гъстата джунгла.

Баща му не се опитал да го спре, макар че би могъл с лекота. Тъжен стон отекнал от дълбините на пещерата и преминал като вълна от горещ дъх из целия остров. Докато Джъ плачел, короните на дърветата се тресели и превивали и от клоните им се сипели рубини. Джън спирал за кратко да си натъпче джобовете и по времето, когато стигнал лагуната и се качил на кораба, събрал достатъчно от сълзите на баща си, за да може да заплати на моряците и да попълни изчерпаните си сметки у дома.

Мъжете го посрещнали с радостни възгласи, тъй като мислели, че ягуарите са го убили, а той им наредил веднага да вдигнат котва и да отплават за Тиендзин.

— Ами баща ти? — попитал боцманът, след като отвел Джън в каютата, за да разговарят насаме.

— Вече свикнах с мисълта, че е мъртъв — отвърнал лаконично Джън. Боцманът кимнал и повече не попитал за него.

Ала докато Кокоболо потъвал в далечината, Джън продължавал да чува риданията на баща си. Борейки се с чувството за вина, той стоял самотен на носа и отказвал да погледне назад.

Цял ден и цяла нощ край кораба плавало стадо китове, които не спирали да му пеят:

Не си отивай, не си отивай,

ти си син на Кокоболо.

Запушил си ушите и се стараел всячески да ги игнорира.

По време на дългото плаване към дома Джън бил обсебен от идеята да потисне промяната в себе си. Обръснал краката си и подрязвал редовно водораслите под мишниците. Кожата му вече почти непрестанно била покрита със ситен пясък и се наложило да носи дрехи с висока яка и дълги ръкави и всяка сутрин да се къпе с морска вода.

Още щом се върнал на родния бряг и преди да навести жена си, Джън отишъл при хирурга. Наредил му да направи всичко, което е нужно, за да спре промяната. Хирургът му дал силно приспивателно биле и когато Джън се събудил, открил, че подмишниците му са запълнени с лепкава смола, кожата му е покрита с лепило, за да затъкне порите, а краката му са отрязани и заменени с дървени. Докато се оглеждал в огледалото, той се изпълнил с отвращение. Имал ужасен вид. Въпреки това се надявал, че направената жертва ще спаси човешкото в него, затова платил на доктора и закуцукал към дома на новите си дървени крака.

Когато жена му го видяла, едва не припаднала.

— Какво си сторил със себе си? — проплакала тя.

Той скалъпил някаква лъжа, че пострадал, докато спасявал удавник в морето, и обяснил, че цветът на кожата му се променил от тропическото слънце. Повторил същите лъжи пред роднините и партньорите си, както и една, че открил тялото на баща си на Кокоболо[15]. Лиу Джъ, обявил той, е мъртъв. Но всички повече се интересували от рубините, които донесъл.

Известно време животът бил добър. Странните растежи спрели. Куцукането върху дървени крака му осигурило симпатията на околните и това било достатъчно. Рубините, с които се завърнал, не само го направили богат човек, но и прочут морски изследовател — в края на краищата той открил Кокоболо и се върнал жив, за да разкаже за него. Имало пиршества и празненства в негова чест.

Джън се стараел да си внуши, че е щастлив. С надеждата да заглуши и чувството на съжаление се опитвал да се убеди, че баща му наистина е мъртъв. „Всичко е в главата — повтарял си той. — Няма как този остров да е баща ти.“

Но понякога, когато работата го отвеждала на пристана, струвало му се, че чува зова на китовете от Кокоболо. А погледнел ли с далекоглед морския хоризонт, бил готов да се закълне, че зърва тъмното петънце на острова — там, където според картите не би трябвало да има земя. Постепенно, с течение на времето, той усетил, че в него се надига странно напрежение. Било най-силно, когато наближавал вода — сякаш за да напомни на тялото му какво иска да бъде. Достатъчно било да се изправи на пристана и да погледне океана, и веднага усещал как се размърдват и искат да излязат навън тревата и пясъкът, които залостил вътре в себе си.

Спрял да доближава вода. Заклел се кракът му да не стъпва на борда на кораб. Купил си къща във вътрешността, където никога нямало да види океана. Но и това не било достатъчно — усещал напрежение всеки път, когато си миел лицето или валял дъжд. Ето защо престанал да се мие и да излиза, ако на хоризонта се мерне черен облак. Не пиел вода от страх да не събуди у него някакви скрити сили и желания.

Когато жаждата му ставала непреодолима, смучел влага от мокър памучен плат.

— Нито капка — наредил на жена си. — Няма да позволя и една капка вода в тази къща.

Така заживял. Минали много години, без Джън да докосва вода. Стар и изсъхнал като прах, той постепенно заприличал на много голяма стафида, ала поне се избавил от растежите и желанията. Двамата с жена му нямали деца, донякъде защото всички отвърстия на Джън били запушени с лепило, но и от опасения да не прехвърли недъга си на следващото поколение. Един ден, докато подготвял завещанието си, Джън се разровил из личните си документи. На дъното на чекмеджето се натъкнал на малка копринена кесия и като я преобърнал, на дланта му се търколил рубин. Бил продал останалите много отдавна и смятал този за изгубен, а ето го сега, хладен и тежък в дланта му. Преди този момент не се бил сещал за баща си от много време.

Ръцете му се разтреперили. Той скрил рубина и се захванал с друга работа, ала не можел да спре това, което се надигало в него.

Нямал представа откъде може да се е взела влагата. Дори не бил смукал мокър плат от три дена, но погледът му се замъглил, сякаш дълбоко в него се спотайвал някакъв таен извор.

— Не! — извикал и блъснал с юмруци по масата. — Не, не, не! — Сетне се заозъртал отчаяно из стаята, търсейки нещо, с което да отклони вниманието си. Преброил бавно назад от двайсет. Запял несръчно песен. Но нищо не можело да го спре.

Когато най-сетне се случило, изглеждало толкова дребно и незначително, че се зачудил защо е трябвало да реагира така. По бузата му се търколила самотна сълза, отблъснала се от брадичката и паднала на пода. Той стоял неподвижно, втренчил поглед във влажното петно на дъските. За известно време се възцарил мир и спокойствие. Последвало това, от което Джън най-много се страхувал. Започнало с познатото ужасно напрежение дълбоко в него, което само за броени секунди станало непоносимо. Сякаш земетръс друсал цялото му тяло. Лепилото, което покривало кожата му, се пропукало и паднало на пода. От порите му бликнал ситен пясък. Смолата, запълваща подмишниците му, изтъняла и се изпарила, и отвътре се показали зеленикавите повлекла на водораслите, които растели с неописуема скорост. За по-малко от минута растителността почти изпълнила стаята, в която се намирал, и той осъзнал, че ако не се измъкне навреме, ще разруши и къщата. Избягал навън — за да се озове насред бушуваща буря.

Паднал върху паважа на улицата, докато от него продължавали да струят пясък и водорасли. Хората, които го видели, побягнали с ужасени викове. Дървените му крака отхвърчали настрани и от чуканчетата поникнали дебели чимове трева. Тялото му започнало да расте, дъждът и тревата се смесвали с пясъка и оформяли земя, която го обгръщала слой след слой, като кожа върху кожа. Скоро на широчина достигал колкото улицата, а на височина — като къщата.

Наблизо се събрало човешко множество и се нахвърлило върху него. Джън се помъчил да се изправи върху затревените си чуканчета, после побягнал.

Паднал и смачкал с тяло една къща. Изправил се отново и хукнал нагоре по хълма с кънтящи крака, които пробивали дупки в земята.

Тълпата го последвала и към нея се присъединили войници, които пускали стрели към гърба му. От раните му бликнало течно злато и това само окуражило още хора да се присъединят към нападателите. През цялото време Джън продължавал да расте и скоро вече достигал два пъти ширината на улицата и три пъти височината на неговата къща. Ръцете и краката му изчезнали в гигантската топка от плът, която представлявал. Все пак успял някак си да стигне върха на хълма и тъкмо там краката му се изгубили напълно. Тъй като нямало на какво да се подпира, кълбовидното му тяло започнало да се търкаля от другата страна — в началото бавно, сетне по-бързо и по-бързо. Вече нищо не можело да го спре и той изравнявал със земята къщи и каруци, както и случайните минувачи, които се изпречвали на пътя му. Носел се право към пристанището, помел една масивна постройка и цопнал във водата, вдигайки толкова висока вълна, че прекатурил лодките наоколо. Потънал, изплувал отново и започнал да нараства още по-бързо, а тревата, пясъкът и водораслите се разстлали върху морската повърхност, образувайки малък остров. Метаморфозата го погълнала толкова, че не забелязал приближаващите се императорски бойни кораби. Почувствал ги обаче, когато започнали да го обстрелват с оръдията си.

Болката била неописуема. Кръвта му накарала водите да засияят в златисто. Помислил си, че това е краят на живота му — докато не чул познат глас.

Бил баща му, който го викал по име.

Кокоболо изплувал между него и корабите, завихряйки огромни водовъртежи. Императорските кораби подскачали на вълните като детски играчки. Джън усетил, че нещо се впива в него под повърхността, после баща му започнал да го тегли към открито море. Веднага щом се отдалечили достатъчно от опасността и настъпило спокойствие, баща му използвал палмовите дръвчета, за да прехвърли земя в пробойните, образували се от гюлетата на императорските кораби.

— Благодаря ти — рекъл Джън и гласът му бил като ехтене, идещо от недрата на земята. — Не заслужавам да си толкова добър с мен.

— Разбира се, че заслужаваш — възразил баща му.

— Значи си ме следил?

— Да.

— През всичките тези години?

— Да — повторил баща му. — Имах усещането, че един ден ще ти потрябва помощта ми.

— Но аз бях толкова жесток с теб.

Баща му замълчал, сетне рекъл:

— Ти си мой син.

Кървенето на Джън спряло, но сега той изпитвал друга мъка — невероятен срам. Бил привикнал със срама, но това чувство било от друг тип. Срамувал се заради добрината, проявена към него. Срамувал се от това как се бил отнасял с клетия си баща. Но най-много от всичко се срамувал, че доскоро се бил срамувал от себе си и от това в какво се бил превърнал.

— Прощавай, татко — промълвил. — Ужасно съжалявам.

Джън заплакал и веднага усетил, че продължава да расте, пясъкът и тревата бликали от вътрешността му, водораслите удебелили стебла и се превърнали в гора от подводни дървета. Кораловият риф, обграждащ баща му, се свързал с този, който започвал да се оформя около Джън, и Кокоболо отново го задърпал след себе си, все по-навътре в морето.

— Има едно чудесно местенце близо до Мадагаскар, където можем да си отдъхнем в безопасност — обяснил баща му. — Сигурен съм, че една продължителна дрямка ще ти дойде добре.

Джън усетил, че баща му продължава да го тегли след себе си, и с течение на времето почувствал, че го изпълва чудесно и съвсем ново чувство.

Разбирал, че е станал такъв, какъвто трябва да бъде.

Гълъбите на „Свети Павел“

Бележка на редактора

Историята за гълъбите и тяхната катедрала е една от най-старите в чудатия фолклор и през вековете е претърпявала драстични промени. И докато повечето версии представят гълъбите като строители, намирам ролята им на разрушители в тази трактовка за далеч по-интересна.

М. Н.

В едно отминало чудато време, много преди в град Лондон да е имало кули или камбанарии, или всякакви високи сгради, всички гълъби живеели високо по дърветата, където можели да се откъснат от шумотевицата и глъчката на човешкото общество. Не ги било грижа за това как миришат хората, нито за странните звуци, които издавали с уста, и за мръсотията, която произвеждали, но затова пък харесвали напълно годните за ядене неща, които те изхвърляли на улицата или на бунищата. Ето защо гълъбите предпочитали да живеят близо до хората, но не твърде близо.

После Лондон започнал да расте — не само настрани, но и нагоре — и хората се заели да вдигат наблюдателни кули и църкви с камбанарии, както и други неща, които нахлули в територия, смятана от гълъбите по право за тяхно царство. Това накарало гълъбите да свикат всеобщо събрание и няколко хиляди от тях се събрали на пуст остров в средата на река Темза[16], за да решат какво да правят с хората и техните непрестанно извисяващи се сгради. Като демократични същества, гълъбите първо оставили желаещите да се изкажат, след което поставили въпроса на гласуване. Една малка група предложила да се споразумеят с хората и да си поделят въздуха. Друга, още по-малочислена от първата, имала идеята да напуснат Лондон и да се заселят някъде, където няма да е толкова многолюдно. Но мнозинството гласувало да обявят война.

Разбира се, гълъбите си давали сметка, че не могат да спечелят война срещу хората — нито пък го искали. (Кой ще им хвърля трохи и корички, ако хората загинат?) Ала гълъбите са експерти в изкуството на саботажа и с умела комбинация от разрушения и вандализъм подхванали проточилата се векове борба да задържат хората на повърхността, където им е мястото. В началото било лесно, защото хората строяли всичко от дърво и слама. Достатъчни били няколко пламтящи въгленчета, пуснати върху сламен покрив, и поредната постройка се превръщала в пепел. Но хората не спирали да строят — те се оказали досадно необезкуражими — и гълъбите били принудени да палят дву-, три и четириетажни сгради с бързината, с която хората ги издигали.

С течение на времето хората си взели поука и започнали да изграждат кулите и камбанариите от камък, което ги правело далеч по-трудни за опожаряване — затова гълъбите се заели да пречат на конструирането им. Те кълвели главите на строителите, събаряли скелетата и цвъкали върху плановете на архитектите. Това забавяло донякъде напредъка, но не го спирало и след няколко години насред Лондон била издигната огромна каменна катедрала. За гълъбите тя била не само грозна, но и поставяла под въпрос превъзходството им в небето. Катедралата ужасно ги дразнела.

За късмет скоро след това викингите нахлули в града и я съборили — както и половината град. Гълъбите харесали викингите, които не си падали по високи сгради и оставяли навсякъде вкусни боклуци. Но след няколко години викингите си тръгнали и строителите на камбанарии отново запретнали ръкави. Избрали един висок хълм, откъдето се разкривала гледка към реката, и иззидали там огромна катедрала, несравнима с всичко, вдигано преди това. Нарекли я „Свети Павел“. Отново и отново се опитвали гълъбите да я подпалят, но хората организирали истинска малка армия от пожарникари, които да я бранят, и всички опити на гълъбите се проваляли.

Ядосани и обезсърчени, гълъбите започнали да разпалват огньове в съседство с катедралата, на места, откъдето вятърът ще прехвърли пламъците върху каменната постройка, надявайки се пожарищата да се разпространят. Рано сутринта на 2 септември 1666 опитите им се увенчали с катастрофален успех. Гълъб на име Несмит подпалил фурната на половин миля от „Свети Павел“. Докато пламъците поглъщали къщата, надолу по хълма се извил силен вятър и прехвърлил огъня върху катедралата. Тя изгоряла напълно — главният кораб, камбанарията — и след четири дни на опустошение същата съдба сполетяла останалите осемдесет и седем църкви и повече от десет хиляди къщи. Градът бил превърнат в димящи руини.[17]

Гълъбите не били предвиждали разрушение с такива мащаби и се почувствали много зле заради случилото се. Това било съвсем различно от набезите на викингите. Макар че пораженията били сравними, този път вината била изцяло тяхна. Те свикали събрание и се заели да обсъждат дали да не напуснат Лондон завинаги. Може би, изтъкнали някои, вече не заслужавали да обитават този град. Гласовете се разделили поравно и гълъбите решили да се върнат на следващия ден и отново да обсъдят въпроса. Ала същата нощ хората отвърнали на удара. Някои от тях, изглежда, разбрали, че вината за пожара е на гълъбите, и решили да ги прогонят. Те накиснали корички хляб в арсеник и се опитали да ги изтровят. Посекли любимите им дървета и съборили на земята гнездата им. Преследвали гълъбите с пръти и сопи и ги прострелвали с мускети. След тази нощ нито един гълъб не пожелал да напусне града — тези птици са известни със своята горделивост. Вместо това гласували да встъпят във война.

Гълъбите кълвели и цвъкали, разпространявали болести и правели всичко, което им е по силите, за да вгорчат живота на хората. На свой ред жителите на града утроили усилията си по прогонването и изтребването им. Вярно, гълъбите не можели да направят нещо повече от това да дразнят хората, но когато те започнали да строят наново катедралата — истинския символ на тяхната арогантност, — гълъбите разпалили тотална война. Хиляди от тях се спускали върху строежа, рискувайки живота си, за да прогонят работниците. Ден след ден се заформяли свирепи битки между птици и хора и колкото и гълъби да избивали жителите на града, те сякаш само се множали. По някое време се стигнало до патово положение. Строежът бил спрян, изглеждало, че никога вече няма да бъде вдигната катедрала на мястото на „Свети Павел“ и лондонските гълъби ще бъдат преследвани и избивани вечно.

Изтърколила се една година. Гълъбите продължавали да се бият, въпреки че редиците им се топели, и докато лондончани постепенно възстановявали останалата част на града, сякаш се били отказали от строежа на катедралата. Но това не сложило край на насилието, тъй като омразата се вкоренила дълбоко у гълъбите и хората.

Един ден, докато гълъбите провеждали поредната си среща на техния остров, от брега се приближила лодка със самотен пътник. Гълъбите се разтревожили и вече се готвели да му се нахвърлят, когато той вдигнал ръце и извикал: „Идвам с мир!“.

Скоро узнали, че той не бил като повечето хора — макар и не особено правилно, с дълги паузи, можел да говори древния език на чирикане и чуруликане. Казал им, че знае много за птиците и най-вече за чудатите птици, тъй като майка му била такава. Нещо повече, той симпатизирал на каузата им и искал да бъде техен посредник в постигането на мир.

Гълъбите били изумени. Те гласували и решили да не му изкълват очите — поне не веднага. Този човек се казвал Рен и бил архитект. Хората му били възложили задачата да се опита да вдигне отново катедралата на хълма.

— Губиш си времето — заявил Несмит, подпалвачът и водач на гълъбите. — Прекадено много от нас загинаха, за да позволим това да се случи.

— Разбира се, нищо не може да се построи, без да е постигнат мир — отвърнал Рен. — А нито един мир не настъпва без разбирателство. Дойдох да потърся разбирателството между вашия род и нашия. Първо — ние признаваме въздуха за ваше царство и няма да строим нищо там без вашето разрешение.

— Че защо да ви даваме разрешение?

— Защото сградата, която ще построим, ще е различна от всички досегашни. Тя няма да е предназначена само за хората. Ще бъде и ваша.

Несмит се разсмял.

— И за какво ни е притрябвала вашата сграда?

— Почакай, Несмит — обадил се друг гълъб. — Ако имаме наша сграда, можем да се крием от студовете и дъждовете, когато времето се развали. Можем да гнездим там и да стоим на топло.

— Не и когато около нас има хора, които да ни пречат — възразил Несмит. — Нуждаем се от наше място.

— Ами ако ви го обещая? — попитал Рен. — Ще построя катедралата толкова висока, че хората няма да се интересуват от горната ѝ половина.

Рен не само им обещал. Върнал се на следващия и на по-следващия ден, за да обсъди с тях плановете, и дори ги променил съобразно техните желания и прищевки. Те настояли да има всякакви кътчета, пролуки, арки и кулички, които щели да са безполезни за хората, но уютни и гостоприемни за гълъбите — високо над земята, където ще са недостижими за безкрилите. В замяна гълъбите обещали да не пречат при строежа, а след като бъде завършен, да не вдигат силен шум по време на службите, нито да цвъкат върху молещите се.

И така било постигнато историческо съглашение. Гълъбите и хората преустановили войната и се върнали към първоначалното си състояние на взаимна неприязън. Рен построил своята катедрала — тяхната катедрала, — висока и величествена сграда, и гълъбите никога вече не се опитвали да я разрушат. Нещо повече, те изпитвали такава гордост заради „Свети Павел“, че се заклели да я пазят — и го правят до ден-днешен. Избухне ли пожар, гълъбите се хвърлят първи и се опитват да го потушат с хрилете си. Те прогонват крадците и вандалите. По време на Голямата война ескадрили от гълъби изтиквали бомбите във въздуха, за да не паднат върху катедралата. Спокойно можем да заявим, че без крилатите си закрилници „Свети Павел“ нямаше да стои сега на мястото си.

Рен и гълъбите останали приятели през целия си живот. До края на дните си прочутият архитект не отивал никъде, без наблизо да са неговите гълъби, за да го съветват. Дори след като умрял, птиците продължавали да го посещават от време на време в долната земя. Катедралата, която построили заедно, все още се издига над Лондон, а чудатите гълъби я охраняват зорко.

Момичето, което можеше да укротява кошмари

Имало някога едно момиче на име Лавиния, което от всичко на света най-много искало да стане лекар като баща си. Била надарена с остър ум и добро сърце и обичала да помага на хората. От нея би излязъл чудесен доктор… само дето баща ѝ настоявал, че не е възможно. Той също имал добро сърце и просто искал да спаси дъщеря си от разочарованието, защото по това време в Америка почти нямало жени лекари. Изглеждало невъзможно да бъде приета в медицинския университет и той се опитал да я подтикне към по-прагматични решения.

— Има и други начини да се помага на хората — рекъл. — Можеш да станеш учителка.

Но Лавиния мразела учителите. В училище, докато момчетата се занимавали с наука, Лавиния и останалите момичета трябвало да се учат да шият и плетат. Лавиния обаче не била от онези, които се отказват лесно. Тя крадяла учебниците на момчетата и ги поглъщала от край до край. Шпионирала през ключалката, докато баща ѝ преглеждал пациенти в кабинета си, и не му давала мира с безброй въпроси за работата му. Правела вивисекция на жаби, които ловяла в двора, за да изучава вътрешностите им. Един ден, заклела се тя, щяла да открие лечение за някоя болест — един ден щяла да стане известна.

Ала нямала ни най-малка представа колко скоро ще настъпи този ден, нито по какъв начин. Дъглас, по-малкото ѝ братче, страдал от кошмари и напоследък положението се влошавало. Често се будел с викове, убеден, че идват да го изядат чудовища.

— Няма никакви чудовища — опитала да го успокои една нощ Лавиния. — Докато заспиваш, опитай се да мислиш за малки сладки животинки или как Чейки се рови в градината. — Тя потупала тяхната стара хрътка, която лежала свита на пода. И така, докато заспивал на следващата нощ, Дъглас се помъчил да си мисли за Чейки и за малки, сладки пиленца, но в съня му кучето се превърнало в чудовище, което отхапало главите на пилетата, и той отново се събудил с викове.

Изплашен, че синът му се е разболял, баща им надзърнал в очите и ушите му и го прегледал за обриви, но не открил нищо, което да не е наред, поне отвън. Ала кошмарите на Дъглас продължавали да се влошават и тогава Лавиния решила да го прегледа сама, просто в случай че баща ѝ е пропуснал нещо.

— Но ти не си доктор — възразил Дъглас. — Ти си само моя сестра.

— Млъквай и стой мирно — отвърнала тя. — А сега кажи ааааа.

Тя прегледала гърлото му, носа и ушите, и като осветила ушния канал, забелязала там някаква странна черна маса. Бръкнала с пръст и когато го извадила, около върха му било навито нещо, наподобяващо черен конец. Тя отдръпнала ръка и от ухото продължавала да се размотава още от същата черна материя.

— Ей, гъделичка ме — закискал се брат ѝ.

Тя навила конеца на топка. Когато го стиснала в шепата си, той се сгърчил, сякаш е живо същество.

Лавиния го показала на баща си.

— Странно — рекъл той, разглеждайки го на светлината.

— Кое му е странното?

— Не съм сигурен — намръщил се озадачено баща ѝ. Конецът се измъкнал бавно от ръката му и се пресегнал към Лавиния. — Но мисля, че те харесва.

— Може би това е ново откритие! — възкликнала развълнувано тя.

— Съмнявам се — отвърнал баща ѝ. — Във всеки случай не е нещо, за което да се безпокоиш. — Той я потупал по главата, прибрал черното кълбо в чекмеджето и го заключил.

— Ще ми се да го огледам по-внимателно — рекла тя.

— Време е за обяд — отвърнал баща ѝ и я побутнал към вратата.

Тя изтичала обидено навън. И всичко можело да свърши така, ако не се случило следното: тази нощ Дъглас нямал кошмари, нито пък следващата, и обявил, че причината за оздравяването му е само и единствено Лавиния.

Баща им не бил сигурен. Малко по-късно обаче негов пациент се оплакал от безсъние и кошмари и когато нито едно от лекарствата, които докторът изписал, не му помогнало, той помолил неохотно Лавиния да прегледа ушите на заболелия. Само на единайсет и дребничка за възрастта си, тя трябвало да се покатери на стол, за да надзърне. И наистина, дълбоко в ухото забелязала буца от същото черно вещество, която баща ѝ не успял да види. Тя пъхнала кутре вътре, завъртяла го лекичко и измъкнала черния конец от ухото. Бил толкова дълъг и тъй здраво захванат към вътрешността на главата, че за да го освободи, трябвало да слезе от стола, да запъне крака в пода и да го дръпне с две ръце. Когато най-сетне го откъснала, тя тупнала по гръб на пода, а пациентът се претърколил от кушетката.

Баща ѝ намотал черния конец и побързал да прибере кълбото при другото в чекмеджето.

— Но той е мой — възразила Лавиния.

— Всъщност е негов — рекъл баща ѝ и посочил мъжа на пода. — А сега иди да си играеш с братчето си.

Мъжът се върнал след три дни. Нямал нито един кошмар, откакто Лавиния извадила конеца от ухото му.

— Дъщеря ти може да твори чудеса! — обявил той, като говорел на баща ѝ, но се усмихвал на нея.

Мълвата за мистериозната дарба се разпространила и къщата им започнала да се посещава постоянно от хора, които искали Лавиния да ги отърве от кошмарите. Лавиния била възхитена, може би това бил начинът, по който щяла да помага на хората[18].

Но баща ѝ ги връщал и когато тя поискала обяснение, рекъл: „Не е прилично една млада дама да пъха пръсти в ушите на непознати“.

Лавиния заподозряла друга причина за неговото неодобрение — повече хора идвали да търсят нея, а не баща ѝ. Той ревнувал. Огорчена и ядосана, Лавиния решила да изчака как ще се развият събитията. Станало така, че след няколко седмици повикали баща ѝ по важна работа. Пътуването било неочаквано и той нямал време да намери кой да наглежда децата.

— Обещай ми, че няма да… — рекъл ѝ той и си посочил ухото. (Не знаел как да нарече заниманието ѝ и не обичал да говори за него).

— Обещавам — кимнала Лавиния, но със заключени зад гърба пръсти.

Докторът целунал децата, взел си чантата и потеглил. Нямало го едва от няколко часа, когато на вратата се почукало. Лавиния отворила и открила, че на прага стои посърнала млада жена, бледа като смъртта, с хлътнали очи, заобиколени от тъмни кръгове.

— Вие ли сте тази, която гони кошмарите? — попитала тя смирено.

Лавиния я поканила да влезе. Кабинетът на баща ѝ бил заключен и Лавиния отвела младата жена в гостната, казала ѝ да легне на дивана и извадила от ухото ѝ огромно количество от черния конец. Когато приключила, жената заплакала от благодарност. Лавиния ѝ дала кърпичка, отказала каквото и да било възнаграждение и я изпратила до вратата.

След като жената си тръгнала, Лавиния установила, че брат ѝ я гледа от коридора.

— Татко ти каза да не го правиш — укорил я той.

— Това е моя работа, а не твоя — отвърнала Лавиния. — Няма да му кажеш, нали?

— Може и да му кажа — рекъл заядливо той. — Още не съм решил.

— Ако го направиш, ще върна това нещо, откъдето го извадих! — рекла тя и му показала кълбото черен конец, сетне направила жест с ръка сякаш го пъха обратно. Дъглас се обърнал и избягал от коридора.

Докато стояла там и се чувствала малко гузна, че го изплашила, конецът в ръката ѝ се изопнал и насочил нататък по коридора.

— Какво има? — попитала тя. — Отиваме ли някъде?

И поела в указаната посока. Когато стигнала дъното на коридора, конецът се завъртял и кимнал наляво — към кабинета на баща ѝ. Стигнали вратата и той се изпънал към ключалката. Лавиния повдигнала капачето и позволила на конеца да се пъхне вътре. След няколко секунди бравата изщракала.

— Божичко — възкликнала тя. — Ти си един малък хитър кошмар, а?

Тя се промушила през вратата и я затворила. Конецът се измъкнал от ключалката и скочил в дланта ѝ, след това посочил към бюрото и чекмеджето, където баща ѝ прибрал останалите кълба. Искал да е с приятелите си!

Лавиния се поколебала, защото нарушила обещанието пред баща си, но бързо прогонила това чувство — в края на краищата просто прибирала това, което ѝ принадлежи. Когато застанала пред чекмеджето, конецът повторил номера с вратата и бързо се справил с ключалката, след което чекмеджето се отворило. Веднага щом се зърнали, новият конец и старите настръхнали и се надигнали. Те се заели да обикалят един около друг по бюрото, сякаш се душели като кучета. Сетне всеки, изглежда, решил, че другият е приятел, и те побързали да се намотаят на кълбо, голямо колкото юмрук.

Лавиния се разсмяла и плеснала с ръце. Невероятно! Удивително!

През целия ден идвали хора да търсят помощта на Лавиния — майка, измъчвана от видения за изгубеното си дете; дечица, доведени от разтревожените си родители; старец, който всяка нощ преживявал сцени на кървави сражения от война, в която участвал много отдавна. Тя извадила десетки кошмари и ги прибавила към досегашните. След три дни кълбото станало голямо колкото пъпеш. След шест достигнало размера на тяхното куче Чейки, което оголвало зъби и ръмжало всеки път, когато го виждало. (Ала по някое време кълбото също му изръмжало и тогава Чейки скочил през прозореца и повече не се вяснал.)

Лавиния оставала до късно през нощта да изучава кълбото. Пробождала го с игли, разплитала го и разглеждала части от конеца под микроскоп. Прелиствала учебниците на баща си с надеждата да открие някое място, където да се споменава конец, обитаващ ушните канали, но не намерила нищо. Това означавало, че е направила научно откритие — че може би самата Лавиния е това откритие! Преизпълнена с радостно вълнение, тя мечтаела да отвори собствена клиника, където да използва дарбата си, за да помага на хората. Щели да я посещават всички — от сиромаси до президенти, и един ден, може би, кошмарите щели да се превърнат в спомен от миналото! Тази мисъл я ощастливила дотолкова, че през този ден сякаш ходела в облаците.

Брат ѝ, междувременно, предпочитал да я избягва. Плашело го кълбото — това, че не спирало да помръдва, да се вие и заплита, както и неприятната миризма на развалени яйца, която издавало, ниското, постоянно бръмчене, което се чувало нощем надалеч из къщата. Начинът, по който следвало сестра му, как докосвало краката ѝ като влюбено кутре, как се качвало при нея на леглото и чакало търпеливо да го почеше — дори се блъскало във вратата на банята, докато тя не излезе отвътре[19].

— Трябва да се отървеш от това нещо — рекъл ѝ той. — Това са само боклуци от човешки глави.

— Харесва ми, когато Бакстър е край мен — отвърнала тя.

— Ти си му дала име?

Лавиния свила рамене.

— Мисля, че е сладък.

Но истината била, че Лавиния не знаела как да се отърве от него. Опитала се да го затвори в един сандък, за да не се мъкне подире ѝ, когато излиза в града, ала той счупил капака. Крещяла му и му се карала, но Бакстър само подскачал на място, сякаш е щастлив, че му обръщат внимание. Дори го завързала в торба, отнесла го в покрайнините на града и го хвърлила в реката, но Бакстър успял да се освободи по някакъв начин и се върнал същата нощ — пропълзял през отвора за писма, изтърколил се нагоре по стълбите и скочил на гърдите ѝ: мръсна и подгизнала буца. В края на краищата кръщаването на една разумна топка от кошмари поне правело постоянното му присъствие не тъй обезпокоително. От известно време Лавиния била спряла дори да ходи на училище, но вече не можела да отсъства повече. Знаела, че Бакстър ще я последва и за да не се налага да обяснява на учители и съученици, че това е топка от кошмари, тя напъхала Бакстър в торба, метнала я на рамо и го понесла със себе си. Докато торбата била близо до нея, Бакстър стоял спокойно вътре и не създавал проблеми. Ала не само той бил източник на неприятности. Мълвата за необичайната дарба на Лавиния се била разнесла сред учениците и когато учителят обърнал гръб на класа, един дебелобуз заядливец на име Глен Фаркъс нахлузил на главата на Лавиния магьосническа шапка, направена от картон.

— Чини ми се, че това е твое! — рекъл той и момчетата взели да се кикотят.

Тя разкъсала шапката и я хвърлила на пода.

— Не съм вещица — троснала се тя. — Аз съм доктор.

— Брей, тъй ли било? — ухилил се той. — Затова ли те пращат да се учиш да плетеш, докато момчетата кълват науката?

Момчетата се разсмели още по-силно, това ядосало учителя и той ги накарал да преписват от речника. Докато работели мълчаливо, Лавиния бръкнала в торбата, измъкнала един конец от Бакстър и му зашепнала. Конецът се спуснал надолу по крака на чина, стрелнал се по пода, изкатерил чина на Глен Фаркъс и му влязъл в ухото.

Той дори не забелязал. Никой не видял. Но на следващия ден Глен дошъл в клас бледен и разтреперан.

— Какво има, Глен? — попитала го Лавиния. — Да не си изкарал тежка нощ?

Момчето се ококорило. После се извинило на учителя и напуснало класната стая. Повече така и не се върнало.

Същата вечер Лавиния и Дъглас получили вест, че на другия ден ще се прибере баща им. Лавиния знаела, че трябва да намери начин да скрие Бакстър от него, поне за известно време. Използвайки това, което научила в часовете по плетиво, тя размотала Бакстър, изплела от него чифт чорапи и ги нахлузила на краката си. Макар че от чорапите получила ужасни сърбежи, надявала се баща ѝ да не забележи нищо.

Той се завърнал следващия следобед, прашен и изнурен от пътя, и след като прегърнал и двете си деца, отпратил Дъглас, за да може да разговаря с Лавиния насаме.

— Беше ли послушно момиче? — попитал.

— Да, татко — отвърнала Лавиния, ала точно в този момент краката започнали да я сърбят ужасно. Тя зачесала единия в другия.

— Тогава аз се гордея с теб — продължил баща ѝ. — Защото преди да тръгна, пропуснах да ти обясня причината, поради която не искам да използваш своята дарба. Но мисля, че сега ще мога да го сторя.

— Така ли? — погледнала го Лавиния. Почти не го чувала, влагала всички сили и воля в това да не се наведе и да не зачеше краката си с ръце.

— Кошмарите не са като туморите и гангренясалите крайници. Вярно, те са неприятни, но понякога неприятните неща си имат предназначение. Може би не трябва да бъдат премахвани.

— Искаш да кажеш, че кошмарите могат да вършат добро? — За миг, докато търкала единия си крак в крака на масата, Лавиния почувствала слабо облекчение.

— Не точно добро — отбелязал баща ѝ. — Мисля, че някои хора си заслужават кошмарите, а други не — но откъде да знаеш кой от тях кой е?

— Мога да позная — заявила уверено Лавиния.

— Ами ако сгрешиш? Вини, зная, че си умно момиче, но всеки понякога греши.

— Тогава ще ги върна на място.

Баща ѝ я погледнал слисано.

— Можеш да връщаш обратно кошмарите?

— Ами, да… — Тя едва не му разказала за Глен Фаркъс, но бързо размислила. — Аз… мисля, че мога.

Той си поел дълбоко дъх.

— Това е прекомерно голяма отговорност за дете на твоята възраст. Обещай ми, че няма да го правиш, докато не пораснеш. Докато не станеш голяма.

— Обещавам! — побързала да отвърне тя, защото отново я засърбяло нетърпимо. Сетне изтичала нагоре по стълбите, за да смъкне чорапите. Веднага щом хлопнала вратата, свалила роклята си и задърпала чорапите — но те отказвали да се изхлузят. Бакстър обичал да се притиска към кожата ѝ и колкото и да дърпала и теглела, чорапите не помръдвали. Опитала дори с нож за отваряне на писма, ала металният му край се изкривил, без Бакстър да помръдне дори на сантиметър.

Накрая запалила клечка кибрит и я доближила до крака си. Бакстър взел да скимти и да се гърчи.

— Не ме карай да го правя! — рекла тя и доближила още пламъка.

Бакстър неохотно се изхлузил и се намотал на кълбо.

— Лош Бакстър! — скарала му се тя. — Това беше лошо!

Бакстър се посплеснал малко, засрамен от постъпката си. Лавиния се изтегнала на леглото и се замислила над думите на баща си — че да измъкваш кошмари от хората е голяма отговорност. Той несъмнено имал право. Бакстър вече бил доста едричък и колкото повече кошмари изваждала, толкова по-голям щял да става. Какво ще прави с него? Тя се изправила внезапно в леглото, споходена от нова идея. Някои хора си заслужават кошмарите, рекъл баща ѝ, и тя осъзнала, че след като ги измъква навън, не е задължително да ги запазва. Би могла да стане Робин Худ на сънищата, да освобождава добрите хора от кошмарите и да ги праща на лошите — и в добавка няма да разполага с топка от кошмарени конци, която да я следва навсякъде!

Не било трудно да се определи кои са добрите хора, но трябвало да внимава с разпознаването на лошите — не можела да си позволи да прехвърля кошмари не комуто трябва. И така, тя седнала на бюрото и съставила списък на лошите хора в града. Най-отгоре поставила госпожа Хенепин, управителката на местното сиропиталище, за която се знаело, че налага питомците си с камшик за езда. След нея бил на ред господин Бити, касапинът — хората говорели за него, че убил жена си. После Джими, кочияшът, който прегазил кучето на слепия господин Фергюсън, тъй като карал пиян. Сетне всички хора, които се държали грубо и неприятно, ала списъкът станал твърде дълъг и това хич не се понравило на Лавиния.

— Бакстър, при мен!

Бакстър се изтърколил до мястото, където седяла.

— Искаш ли да ми помогнеш с една важна задача?

Бакстър заподскачал ентусиазирано.

Заели се още същата нощ. Облечена в черно, Лавиния пъхнала Бакстър в торбата и го метнала на рамо. Когато часовникът ударил полунощ, те се измъкнали безшумно навън и тръгнали из града, раздавайки кошмари на хората от списъка — започнали от най-лошите, като слизали надолу. Лавиния вадела нишки от кълбото на Бакстър и ги пращала да пълзят нагоре по водосточните тръби и през отворените прозорци на набелязаните жертви. Малко преди зазоряване вече били навестили десетина къщи и Бакстър се бил смалил до размерите на ябълка — достатъчно малък, за да се побира в джоба на Лавиния. Тя се прибрала у дома изтощена и заспала дълбоко и щастливо в мига, когато главата ѝ опряла на възглавницата.

След няколко дни станало ясно, че ще има последствия от постъпката на Лавиния. Когато една сутрин слязла долу, тя заварила баща си да чете местния вестник и да пуфти. Джими, кочияшът на омнибуса, попаднал в ужасна катастрофа, тъй като бил изтощен от недоспиване. На следващия ден Лавиния научила, че по някаква неизвестна причина госпожа Хенепин изпаднала в бяс и пребила няколко от питомците си, които сега лежали в кома. По-следващата сутрин дошъл ред и на господин Бити, за когото се говорело, че убил жена си. Хвърлил се от моста.

Измъчвана от чувството за вина, Лавиния се заклела да използва дарбата си само когато порасте достатъчно, за да може да се доверява на преценките си. Хората продължавали да я търсят, но тя ги отпращала — дори тези, които я молели със сълзи на очи.

— Засега спрях да приемам пациенти — рекла им тя. — Съжалявам.

Но те не преставали да прииждат и тя започнала да губи търпение.

— Не ме интересува, вървете си! — крещяла и затръшвала вратата в лицата им.

Не било вярно — интересувало я, — но се държала така, за да се предпази от заразната болка на другите. Трябвало да огради сърцето си със стена, инак рискувала да извърши още злини.

След няколко седмици ѝ се сторило, че започва да овладява чувствата си. Сетне, късно една нощ се почукало на прозореца на спалнята ѝ. Тя дръпнала завесата и видяла млад мъж на озарената от лунна светлина поляна. Бил същият, когото пропъдила по-рано през деня.

— Не ти ли казах да си вървиш? — прошепнала тя през полуотворения прозорец.

— Извинявай — рекъл той. — Но съм в отчаяно положение. Ако не можеш да ми помогнеш, поне ми подскажи кой друг би могъл да го стори. Боя се, че кошмарите ще ме подлудят.

Почти не погледнала младия мъж предния път, когато го отпратила, ала сега нещо в изражението му я накарало да го огледа внимателно. Имал благородно лице и добри очи, но дрехите му били мръсни и косата разчорлена, сякаш бил преживял някаква беда. Макар че нощта била топла и суха, той треперел. Знаела, че трябва да го отпрати наново и да дръпне завесата. Но вместо това изслушала подробния разказ на младия мъж за кошмарите, които го измъчвали: дяволи и чудовища, зли духове и призраци, сцени сякаш измъкнати направо от ада. Дори само докато го слушала, тя също започнала да трепери — а не била от тези, които лесно се плашат. Но въпреки всичко не била склонна да му помогне. Не искала повече от кошмарните конци, колкото и да ѝ било мъчно за него.

— Върви си — рекла му тя. — Късно е, родителите ти ще се тревожат.

Младият мъж избухнал в сълзи.

— Не, няма — изхълцал той.

— Защо? — попитала тя, макар да осъзнавала, че не бива да го прави. — Да не би да се държат лошо с теб? Бият ли те?

— Не. Те са мъртви.

— Мъртви! — възкликнала Лавиния. Майка ѝ била починала от скарлатина, когато Лавиния била малка, и тя го преживяла много тежко. Но да изгубиш и двамата си родители! Усетила, че в бронята ѝ се появява пролука.

— Може би щях да го понеса, ако си бяха отишли от болест — продължил младият мъж. — Но те бяха убити — при това пред очите ми. Ето откъде се вземат ужасните сънища.

Лавиния разбрала, че трябва да му помогне. И ако това означавало, че Бакстър ще порасне отново — какво пък, просто ще го покаже на баща си и ще му признае какво е направила. Той ще я разбере, помислила си тя, когато чуе историята на момъка. Тя го поканила вътре, сложила го на леглото и измъкнала от ухото му изумително дълъг черен конец. Той имал повече намотани в главата кошмари от всеки друг, когото била лекувала, и щом приключила, конците покривали пода на стаята ѝ като черна гърчеща се черга. Младежът ѝ благодарил, надарил я със странна усмивка и се измъкнал от прозореца толкова припряно, че си разкъсал ризата на дръжката.

Час по-късно, когато зората се пуквала, Лавиния все още размишлявала над странната му усмивка. Новият конец не се намотал на кълбо, а скритият в джоба ѝ Бакстър потрепвал изплашено.

Баща ѝ повикал децата за закуска. Лавиния осъзнала, че още не е напълно готова да му признае какво е направила. Нощта била дълга и първо имала нужда да се подкрепи. Напъхала конеца под леглото. Затворила вратата, заключила я и слязла долу.

Баща ѝ седял на масата, погълнат от своя вестник.

— Ужасно — промърморил той и поклатил глава.

— Кое? — попитала Лавиния.

Той оставил вестника.

— Толкова е отвратително, че се колебая дали изобщо да ти казвам. Преди няколко седмици мъж и жена му са били убити хладнокръвно.

Значи младежът ѝ бил казал истината.

— Да, чух — кимнала тя.

— Е, това не е най-лошото — продължил баща ѝ. — Изглежда, полицията най-сетне е идентифицирала главния заподозрян — това е осиновеният им син. В момента го издирват.

Лавиния усетила, че ѝ се завива свят.

— Какво каза?

— Виж сама.

Баща ѝ побутнал вестника през масата. Там имало фотография на младия мъж, който я навестил предната нощ. Лавиния се отпуснала тежко на стола и стаята се завъртяла пред очите ѝ.

— Не ти ли е добре? — попитал я баща ѝ.

Преди да успее да отговори, от спалнята ѝ долетял силен тропот. Новата топка кошмари се била навила докрай и сега искала да е близо до нея.

Бум. Бум.

— Дъглас, ти ли го правиш? — извикал баща ѝ.

— Тук съм — отвърнал Дъглас и се подал от кухнята. — Какъв е този шум?

Лавиния изтичала към стаята си и отворила вратата. Новият Бакстър бил огромен — почти наполовина колкото нея и широк като вратата. И освен това бил зъл. Той се изтърколил около Лавиния, сумтял и я душел, сякаш се чудел дали да не я изяде. Когато баща ѝ дотичал по стълбите, новият Бакстър се нахвърлил върху него. Лавиния протегнала ръка и успяла да улови един от конците, и задържала съществото, използвайки цялата си сила. Издърпала го в стаята и захлопнала вратата. Сърцето ѝ думкало изплашено, докато го гледала как поглъща стола ѝ и разхвърля след себе си като екскременти дървени стърготини.

О, този Бакстър бил лош. Ужасно лош. Не само изглеждал като бясно куче в сравнение със стария Бакстър — в края на краищата той не бил слепен от кошмарите на невинно дете, а от гузните видения на безжалостен убиец, — но освен това някъде вън, на воля, бил самият убиец и благодарение на нея сега бил освободен от всякакви страхове и задръжки. Ако убиел отново, донякъде вината щяла да бъде и нейна. Не можела просто да хвърли новия Бакстър в огъня и да се отърве от него. Трябвало да го върне там, където му е мястото — в главата на младия мъж.

Тази мисъл я ужасила. Как ще го намери? И ако го открие, какво ще му попречи да убие и нея? Не знаела отговора — а само, че трябва да се опита.

Тя извадила няколко конеца от новия Бакстър и ги увила около ръката си като каишка. След това го дръпнала към отворения прозорец. На земята отвън все още лежало парче от скъсаната риза на младия мъж. Тя дала на новия Бакстър да го подуши.

— Вечеря — рекла.

Резултатът не закъснял: новият Бакстър едва не измъкнал ръката ѝ от ставата, толкова рязко и силно я дръпнал през двора към пътя. През целия ден новият Бакстър вървял по следата на младия мъж, водейки Лавиния в кръг из града, сетне от другата му страна. Поели по един селски път, който сякаш не водел никъде. Накрая, малко преди залез-слънце, стигнали голяма изолирана сграда — сиропиталището на госпожа Хенепин.

От долните прозорци бълвали пушеци. Къщата горяла. Лавиния чула изплашени викове от вътре. Тя се втурнала нататък, като дърпала след себе си новия Бакстър. Пет сирачета махали от прозореца на втория етаж, полузадушени от дима. На земята под тях стоял младия мъж и се смеел.

— Какво си направил? — извикала Лавиния.

— Освобождавам света от кошмари, също като теб — отвърнал той.

Новият Бакстър се дърпал към него.

— Дръж го! — извикала Лавиния и пуснала каишката.

Новият Бакстър се затъркалял по земята право към младия мъж — но вместо да го изяде, той скочил в ръцете му и го заблизал по лицето.

— Здрасти, стари приятелю! — посрещнал го засмяно младият мъж. — Сега нямам време да си играем, така че — донеси!

Той взел една пръчка и я метнал. Новият Бакстър я последвал в пламтящата сграда. Миг по-късно оттам долетели нечовешки писъци — новият Бакстър бил погълнат от огнените езици. Обезоръжена, Лавиния се опитала да избяга, но младият мъж я уловил, съборил я на земята и впил пръсти в гърлото ѝ.

— Сега ще умреш — произнесъл спокойно. — Ужасно съм ти задължен, че ме отърва от тези досадни кошмари, но не мога да ти позволя да ми се изпречваш на пътя.

Лавиния се мъчела да си поеме дъх. Усещала, че губи съзнание. И тогава нещо подскочило в джоба на панталона ѝ.

Старият Бакстър.

Тя го извадила и го пъхнала в ухото на младия мъж. Той освободил хватката и се помъчил да го измъкне оттам, но било късно — старият Бакстър вече бил пропълзял в главата му.

Младият мъж се загледал в далечината — сякаш там имало нещо, което само той можел да види. Лавиния се извивала под тежестта на тялото му, но все още не можела да се освободи. Младият мъж я погледнал с усмивка.

— Клоун, няколко гигантски паяка и Торбалан под леглото. — Той се разсмял. — Детски сънища. Колко сладко — ще им се порадвам! — И отново я стиснал за гърлото.

Тя го ритнала с коляно в корема и за кратко хватката му се отслабила. Той свил ръка в юмрук, готвейки се да я удари, но преди да успее, тя извикала:

— Бакстър, при мен!

И Бакстър — старият, верен Бакстър — изхвърчал от ухото на младия мъж, а също от очите и устата му, с цели потоци от кръв. Младият мъж паднал назад с предсмъртно хъркане, а Лавиния седнала.

Децата продължавали да крещят за помощ.

Тя събрала кураж, станала и влязла в къщата. Черният дим я задушавал. Госпожа Хенепин лежала мъртва в дневната, от едното ѝ око стърчала забита ножица. Вратата към горния етаж била запречена от гардероб — несъмнено дело на младия мъж.

— Бакстър, помогни ми, бутай!

С помощта на Бакстър тя успяла да прекатури гардероба, отворила вратата и се закатерила нагоре, където пожарът бушувал още по-яростно. Едно по едно изнесла децата от къщата, като прикривала очите им, когато минавали край госпожа Хенепин. Когато всички били в безопасност, се тръшнала до тях на тревата, полузадушена и покрита с изгаряния.

Събудила се по-късно в болницата, а баща ѝ и брат ѝ стояли надвесени над нея.

— Вини, ти си герой — рекъл баща ѝ. — Толкова се гордеем с теб.

По лицата им виждала, че имат хиляди въпроси, но засега не ѝ се искало да им отговаря.

— Мяташе се насън и бълнуваше — вметнал Дъглас. — Мисля, че имаше кошмари.

Така било — и продължило години след това. Лесно би могла да пъхне пръст в ухото си и да ги извади — но не го правела. Вместо това Лавиния се посветила на изучаването на човешкия ум и въпреки трудностите успяла да стане една от първите жени доктори по психология в Америка. Основала успешна практика и помагала на много хора и макар че неведнъж виждала от ушите им да се подават крайчетата на черни конци, никога не ги вадела. Вече знаела, че има и по-добри начини.

* * *

Бележка на редактора

Тази история е необичайна по ред причини, най-съществената от които е краят. Ритъмът и картината на този финален акт определено са в съзвучие с модерните времена и подозирам, че причината за това е, че е бил променян съвсем неотдавна. Успях да открия един много по-стар, алтернативен край, в който кошмарният конец, изваден от главата на младия мъж, се нахвърля да я погълне като уголемена версия на чорапите, които беше изплела в началото на разказа. Неспособна да се отърве от тази гърчеща се втора кожа, тя избягва от обществото и се превръща в истински жив кошмар. Този край е колкото трагичен, толкова и несправедлив, и сега вече разбирам защо някои от по-късните разказвачи са избрали новия, далеч по-вдъхновяващ финал.

Който и край да предпочитате, поуката е горе-долу една и съща и освен това е необичайна. Разказът предупреждава чудатите деца, че съществуват дарби, които са твърде сложни и опасни, за да се прилагат, и е по-добре да бъдат оставени на мира. С други думи, да си роден с определени способности, не означава, че е наложително да ги използваш, и в някои случаи дори си длъжен да не го правиш. Като цяло урокът може да се стори доста обезкуражаващ — кое чудато дете, преживяло страданията на чудатия живот, би искало да чуе, че дарбата му е по-скоро проклятие, отколкото благословия? Сигурен съм, че по тази причина учителите четат тази история само на по-големите деца, макар че за мен тя е колкото противоречива, толкова и невероятно красива.

М. Н.

Скакалецът

Имало едно време един работлив преселник от Норвегия на име Едвард, който отпътувал за Америка, за да си търси там късмета. Това било във времената, когато само източната част на Америка била заселена с имигранти. По-голямата част от западните райони все още се обитавала от същите хора, които живеели там от времето на последната ледена епоха. Плодородните земи по средата били известни като „границата“ — диви места, откриващи големи възможности, но и носещи големи рискове — и тъкмо там се установил Едвард.

Той бил продал всичко, което притежавал в Норвегия, и с парите си купил земеделски оръдия и земя в едно място, известно тогава като територията Дакота, където се заселвали много други пришълци от Норвегия. Построил си малка къща и създал неголяма ферма, и след няколко години на упорен труд дори започнал да се замогва.

Хората в града му казвали, че трябва да си намери жена и да създаде семейство.

— Ти си здрав млад мъж — говорели му те. — Това е естественият път в живота!

Но Едвард отказвал да се жени. Обичал малката си ферма толкова силно, че не бил сигурен дали в сърцето му ще се намери място за любов към неговата съпруга. Открай време знаел, че любовта е непрактично чувство, че тя застава на пътя на по-важни неща. Като младеж в Норвегия той станал свидетел как най-добрият му приятел зачерква многообещаващ живот на приключения и богатство заради любовта на едно момиче. Ала в старата му родина пари се изкарвали трудно и сега неговият приятел имал жена и деца, които едва успявал да изхрани — обречен на съществуване, изпълнено с компромиси и лишения, — и всичко това заради прищевките на младото си сърце.

Въпреки това по волята на съдбата Едвард също срещнал момиче, което много харесал. Той намерил в сърцето си достатъчно място да обича фермата и нея, и се оженил. Мислел си, че няма начин човек да бъде по-щастлив — че малкото му яко сърце е толкова пълно, та заплашва да се пръсне — и когато жена му го попитала дали иска да го дари с дете, той отказал. Как можел да обича фермата, жена си и дете? Но колкото и странно да било, когато жената на Едвард забременяла, той бил изненадан от радостта, която го изпълнила, и очаквал с огромно нетърпение раждането.

Девет месеца по-късно животът ги дарил с малко момченце. Раждането било трудно и жената на Едвард отпаднала и се разболяла. Нещо не било наред и с детето — сърцето му било толкова голямо, че едната част на гърдичките му била по-изпъкнала от другата.

— Ще живее ли? — попитал доктора Едвард.

— Времето ще покаже — отвърнал докторът.

Неудовлетворен от този отговор, Едвард отнесъл детето при стария Ерик, местния знахар, който се прочул с уменията си още в Норвегия. Мъжът положил ръцете си върху телцето и повдигнал учудено вежди:

— Това момче е чудато! — обявил той.

— Така ми каза и докторът — казал Едвард. — Сърцето му е прекалено голямо.

— Не става дума за това — поклатил глава Ерик. — Макар че особеностите му ще се проявят след време[20].

— Но ще живее ли? — попитал Едвард.

Синът на Едвард оцелял, но жена му продължавала да се топи и накрая умряла. Отначало Едвард бил съсипан, после се разгневил. Ядосал се на себе си, задето позволил на любовта да обърка плановете му за добре устроен живот. Сега не само трябвало да се грижи за фермата, но и за бебето — без жена, която да му помогне! Ядосал се и на детето, задето било странно, на всичко отгоре и крехко, но най-вече защото пратило жена му в гроба, когато дошло на този свят. Давал си сметка, че вината за това не е на малкото и че няма никаква логика да му се сърди, но не можел да направи нищо. Цялата обич, която така лекомислено позволил да разцъфне в душата му, сега се превърнала в горчилка и след като се закотвила здраво, нямал представа как да се отърве от нея.

Нарекъл сина си Оли и го отгледал сам. Пратил Оли на училище, където момчето научило английски и други неща, от които Едвард почти не разбирал. По някакъв начин не било трудно да се познае, че това е негов син — той приличал на Едвард, работел неуморно като него, орял и копаел рамо до рамо с баща си всеки свободен час, когато не бил на училище или не спял, и никога не се оплаквал. Но в други отношения изглеждал като чужд човек. Говорел норвежки с отчетлив американски акцент. Явно вярвал, че на света го чакат само хубави неща, което си е чисто американска идея. Най-лошото, момчето робувало на прищевките на своето твърде голямо сърце. Влюбвало се, когато му хрумне. Когато навършило седем, вече било предложило брак на една съученичка, на съседско момиче и на младата жена, която свирела на орган в църквата и била с петнайсет години по-голяма от него. Дори птичка да паднела от небето, Оли бил готов да подсмърча и да я жали дни наред. Когато научил, че месото в чинията му идва от животните, отказал веднъж завинаги да го докосне. Сякаш отвътре момчето било сътворено от нещо лигаво.

Истинските проблеми с Оли обаче започнали, когато навършил четиринайсет — годината, в която дошли скакалците. Никой в Дакота не бил виждал подобно нещо — рояци, достатъчни големи да закрият слънцето, широки няколко мили, истинско Божие проклятие. Скакалците изяли всичката растителност, която открили, и когато опасли дори тревата, се прехвърлили на царевицата и пшеницата, после разкъсали дърветата и оглозгали кожите и покривите, покрити с чимове. Смъквали вълната от овцете в полето. Един нещастник, попаднал насред облака, останал без дрехи, които скакалците изяли на гърба му[21].

Истинска напаст, която заплашвала да унищожи препитанието на всеки заселник от граничните земи, включително и на Едвард, и заселниците се опитвали с всякакви средства да се борят с нея. Използвали огън, пушек и отрова, за да прогонят насекомите. Търкаляли едри камъни върху накацалите роеве, за да ги мачкат. Градчето в близост до фермата на Едвард издало указ, че всеки човек на възраст над десет години трябва да предава петнайсет килограма мъртви скакалци веднъж седмично, иначе ще бъде глобен. Едвард се заел ентусиазирано с тази задача, но синът му отказал да убие и един скакалец. Когато Оли излизал навън, все си гледал под краката, за да не настъпи някой случайно. Това едва не докарало баща му до умопомрачение.

— Те изядоха посевите ни! — крещял му той. — Съсипват фермата!

— Само защото са гладни — бил отговорът. — Не го правят нарочно и не е справедливо да им сторим каквото и да било зло.

— Справедливостта няма нищо общо с това — изтъкнал Едвард, който едва сдържал нерви. — Понякога в живота трябва да убиваш, за да оцелееш.

— Не и в този случай — отвърнал спокойно Оли. — Изтребването им досега не е донесло никаква полза.

По това време лицето на Едвард вече било пламнало като домат.

— Смачкай този скакалец! — креснал той и посочил един на земята.

— Няма! — троснал се Оли.

Едвард позеленял. Той зашлевил непокорния си син, но тъй като Оли пак отказал да го послуша, го напердашил с колана и го пратил в стаята без вечеря. Докато го слушал през стената как плаче, той погледал през прозореца и като видял отлитащите от опустошената му нива скакалци, сърцето му се втвърдило.

Мълвата, че Оли отказва да убива скакалци, се разпространила сред заселниците и хората се разгневили. Градът наложил глоба на баща му. Съучениците на Оли го повалили на двора и се опитали да го накарат да изяде един скакалец. Хора, които Оли почти не познавал, го посрещали с проклятия на улицата. Баща му бил толкова ядосан и засрамен, че спрял да разговаря със сина си. Изведнъж Оли се оказал без приятели, с които да разговаря, и се почувствал толкова самотен, че един ден си взел домашен любимец. Това било единственото живо същество, което можело да понася близостта му — скакалец. Нарекъл го Тор на стария норвежки бог и го криел в кутия за пури под леглото. Хранел го с останки от вечерята и подсладена вода, а нощем, когато трябвало да спи, му говорел.

— Не сте виновни, че всички ви мразят — шепнел той на Тор. — Просто вършите това, за което сте създадени.

— Чирп-чирип! — отвърнал скакалецът и потъркал дългите си крилца.

— Шшшт! — скастрил го Оли и пуснал няколко оризови зрънца в кутията, после я затворил.

Оли започнал да носи Тор навсякъде, където ходел. Ужасно се привързал към малкото насекомо, което се покатервало на рамото му и цвърчало радостно, когато слънцето изгрявало, и подскачало веднага щом Оли засвирвал някоя мелодия. После, един ден, баща му открил кутията на Тор. Разгневен, той извадил Тор отвътре, отишъл при огнището и го хвърлил в пламъците. Чул се пронизителен писък, сетне тихо изпукване и Тор напуснал този свят.

Когато Оли се разплакал за своя скъп приятел, баща му го изритал навън.

— В къщата ми никой няма да реве за скакалци! — извикал той и захлопнал вратата.

Тази нощ Оли спал треперещ в полето. На идната сутрин баща му съжалил, че се бил държал толкова сурово с момчето, и излязъл да го потърси, но вместо него открил огромен скакалец да спи сред оглозганите лехи. Съществото било с размерите на мастиф, краката му били дебели като коледни бутове, а антените му дълги като прътове. Едвард изтичал в къщата да вземе пушката, но когато се върнал, отнякъде се появил рояк скакалци, които запушили дулото на пушката, за да не може да стреля. След това отново се разлетели и изписали във въздуха пред него с телата си една дума:

ОЛИ

Едвард изпуснал слисано пушката и се загледал в огромния скакалец, който сега стоял изправен на задните си крака, както постъпват хората. Очите му не били черни като на скакалците, а сини, каквито и на Оли.

— Не — рекъл Едвард. — Това е невъзможно!

Но после забелязал, че скакалецът носи на гърдите си скъсаната риза на сина му, а на краката му се виждат останки от крачолите на неговия панталон.

— Оли? — извикал развълнувано той. — Ти ли си това?

Насекомото помръднало глава нагоре и надолу, сякаш за да кимне. Космите на Едвард настръхнали. Имал чувството, че наблюдава всичко това някъде отстрани.

Синът му се бил превърнал в скакалец.

— Можеш ли да говориш? — попитал Едвард.

Оли потъркал задните си крака и издал тънък звук, но изглежда, това било най-доброто, което можел да направи.

Едвард не знаел как да реагира. Бил отвратен от вида на Оли, но от друга страна, трябвало да направи нещо за своето момче. Не искал другите да разберат и затова вместо да повика доктора, който имал голяма уста, пратил да повикат Ерик.

Ерик докуцукал в нивата, за да види какво има. След първоначалния си шок той рекъл:

— Точно както предсказах. Минаха години, но момчето най-сетне прояви чудатата си дарба.

— Да, очевидно — съгласил се Едвард. — Но защо? И как да върнем процеса обратно?

Ерик се консултирал с една опърпана стара книжка, която носел със себе си — наръчник за чудатите състояния, предаван от ръка на ръка в семейството му от неговата пра-прабаба, която била чудата.

— Ах, ето тук — рекъл той, след като облизал пръст и прелистил страницата. — Тук пише, че когато човек с определен чудат темперамент и голямо, щедро сърце вече не чувства обичта на ближните си, той ще приеме формата на онова същество, към което е най-привързан.

Ерик погледнал втренчено Едвард и той се почувствал засрамен.

— Момчето имало ли е приятел скакалец?

— Да, като домашен любимец му беше — отвърнал Едвард. — Аз го хвърлих в огъня.

Ерик поклатил глава.

— Може би си бил прекадено суров към него.

— Той е твърде мекушав за този свят — изръмжал Едвард, — но няма значение. Как да го оправим?

— Не ми трябва книга, за да ти отговоря. — Ерик затворил опърпаното книжле. — Трябва да го обичаш, Едвард.

След това Ерик му пожелал успех и си тръгнал, оставяйки го насаме със съществото, което било негов син. Едвард погледнал дългите полупрозрачни крилца и ужасните челюсти, и потреперил. Как можел да обича подобно нещо? Въпреки това направил опит, но бил завладян от отвращение и усилията му не били искрени. Вместо да прояви загриженост към момчето той се заел да го поучава.

— Момче, кажи ми, не те ли обичах достатъчно? Не те ли хранех, не ти ли осигурявах покрив над главата? Аз самият трябваше да се откажа от училището, когато бях на осем, за да работя от зори до мрак, но не те ли оставях да заравяш глава в учебниците? Как ще наречеш всичко това, ако не обич? Какво още ти дължа, типично американско джереме?

И тъй нататък. Когато се стъмнило, Едвард не посмял да пусне Оли в къщата и вместо това му стъкмил легло в хамбара и му оставил огризките от собствената си вечеря, за да задоволи глада си. Трябва да си твърд с детето, за да стане мъж, вярвал Едвард и единственият начин да се справи с мекушавия Оли бил да следва тази максима.

На сутринта от сина му нямало и следа. Едвард претърсил всеки сантиметър от хамбара, обиколил и полето отвън, но момчето било изчезнало. След като не се завърнало още три дни, Едвард започнал да се чуди дали не е постъпил неправилно. Трябвало да се придържа към принципите си — но с каква полза? Прокудил единствения си син. Сега, когато Оли го нямало, Едвард си дал сметка колко малко означава за него фермата. Но това бил твърде закъснял урок. Едвард се натъжил толкова много, че отишъл в града и разказал на всички за случилото се.

— Аз превърнах сина си в скакалец — признал той — и сега изгубих всичко.

В началото никой не му повярвал и той помолил Ерик да потвърди думите му.

— Вярно е — казвал Ерик на всеки, който го питал. — Синът му е огромен скакалец. Едър като куче.

Едвард предложил на хората от града следното.

— Сърцето ми е като стара съсухрена ябълка — оплакал се той. — Не мога да помогна на сина си, но ако някой успее да го обикне достатъчно силно, за да го превърне отново в момче, ще му дам фермата си.

Думите му разбунили духовете в града. За подобна цена, рекли си хората, всеки ще е готов да обикне когото и да било. Разбира се, първо трябвало да намерят момчето скакалец, така че те се разделили на групи и започнали да обикалят пътищата и полетата.

Оли, който бил надарен със свръхчувствителни уши на скакалец, чул всичко. Чул баща му да говори за него, долавял стъпките на хората, които го търсят, но не желаел да участва в тази спогодба. Скрил се в полето край съседната ферма заедно с новите си приятели скакалци и всеки път, когато някой се приближавал, насекомите се вдигали и го закривали с телата си, създавайки стена, зад която Оли можел да се отдалечи. Ала след няколко дни храната на скакалците привършила и те излетели в небето, за да продължат своя път. Оли се опитал да се присъедини към тях, но бил твърде едър и тежък, за да лети. Като лишени от сантименталност създания, скакалците дори не помислили да останат и да му правят компания, а просто го зарязали.

Лишен от своята жива защита, Оли съвсем скоро бил открит и обкръжен от група деца — същите, които го измъчвали в училище. Най-голямото от момчетата метнало Оли на рамо и всички хукнали към града, като огласяли околностите с радостни възгласи.

— Ще го превърнем отново в момче и тогава Едвард ще ни подари фермата си! — крещели възбудено те. — Ще бъдем богати!

Те затворили Оли в клетка в една къща и зачакали. Когато, след седмица, той продължавал да упорства в образа на скакалец, момчетата сменили тактиката.

— Кажи му, че го обичаш — рекла майката на едно от децата.

— Обичам те! — извикало най-малкото момче през решетките на клетката, но едва изрекло тези думи, избухнало в смях.

— Поне се прави на сериозен, докато го казваш — посъветвало го по-голямото момче и после опитало на свой ред:

— Обичам те, скакалецо.

Ала Оли не им обръщал внимание. Бил се свил в ъгъла на клетката и изглеждал заспал.

— Ей, на теб говоря — викнало му момчето и ритнало клетката. — ОБИЧАМ ТЕ!

Но не го обичал, нито нещо на този свят би могло да го принуди да го обикне и когато през нощта Оли започнал да издава звуци като на едро насекомо, те го продали на своя съсед. Той бил стар ловец, без семейство и с малък опит в сърдечните дела, и след няколко безуспешни напъни да прояви към Оли чувства, се отказал и пратил момчето да живее при ловните кучета. Самият Оли предпочитал компанията на кучетата пред тази на хората. Ядял с тях, делял кучешката колиба и макар в началото да се бояли от него, Оли бил толкова мил и внимателен, че те привикнали с него и го приели в глутницата. Нещо повече, толкова се сближили, че когато една сутрин ловецът отишъл да нахрани кучетата си, открил, че се е сдобил с още едно — едро колкото скакалеца.

Месеците, прекарани от Оли като куче, били най-щастливите в живота му. Но после дошъл ловният сезон, през който от кучетата се очаквало да работят здраво. Още първия ден ловецът изкарал глутницата в едно поле с висока трева. Издал команда и кучетата хукнали, като лаели из полето и вдигали врява. Оли ги последвал и на свой ред лаел и вдигал шум. Голяма забава! После, неочаквано, той се спънал в една дива патица. Патицата се стрелнала във въздуха и полетяла нагоре, но преди да се отдалечи, се чул силен пукот и тя паднала обратно на земята — мъртва. Оли втренчил ужасен поглед в телцето. Малко след това при него дотичало друго куче и му рекло:

— Какво чакаш? Няма ли да я отнесеш на господаря?

— Разбира се, че не! — отвърнал Оли.

— Както желаеш. Но ако господарят разбере, ще те застреля. — После сграбчило мъртвата патица и побягнало.

На другата сутрин Оли изчезнал. Избягал с патиците, следвайки ятото им от земята.

Когато Едвард чул, че синът му бил намерен и изгубен отново, той бил завладян от такова отчаяние, че хората, които го познавали, сметнали, че никога няма да съумее да го надмогне. Спрял да поддържа къщата. Зарязал нивите си. Сигурно щял да умре от глад, ако не бил старият Ерик, който му носел понякога малко храна. Но също като нашествието на скакалците, отчаянието на Едвард постепенно преминало и той отново се върнал към фермата и дори взел да се появява в неделя в града и да ходи на църква. След известно време се влюбил повторно и се оженил, и двамата с жена му си имали момиченце, което нарекли Асгард.

Едвард бил преизпълнен с желание да отдаде цялата си обич на Асгард, защото не успял да го стори с Оли, и докато тя растяла, той полагал усилия да държи сърцето си отворено. Позволил ѝ да се грижи за изгубени животни и да плаче за глупави неща, и никога не ѝ се карал, когато постъпвала от добро сърце. Когато станала на осем, Едвард имал трудна година. Реколтата била слаба и трябвало да ядат само ряпа. После, един ден, над фермата им прелетяло ято патици и една от тях се отделила от останалите и кацнала пред къщата на Едвард. Била много едра, почти два пъти по-голяма от нормална патица и тъй като не изглеждала изплашена, Едвард успял да я доближи и да я улови.

— От теб ще стане чудесна вечеря! — промърморил той, отнесъл патицата вътре и я затворил в клетка.

Били минали седмици, откакто слагали на трапезата си месо, и жената на Едвард била развълнувана. Тя запалила огъня, поставила отгоре гърнето, а през това време Едвард точел ножа. Но когато Асгард влязла в кухнята и видяла какво става, тя се изплашила.

— Не можете да я убивате! — проплакала тя. — Това е чудесна патица и не ни е сторила нищо лошо! Не е честно!

— Честността няма нищо общо в случая — рекъл ѝ Едвард. — В живота понякога трябва да убиваш, за да оцеляваш.

— Но защо ни е да я убиваме? — попитало момичето. — Може пак да вечеряме със супа от ряпа — нямам нищо против!

След това тя приклекнала пред клетката на патицата и заплакала. В друг период от живота си Едвард вероятно щял да се скара на дъщеря си и да ѝ прочете лекция за вредите от мекушавото сърце — но сега той си спомнил за сина си.

— Добре, няма да я убиваме — рекъл и коленичил до момичето да го успокои. Асгард спряла да плаче.

— Благодаря ти, татко! Може ли да я задържа?

— Само ако тя иска да живее при теб — рекъл Едвард. — Това е дива патица и ако остане твърде дълго в клетка, ще се почувства зле.

Той отворил клетката. Патицата излязла навън, като се клатушкала, и Асгард я прегърнала през шията.

— Обичам те, господин Паток!

— Квак — отвърнал патокът.

Тази вечер те отново яли супа от ряпа и си легнали с куркащи стомаси, но щастливи, доколкото това е възможно.

Патицата станала домашен любимец на Асгард. Спяла в хамбара и я следвала всяка сутрин до училище, после се настанявала на училищния покрив и я чакала търпеливо цял ден. Асгард разказала на всички, че това е любимата ѝ патица и че не позволява на никого да я застрелва и прави на супа, и хората я послушали. Асгард измисляла невероятни истории за приключенията, които имала с патицата, като например как я яздила до Луната, за да опита вкуса на сиренето, от което е направена, и развличала родителите си с тези истории по време на вечеря. Ето защо те не били особено изненадани, когато Асгард ги събудила една сутрин и им обявила, че патицата се е превърнала в млад мъж.

— Отивай да спиш — рекъл ѝ Едвард, прозявайки се. — Още петлите не са пропели.

— Говоря сериозно! — извикала Асгард. — Ела да се увериш с очите си! — И тя задърпала баща си да става от леглото.

Едвард едва не припаднал, когато влязъл в хамбара. Там, насред гнездо от слама, стоял неговият отдавна изгубен син. Оли сега бил пораснал, висок почти два метра, с мъжествени черти и квадратна брадичка. За дреха бил нахлузил чувал от зебло, който очевидно намерил наблизо.

— Виждаш ли, не лъжа! — заявила Асгард, изтичала при Оли и го прегърнала силно. — Какво правиш, глупчо паточе?

Оли се ухилил до уши.

— Здрасти, татко — рекъл. — Липсвах ли ти?

— Много — признал Едвард. Сърцето му се разтуптяло, той заплакал и прегърнал сина си. — Надявам се, ще можеш да ми простиш — прошепнал.

— Простих ти преди години — отвърнал Оли. — Но изгубих доста време, докато намеря обратния път.

— Татко? — попитала Асгард. — Какво става?

Едвард пуснал Оли, изтрил сълзите си и се обърнал към дъщеря си.

— Това е по-големият ти брат — обяснил. — Този, за когото ти разказвах.

— Който се превърнал в буболечка? — Тя се ококорила. — И избягал?

— Същият — кимнал Оли и ѝ подал ръка да се здрависат. — Приятно ми е да се запознаем. Аз съм Оли.

— Не — възразила тя. — Ти си паток! — Не обърнала внимание на протегнатата ръка и отново го прегърнала. — Как така стана патица?

Оли също прегърнал сестра си.

— Доста дълга история — рекъл.

— Добре — зарадвала се Асгард. — Обичам историите.

— Ще ни я разкаже на закуска — предложил Едвард. — Нали, сине?

Оли се засмял.

— С удоволствие.

Едвард го уловил за ръката, Асгард за другата и двамата го отвели в къщата. След като жената на Едвард се възстановила от шока, те седнали около масата и закусили с печена ряпа, докато Оли им разказвал за годините, преживени като патица. От този ден нататък той станал член на семейството. Едвард обичал безрезервно сина си и никога вече не позволил на Оли да изгуби човешкия си облик. И те заживели дълъг и щастлив живот.

Момчето, което можеше да удържа морето

Имало някога един чудат младеж на име Фергюс, който можел да укротява силата на теченията и приливите. Живеел в Ирландия по време на един ужасен глад. Би могъл да използва дарбата си, за да лови риба в морето, но родното му място било далече навътре в сушата, а силата му била безполезна в реките и езерата. Би могъл да се премести на брега — като малък веднъж слизал до морето и така узнал какво може да прави, — ала майка му била твърде слаба, за да пътува, и Фергюс не искал да я остави сама, той бил единственият ѝ жив роднина. Фергюс ѝ давал всичката храна, която успявал да набави, докато той самият ядял трици и варена кожа за обувки. Но в края на краищата не гладът, а болестта я повалила и след това вече с нищо не можело да ѝ се помогне.

Когато била вече на смъртния си одър, майка му го накарала да ѝ обещае, че ще се отправи към брега веднага щом тя напусне този свят.

— С дарбата, която притежаваш, ще бъдеш най-добрият моряк, за когото се е чувало някога, и няма повече да гладуваш. Но, сине, не признавай никому какво можеш, инак хората ще превърнат живота ти в ад.

Той обещал да постъпи както му е заръчала и на следващия ден майка му издъхнала. Фергюс я погребал в двора на църквата, събрал вещите си в една торба и поел по дългия път към морето. Умирал от глад, ала хората, които срещал по пътя си, също нямали какво да ядат. Някои градове били изоставени напълно, фермерите отплавали да си дирят късмета или поне да напълнят стомасите си в Америка.

Най-сетне стигнал крайбрежието и попаднал в едно малко градче на име Скелигийн, където нямало празни къщи, нито хората изглеждали гладни. Фергюс приел това за знак, че е попаднал на правилното място — щом хората от Скелигийн не са заминали и изглеждат охранени, значи риболовът върви. Което било добре, тъй като смятал, че няма да издържи още дълго на глада. Попитал един човек откъде може да си вземе въдица и мрежа, но той му отвърнал, че няма да открие подобно нещо в цял Скелигийн.

— Ние тук не ловим риба — обяснил мъжът. И явно се гордеел с това, като че ли да си рибар е нещо срамно.

— Щом не ловите риба — попитал Фергюс, — тогава с какво се прехранвате?

Не бил забелязал какъвто и признак за промишленост сред невисоките къщи — нито пък кошари за домашни животни, нито нивя, където да отглеждат картофи, както навсякъде другаде из Ирландия.

— Прехранваме се от това, което изхвърля морето — рекъл мъжът, но не си направил труда да се разпростира.

Фергюс го попитал дали има нещо за ядене.

— Ще си го изработя — обещал той.

— И какво можеш да правиш? — попитал мъжът и го изгледал от главата до петите. — Трябва ми човек да носи тежки сандъци, но ти си мършав като щиглец. Обзалагам се, че не можеш вдигна седем кила!

— Не мога да вдигам тежко, но пък умея нещо, което не е по силите на никого.

— И какво е то? — попитал мъжът.

Фергюс се готвел да му каже, но си спомнил за обещанието, което дал на майка си, промърморил нещо под носа си и си тръгнал. Решил да си направи въдичарска корда от връзката на обувката и да потърси подходящо място за риболов. Спрял една възрастна жена и я попитал къде според нея може да му излезе късметът.

— Не си прави труда — рекла тя. — От брега можеш да уловиш само отровна риба балон.

Въпреки това Фергюс опитал, като използвал парче вкиснат хляб за стръв. Стоял на брега цял ден, но не хванал нищо — дори отровна риба балон. Отчаян, със свит до нетърпимост от болка и глад стомах, той попитал един мъж, който се разхождал по плажа, дали знае откъде може да се наеме лодка.

— Тогава ще мога да изляза в морето — обяснил Фергюс, — където вероятно рибата ще е по-изобилна.

— Няма да успееш — уверил го мъжът. — Течението е толкова силно, че ще се разбиеш в скалите.

— Не и аз — заявил Фергюс.

Мъжът то изгледал скептично и се готвел да му обърне гръб. Фергюс наистина не искал да нарушава обещанието, но било видно, че щял да умре от глад, освен ако не разкаже за дарбата си. И затова признал:

— Мога да управлявам теченията.

— Ха! — възкликнал мъжът. — Чувал съм доста шеги през живота си, но тази надминава всички досега.

— Ако ти докажа, ще ми дадеш ли нещо за ядене?

— Разбира се — захилил се мъжът. — Ще ти устроя пиршество!

И тъй, мъжът и Фергюс слезли на брега, където цял ден имало отлив. Младежът засумтял, запъшкал и стиснал зъби, и не без голямо усилие успял да превърне отлива в прилив, като за няколко минути водата се покачила от глезени до колене. Мъжът бил шашардисан и ужасно развълнуван от видяното. Той отвел Фергюс в къщата си и му устроил богато пиршество, точно както обещал. Поканил всички съседи и докато Фергюс се тъпчел лакомо, разказал на съгражданите си как младежът повикал прилива.

Те също били много развълнувани. Странно — твърде развълнувани. Започнали да се скупчват около него.

— Покажи ни как управляваш прилива! — извикала една жена.

— Момчето трябва да възстанови силите си — възразил домакинът. — Оставете го първо да се нахрани!

Когато Фергюс осъзнал, че не може да поеме нито хапка повече, той вдигнал глава от чинията и огледал стаята. Всички ъгли били запълнени със сандъци и кошове, натъпкани с всякакви неща: бутилки вино, изсушени подправки, топове плат. От едната му страна имало кутия, пълна догоре с десетки и десетки чукове.

— Извинете, но за какво ви трябват толкова много чукове? — попитал Фергюс.

— Аз съм в бизнеса с корабокрушенията — обяснил мъжът. — Една сутрин ги намерих изхвърлени на брега.

— А виното, топовете плат и подправките?

— И тях също — кимнал мъжът. — Имам късмет, а?

Останалите гости се разсмели по някаква необяснима причина. Фергюс започнал да се чувства неловко, благодарил на стопанина за обилното хапване и понечил да си върви.

— Но той не може да си тръгне, преди да ни покаже своя фокус! — казал един от гостите.

— Късно е, сигурно е уморен — отвърнал стопанинът. — Оставете го да се наспи!

Фергюс наистина бил уморен и предложението за постеля било нещо, на което не можел да откаже. Мъжът го поканил в уютната си спалня и в мига, когато главата на Фергюс докоснала възглавницата, той захъркал.

Посред нощ обаче се събудил стреснато, установявайки, че в стаята има хора. Те се били струпали около леглото и му дърпали чаршафа.

— Стига си спал! — извикали. — Време е да ни покажеш какво можеш!

Фергюс осъзнал, че е направил грешка и че трябва да се измъкне през прозореца и да избяга — а още по-добре би било да не бил разкривал изобщо таланта си. Тълпата го измъкнала от леглото, отвела го на брега и го накарала отново да повика прилива. Фергюс не обичал да го принуждават да върши разни неща, но колкото повече упорствал, толкова повече се гневяла тълпата. Нямало да го пуснат, докато не направи каквото искат, и така, решен да избяга при първа възможност, той повикал прилива.

Водата започнала да приижда. Хората подскачали и се радвали. Откъм морето се дочул камбанен звън. Мъглата се разсеяла, разкривайки светлините на преминаващ кораб, който започнал да се носи към брега заедно с водните талази. Когато Фергюс осъзнал какво става, той се опитал да тласне вълните обратно, ала било твърде късно и не му оставало друго, освен да гледа ужасен как корабът се разбива в нащърбените крайбрежни скали.

Зората се пукнала. Корабният товар от сандъци и кошове бил изхвърлен на пясъка заедно с труповете на удавените моряци. Хората от града си поделили сандъците и се заели да ги отнасят. Значи това бил „бизнесът с корабокрушенията“ — тези хора просто примамвали преминаващите кораби към скалите с фалшиви светлини и сигнали. Те били крадци и убийци и подлъгали Фергюс да свърши мръсната работа вместо тях[22].

Фергюс се измъкнал от тълпата и се опитал да избяга, но те го обградили наново.

— Никъде няма да вървиш! — заявили. — Тази нощ се очаква да мине още един търговски кораб и ти ще ни помогнеш да ограбим и него!

— По-скоро ще умра! — извикал Фергюс и хукнал в посоката, която най-малко очаквали — към морето. Хвърлил се във вълните и започнал да гребе. Грабителите се опитали да го застигнат, но с помощта на дарбата си Фергюс обърнал посоката на вълните и те започнали да го теглят навътре, вместо да го тласкат към брега. Скоро вече бил извън обсега им.

— Глупак! — крещели те. — Ще се удавиш!

Но той не се удавил. Уловил се за една дъска и се вкопчил в нея, сякаш от това зависел животът му, което било самата истина всъщност, а вълната го отнесла покрай скалите и към открито море — в студените дълбоки води, където минавали корабите.

Той чакал часове наред, треперещ от студ, докато най-сетне на хоризонта се появил кораб. Сетне вдигнал една вълна и я накарал да го отнесе към кораба, и когато се приближил, започнал да вика. Корабът бил много висок и той се боял, че никой няма да го забележи, но в края на краищата някой го видял. Спуснали въже и вдигнали Фергюс на палубата.

Корабът се казвал „Хана“ и бил пълен с хора, емигриращи в Америка, за да избягат от глада в Ирландия. Били продали всичките си притежания, за да си платят билета, и сега нямали нищичко, освен дрехите на гърбовете си и мизерния си живот. Капитанът бил жесток и алчен човек на име Шоу и почти веднага след като измъкнали Фергюс от океана, той поискал да го хвърлят обратно[23].

— Тук не държим пътници без билет! — рекъл той. — Само такива, които са си платили.

— Но аз не съм пътник без билет — примолил се Фергюс. — Нали ме спасихте от морето!

— Аз казвам кой може да остава — изръмжал капитанът. — И всичко, което знам, е, че не си заплатил за пътуването.

— Ще си го отработя! — помолил се отново Фергюс. — Моля ви, не ме хвърляйте в морето!

— Щял да работи! — засмял се капитанът. — Ръцете му са като върлини, а краката като на пиле. Каква работа можеш да вършиш?

Макар Фергюс да знаел, че умението му да властва над вълни и течения може да е от голяма полза за капитана, той вече бил научил горчивия урок и си държал езика зад зъбите.

— Ще работя по-упорито от всеки друг, и никога няма да ме чуете да се оплаквам, каквото и да ме накарате да върша!

— Така ли? — изгледал го капитанът. — Ще видим тая работа. Някой да донесе на това момче четка!

Капитанът превърнал Фергюс в личен роб. Всеки ден трябвало да почиства каютата му, да глади дрехите му, да лъска обувките и да му поднася храната, а когато приключел с това, миел палубата с четка и ведро, изхвърлял кофите от нужниците, които били тежки и се плискали в краката му. Фергюс наистина вършел повече работа от всеки друг на кораба, но верен на думата си, никога не се оплаквал.

Не работата го безпокояла, а храната на кораба. Капитанът бил взел твърде много пътници и недостатъчно провизии и докато той и моряците му се хранели като царе, Фергюс и другите били принудени да преживяват с коричка хляб и канче борш, който съдържал повече курешки, отколкото месо. Но дори тези почти негодни за ядене порции не достигали и колкото и бързо да се носел „Хана“ по вълните, нямало да могат да им се радват до края на плаването. Времето бързо застудявало, което не било типично за сезона. Една сутрин дори завалял сняг, макар да било късна пролет. Някой от пътниците посочил, че слънцето не е там, където би трябвало за плаване на запад към Америка, и че вместо това, изглежда, се носели право на север.

Група пътници се изправили срещу капитана.

— Къде се намираме? — настояли да узнаят те. — Наистина ли това е пътят за Америка?

— Това е пряк маршрут — уверил ги капитанът. — Ще стигнем там за нула време.

Същия следобед Фергюс видял в далечината да се носят айсберги. Започнал да подозира, че са били измамени, и вечерта отишъл да подслушва зад вратата на капитана, докато се преструвал, че търка пода.

— Още ден-два и ще стигнем остров Пелт — чул го да казва на боцмана. — Ще вземем товара от кожи, ще го доставим в Ню Йорк и ще спечелим двойно от това плаване!

Значи изобщо не плавали по съкратен маршрут. Били се отклонили нарочно от курса и удължили пътуването, което означавало, че пътниците почти със сигурност ще започнат да гладуват, преди да влязат в пристанището.

Фергюс чул шум и понечил да се скрие, но капитанът отворил внезапно вратата.

— Този тип ни подслушва! — креснал той. — Какво чу?

— Всичко до последната дума! — отвърнал Фергюс. — И когато разкажа за това на пътниците, те ще ви хвърлят зад борда!

Капитанът и боцманът извадили ножове. Но едва се надвесили над него и се чул ужасяващ трясък, последван от нещо, което наподобявало земетресение, и те всички изпопадали на пода.

Капитанът и боцманът скочили на крака и избягали от каютата, забравили за Фергюс пред лицето на новата заплаха. „Хана“ се блъснал в айсберг и потъвал бързо. Имало само една спасителна лодка и преди пътниците да разберат какво става, капитан Шоу и неговият екипаж от страхливци се натоварили в нея. Отчаяни майки призовавали капитана да вземе децата им на борда, но мъжете в лодката заплашвали с пистолети в ръце всички, които се опитвали да ги доближат. А след това капитанът и хората му изчезнали, нямало повече спасителни съдове и Фергюс и другите пътници останали сами на потъващия кораб насред мразовитото море[24].

Луната греела високо и ярко в небето и на светлината ѝ Фергюс можел да разгледа айсберга, с който се сблъскали. Не бил далече и изглеждал достатъчно широк и равен, за да може да се стои на него. Корабът се наклонил сериозно на една страна, но все още не бил потънал, и затова Фергюс повикал една вълна, която изтикала пробития съд до ръба на айсберга. Пътниците започнали да си помагат едни на други и да се прехвърлят, последният от тях напуснал кораба мигове преди той да потъне в черните води. Всички викали от радост и се прегръщали, но гласовете им бързо утихнали, когато внезапно се извил свиреп вятър. Изглежда, били разменили бързата смърт за бавна и мъчителна от студ и глад. Прекарали нощта зъзнещи на леда, притиснати едни в други, за да съхранят топлината. Когато се събудили на сутринта, открили, че наоколо се навърта бяла мечка. Била измършавяла и доста гладна на вид. Хората и мечката се гледали разтревожено и после, след няколко часа, мечката се изправила и се доближила до ръба на айсберга. Явно дочула нещо и когато Фергюс я последвал на известно разстояние, видял, че само на стотина метра от тях морето кипи от голям пасаж риби. Били хиляди на брой — повече от достатъчно, за да нахранят всички, стига да успеят да ги достигнат!

Мечката скочила във водата и заплувала към рибите. Но била твърде слаба, за да ги стигне и скоро се върнала обратно на айсберга, обезсърчена и изтощена.

Фергюс знаел какво трябва да направи, макар това да означавало да наруши отново даденото на майка му обещание. Той вдигнал ръце, стиснал юмруци и създал течение, което повлякло рибите право към айсберга. Скоро те започнали да се блъскат със стотици в него и да пляскат с опашки върху леда. Мечката надала развълнуван рев, погълнала няколко риби с едно лакомо движение, събрала още с лапите си и побягнала.

Хората били преизпълнени с радост. Макар че едва ли си падали по сурова риба, това било по-добре, отколкото да гладуват. Фергюс ги спасил! Те го вдигнали над главите си, скандирайки името му, сетне тъпкали търбуси, докато не можели повече да издържат.

Ала скоро се оказало, че Фергюс не ги е спасил напълно. Макар да имали достатъчно риба за седмици напред, същия следобед температурата спаднала и започнала виелица. Докато се притискали едни в други, сити, но вкочанени от студ, те си дали сметка, че без одеяла навярно няма да видят утрото. Стъмвало се, когато чули ръмжене вън от кръга, който образували. Мечката се била завърнала.

— Какво искаш? — извикал Фергюс и скочил да я посрещне. — Получи си рибата, сега ни остави на мира!

Но отношението на мечката се било променило. Вече не изглеждала отчаяна или опасна, както когато гладувала. Като че ли била благодарна, сякаш разбирала, че Фергюс ѝ е помогнал да оцелее.

Мечката се привела, допълзяла до групата и се настанила да спи при тях. Хората разменили изплашени погледи. Фергюс приседнал до мечката и внимателно се облегнал на нея. Козината ѝ била приятно мека, а тялото ѝ излъчвало топлина. Освен това май нямала нищо против Фергюс да се подпира на нея.

Един по един дошли и останалите. Децата и старците се притиснали към огромния звяр, а останалите се подредили отвън. По някакво чудо, въпреки виелицата, всички доживели до сутринта.

На следващата сутрин, докато мечката и хората се хранели с риба, ги доближил друг айсберг. На него имало три бели мечки и когато тяхната ги забелязала, се изправила и надала рев.

„Здравейте, приятели — сякаш им казвала. — Тук има едно момче, което ни осигурява толкова риба, колкото искаме. Присъединете се!“

Трите мечки се хвърлили във водата и заплували към тях.

— О, втасахме я — възкликнал един от мъжете. — Сега на нашия айсберг има четири мечки.

— Не се безпокой — отвърнал Фергюс. — Рибата е достатъчно за всички. Няма да ни нападнат.

През целия ден мечките си похапвали риба и когато се стъмнило, заспали заедно на голяма купчина и хората се сгушили между тях. Тази нощ им било още по-топло, този път на всички — деца, жени и мъже.

На следващия ден при тях доплували още три мечки от минаващ айсберг, а на по-следващия още четири. Хората започвали да се тревожат.

— Единайсет мечки са доста — рекла една жена на Фергюс. — Какво ще стане, когато рибата свърши?

— Ще уловя още — обещал Фергюс.

Този ден и следващия той не откъсвал поглед от морето, търсейки нов рибен пасаж, но не видял никъде. Запасите им от риба почти привършвали. Сега вече и Фергюс започнал да се безпокои. Взел да се пита какво ще стане наистина, когато рибата свърши. Може би хората ще хвърлят него на мечките! Вечерта всички си легнали дружно, както и предишните нощи, ала на сутринта, когато хората се събудили, установили, че мечките са ги наобиколили и ги гледат настървено, тъй като били изяли и последните риби на айсберга. Фергюс изтичал до ръба на ледения блок и се загледал отчаяно към морето. Това, което видял, накарало сърцето му да заподскача от радост — макар да не бил поредният рибен пасаж. Видял земя! В далечината имало заснежен остров. Нещо повече, Фергюс можел да различи виещия се в небето дим, което означавало, че е населен. Където има хора, има и храна. Забравяйки за миг опасността от мечките, Фергюс изтичал обратно да съобщи на всички радостната вест.

Хората обаче не изглеждали впечатлени.

— Каква полза от тази земя, ако ни изядат, преди да я стигнем? — попитал някой и в този миг една от мечките го доближила, уловила го за крака, вдигнала го и го разтърсила, сякаш очаквала от джобовете му да изпаднат риби. Мъжът започнал да крещи, но преди ядосаната мечка да го захапе, проехтял изстрел.

Всички се обърнали и видели мъж, облечен с бели кожи и с пушка в ръка. Той стрелял втори път, точно над главата на мечката, тя изпуснала нещастника и побягнала. Останалите мечки също хукнали да бягат.

Облеченият в кожи мъж обяснил, че ги видял с далекогледа си от острова и дошъл да ги спаси. Той махнал на групата да го последва и ги отвел при един залив от другата страна на айсберга, където ги очаквала цяла флотилия от малки лодки. Хората се разплакали от радост, качили се на лодките и се заели да гребат ентусиазирано.

Фергюс също бил благодарен, ала докато пресичали пролива, се обезпокоил да не би някой да разкаже на спасителя им за неговата дарба. И без това вече твърде много хора били посветени в нея. Но никой не казал и думичка за него — нито на него. Всъщност хората сякаш избягвали погледа му, а тези, които го поглеждали, имали ядосан вид, като че го винели за техните злочестини.

Майка му била права, помислил си огорчено Фергюс. Всеки път, когато споделял тайната си, той имал неприятности. Карал хората да го гледат сякаш е неодушевен предмет, инструмент, който да използват, когато им трябва, и после да захвърлят, след като вече не им е нужен. Лодките акостирали на неголямо пристанище, заобиколено от дъсчени къщурки. От комините на къщите се виел дим, въздухът бил изпълнен с миризмата на готвено. Обещанието за топла вечеря край огъня изглеждало само на ръка разстояние. Мъжът с кожените дрехи завързал лодката си на кея и се обърнал към тях:

— Добре дошли на остров Пелт.

Фергюс изведнъж осъзнал с ужас къде бил чул това име — това бил островът за търговия с кожи, който капитан Шоу се опитвал да достигне, преди да се сблъскат с айсберга. Още неосъзнал напълно тази мисъл, той забелязал нещо друго, което го изплашило дори повече. На близкия кей била завързана спасителна лодка с надпис „Хана“ отстрани. Капитанът и хората му все пак достигнали острова. Те били тук.

Миг по-късно някой от другите също забелязал лодката. Мълвата се разнесла бързо сред множеството и разгневената тълпа поискала да узнае дали капитан Шоу и хората му са на брега.

— Те ни оставиха да умрем! — провикнала се една жена.

— Заплашиха ни с пистолетите си, когато се опитахме да спасим нашите деца! — добавил друг.

— Караха ни да ядем супа с курешки! — проплакало измършавяло хлапе.

Мъжът с кожените дрехи се опитал да ги успокои, но хората жадували за мъст. Те изтръгнали пушката му, нахлули в града и открили капитан Шоу и екипажа му пияни като скунксове в кръчмата. Разразил се страшен бой. Хората нападали капитан Шоу и моряците с каквото им падне — камъни, останки от мебели, дори пламтящи главни от огнището. Моряците били по-добре въоръжени, ала пътниците имали числено превъзходство и в края на краищата Шоу и престъпната му банда избягали към хълмовете. Пътниците победили. Неколцина от тях изгубили живота си, но поне си уредили сметките с капитана, а освен това сега били на суша и сред други хора. Имало много неща за празнуване — ала победните им викове скоро били прекъснати от призиви за помощ.

Бил избухнал пожар.

Дотичал мъжът с кожените дрехи.

— Глупаци такива, подпалихте целия град! — викнал той на тълпата.

— Ами, изгасете го — отвърнал един изтощен боец.

— Няма как — рекъл им мъжът. — Гори пожарната команда.

Опитали се да помогнат на търговците на кожи, като помъкнали ведра с морска вода от залива, но нямало достатъчно ведра и пламъците се разпространявали бързо. В отчаянието си тълпата се обърнала за помощ към Фергюс.

— Не можеш ли да направиш нещо? — замолили го те.

Опитал се да им откаже. Бил си обещал повече да не прибягва до дарбата си. Ала когато молбите им се превърнали в заплахи, Фергюс се озовал в безпомощно положение.

— Добре — рекъл ядосано. — Отдръпнете се.

Веднага щом всички се покатерили нависоко, Фергюс използвал цялата си сила и повикал гигантска вълна от океана. Тя се стоварила върху града и изгасила всички огньове, ала докато се оттичала назад, изтръгнала къщите от основите им и ги завлякла със себе си. Тълпата гледала ужасено как целият град се свлича в морето.

Усетил, че трябва да си спасява живота, Фергюс побягнал. Разярената тълпа го погнала по улиците и нагоре по склоновете на хълма, където най-сетне успял да им се изплъзне, като се заровил в една пряспа. Когато си отишли, той се измъкнал, вкочанен от студ, и се заскитал из ледената пустош. След няколко часа се натъкнал на някакви хора в гората. Били капитанът и неговият боцман. Капитанът лежал подпрян на едно дърво, а ризата му била подгизнала от кръв. Той умирал.

Шоу се засмял, когато видял Фергюс.

— Значи и на теб се нахвърлиха. Предполагам, че това ни прави съюзници.

— В никакъв случай — възразил Фергюс. — Аз не съм като теб. Ти си чудовище.

— Аз съм само човек — изтъкнал капитанът. — Виж, теб онези смятат за чудовище. А важното е какво мислят хората за теб.

— Но аз само се опитвах да им помогна — оправдал се Фергюс. Сетне се замислил дали наистина е така. Неблагодарната тълпа го заплашила и принудила да повика вълна от морето. Ала, разгневен от отношението им, не бил ли той този, който направил вълната по-голяма от необходимото? Някаква тъмна, мрачна страна в душата му не унищожила ли нарочно града? Може би той наистина бил чудовище?

Фергюс решил, че ще е най-добре оттук нататък да заживее в пълно усамотение. Оставил умиращия капитан и заслизал към града. По тъмно вече вървял по опустошените улици, ала никой не го видял. Потърсил някоя здрава лодка на пристанището, но те всички били разпръснати в морето от гигантската вълна.

Той скочил във водата и заплувал към нещо, което му заприличало на голяма, преобърната лодка, но се оказало, че е една от дървените къщи, носеща се на една страна. Фергюс се промъкнал през входната врата, повикал една вълна да изправи къщата и я подкарал навътре в морето, право на юг.

Дни наред тласкал къщата все на юг и се хранел с рибата, която влизала през входната врата. След около седмица престанал да среща айсберги. След две времето започнало да се затопля. След три ледът по прозорците се стопил, морето се успокоило и задухал тропически вятър.

Къщата все още била запазила голяма част от мебелите си. Денем той седял в едно меко кресло и четял книги. Когато искал да се поприпича на слънце, се изкатервал през прозореца и лягал на покрива. Нощем се мушвал в леглото и люшкането на вълните го приспивало. Така се носел седмици наред, напълно доволен от живота.

После един ден видял кораб на хоризонта. Тъй като не искал да се среща с никого, накарал къщата да свърне встрани, ала корабът също извил и го последвал, и тъй като разпънал всички платна, скоро го застигнал.

Била страховита наглед шхуна с три мачти, издигаща се високо над къщата. Спуснали въжена стълба от едната страна. Изглежда, корабът не смятал да го остави на мира и Фергюс решил да се качи на борда, да съобщи на екипажа, че не се нуждае от спасяване, и да ги отпрати по пътя им. Но когато се озовал горе и стъпил на палубата, с изненада открил, че тя е пуста — имало само едно момиче, приблизително на неговата възраст. Тя била с мургава кожа и черна коса и го гледала навъсено.

— Какво правиш в тази къща насред океана? — попитала.

— Бягам от остров в студения север — отвърнал Фергюс.

— И как успя да накараш къщата да плава? — попитало подозрително момичето. — И да стигне чак дотук без платна?

— Сигурно съм имал късмет — смотолевил Фергюс.

— Това е нелепо — завъртяла глава девойката. — Кажи ми истината.

— Съжалявам, но обещах на майка ми да не казвам на никого.

Момичето го изгледало с присвити очи, като че се питало дали да не го изхвърли зад борда. Фергюс избягнал погледа ѝ и се озърнал обезпокоено.

— Къде е капитанът? — поинтересувал се той.

— В нея гледаш — бил отговорът.

— О! — възкликнал Фергюс. — А къде ти е екипажът?

— Виждаш го пред себе си.

Фергюс не можел да повярва на думите ѝ.

— Искаш да кажеш, че си управлявала този огромен кораб чак от…

— Кабо Верде — вметнало момичето.

— … чак от Кабо Верде съвсем сама?

— Да, точно така.

— Как?!

— Съжалявам — свило рамене момичето. — Но мама ми заръча да не говоря с никого за това. — Тя се обърнала, вдигнала ръце и изведнъж отнякъде се извил вятър и изпънал платната. Когато отново го погледнала, на устните ѝ трептяла усмивка. — Казвам се Цезария — представила се тя и му протегнала ръка.

Фергюс бил изумен. Никога досега не бил срещал някого като себе си.

— П-приятно ми е да се запознаем — заекнал той. — Аз съм Фергюс.

— Ей, Фергюс, къщата ти отплава!

Фергюс се извърнал, за да установи, че къщата му се отдалечава от кораба. Сетне една голяма вълна я ударила, тя се прекатурила и потънала.

Фергюс нямал нищо против. Вече бил решил, че повече не се нуждае от нея. Всъщност не било изключено тъкмо той подсъзнателно да е пратил вълната, която я потопила.

— Какво пък, май няма как да се измъкна оттук — въздъхнал той.

— Не е проблем, поне от моя страна — усмихнала се Цезария.

— Чудесно — рекъл Фергюс и също се усмихнал.

И двамата продължили да се зяпат ухилено още дълго време, защото знаели, че най-сетне са Открили някого, с когото да споделят тайните си.

Историята на Катберг

Имало в едно чудато време, в една гора, древна и дълбока, много скитащи животни. Сред тях се срещали зайци, лисици и елени, също както във всяка гора, но освен тях имало и далеч по-редки животни, като кокилести страхомечки, двуглави рисове и говорещи емурафи. Тези чудни животни били любима цел за ловците, които обичали да ги отстрелват и окачват на стените си, за да се фукат с тях пред другарите си, но били харесвани и от звероукротителите, които пък ги затваряли в клетка и ги показвали за пари. Вие сигурно бихте си помислили, че е далеч по-добре да бъдеш затворен в клетка, отколкото да те гръмнат и опънат на стената, но за да са щастливи, необикновените създания трябвало да тичат на воля и след известно време духът на пленените помръквал и те започвали да завиждат на красящите стената свои бивши събратя.

По това време по земята още крачели великани, както е било в отдавнашната Алдинска епоха, макар че вече били по-малко на брой и на изчезване[25]. Случило се така, че един от тези великани живеел близо до гората. Той бил много кротък, говорел тихо, хранел се с растения, а името му било Катберт. Един ден Катберт отишъл в гората да събира боровинки и видял ловец да гони една емурафа. Катберт вдигнал малката емурафа за вратлето и като се изправил в целия си ръст и дори на пръсти, което правел рядко, защото така старите му кокали пукали, той успял да се протегне много на високо и да постави емурафата на планинския връх, където била вън от опасност. После, за да довърши започнатото, смачкал ловеца на желе с пета.

Вестта за добрината на Катберт се разнесла из гората и скоро чудатите животни взели да го навестяват всекидневно и да го молят да ги пренесе на върха, за да са далече от опасност. А Катберт им казвал:

— Аз ще ви пазя, малки братя и сестри. В замяна искам само да разговаряте с мен и да ми правите компания. На света не са останали много великани и понякога се чувствам самотен.

А те отвръщали:

— Разбира се, Катберт, ще го правим.

И така всеки ден Катберт спасявал все повече чудати животни от ловците, вдигал ги на планината за вратлетата и постепенно горе се събрала цяла менажерия. Животните били щастливи там, защото най-сетне можели да живеят на спокойствие, Катберт също бил доволен, тъй като, когато се изправел в целия си ръст и подпирал брадичка на върха на планината, можел да разговаря на воля с новите си приятели. Но една сутрин вещица дошла да навести Катберт. Той се къпел в малкото езерце в сянката на планината, когато чул гласа ѝ:

— Ужасно съжалявам, но сега трябва да те превърна в камък.

— И защо ще правиш подобно нещо? — попитал великанът. — Аз съм много добър. Аз съм от великаните, които помагат.

— Нае ме семейството на ловеца, когото си смачкал — обяснила тя.

— Ах — рекъл той. — Забрави за него.

— Ужасно съжалявам — повторила вещицата, махнала с брезово клонче и бедният Катберт се вкаменил.

Изведнъж той станал много тежък — толкова тежък, че започнал да потъва в езерото. Потъвал и потъвал, и не спирал да потъва, докато водата не стигнала до шията му. Неговите приятели животните видели какво се случило и макар да се чувствали ужасно, решили, че няма с какво да му помогнат.

— Зная, че не можете да ме спасите — извикал Катберт на приятелите си, — но поне елате да разговаряте с мен! Заклещен съм в това езеро и съм ужасно самотен!

— Но ако слезем долу, ловците ще тръгнат подире ни! — извикали му те.

Катберт знаел, че са прави, но въпреки това продължавал да ги моли.

— Говорете с мен! — викал им той. — Моля ви, елате да си говорим.

Животните се опитвали да пеят и да викат на нещастния Катберт от върха на планината, ала били твърде далеч, а гласовете им прекалено слаби, та макар ушите на Катберт да били гигантски, той долавял само тих далечен шепот.

— Хайде, говорете ми, де! — умолявал ги той. — Елате да си говорим!

Но те не дошли. А той продължавал да ги зове, докато гърлото му се превърнало в камък, както останалата част на тялото.

* * *

Бележка на редактора

Обичайно приказката свършва на това място. Но тя е прекалено тъжна и лишена от каквито и да било поуки, освен това винаги докарва слушателите до сълзи и затова е станало традиция разказвачите да импровизират с нови и не толкова песимистични продължения. Позволих си да включа тук моето собствено.

М. Н.

* * *

Животните се опитвали да пеят и да викат на нещастния Катберт от върха на планината, ала били твърде далеч, а гласовете им прекадено слаби, та макар ушите на Катберт да били гигантски, той долавял само тих далечен шепот.

— Хайде, говорете ми, де! — умолявал ги той. — Елате да си говорим!

След известно време животните започнали да страдат за своя приятел, особено емурафата.

— О, за бога — ядосвала се тя. — Той не иска нищо повече от малко компания. Толкова ли е много?

— Бих казала, че е много — рекла страхомечката. — Опасно е да се слиза долу, а сега, когато Катберт е превърнат в камък, кой ще ни върне обратно на безопасния връх?

— С нищо не можем да му помогнем — поклатил двете си глави рисът. — Освен ако не знаеш как се обезсилва проклятие на вещица.

— Разбира се, че не зная — отвърнала емурафата. — Но това няма значение. Всички ще умрем един ден и може би днес е дошъл редът на Катберт. Но не бива да го оставим да умре сам. Не ще мога след това да живея със себе си.

Вината наистина изглеждала по-голяма, отколкото животните биха могли да понесат, и скоро те всички решили да се присъединят към емурафата въпреки опасностите, които ги дебнели долу. Водени от нея, те сплели стълба от телата си, като се уловили за ръце, крака, лапи и копита, и се спуснали по стръмния склон. Как щели да се върнат обратно бил въпрос, който оставили да обмислят по-късно. Изтичали при Катберт и се заели да го утешават, а великанът заплакал от радост, докато бавно се вкаменявал.

Те не спирали да му говорят, но гласът му ставал все по-тих и по-тих, устните и гърлото му се втвърдявали и накрая едва успявали да помръднат. Гласът му бил толкова слаб, че животните се зачудили дали не е умрял. Емурафата притиснала глава към гърдите на Катберт.

След малко обявила:

— Все още чувам сърцето му да бие.

Мушитрънчето, което можело да се преобразява в жена, се покатерило върху ухото на Катберт и се провикнало:

— Можеш ли да ни чуеш, приятелю?

И от каменното гърло долетял звук, който приличал по-скоро на повей на вятър:

— Да, приятели.

Всички закрещели от радост. Вътре в каменната си кожа Катберт бил все още жив. Проклятието на вещицата било силно, но не достатъчно, за да го вкамени напълно. Сега животните се грижели за Катберт, както някога той за тях — правели му компания, събирали храна и я пускали в отворената му уста, не спирали да му приказват по цял ден. (Той отговарял все по-рядко, но те знаели, че е жив, защото сърцето му биело.) И макар че безкрилите между тях нямали възможност да стигнат безопасния връх, Катберт успял да ги опази по друг начин. Нощем те спели в каменната му уста и ако наблизо се появявали ловци, се спускали в гърлото и издавали оттам ужасяващи звуци, които ги прогонвали. Катберт станал техен дом и убежище и въпреки че не можел да помръдне нито едно мускулче, бил щастлив както преди.

Много години по-късно сърцето на великана най-накрая спряло да тупти. Той издъхнал в мир, заобиколен от приятели — един щастлив великан. Мушитрънчето пораснало и сега вече било имбрин, която решила, че са твърде много, за да продължат да обитават вътрешността на каменния гигант, и затова отвела всички чудати животни в примка на времето, която създала на върха[26]. Тя разположила входа за примката вътре в Катберт. По такъв начин той никога нямало да бъде забравен и всяко влизане и излизане било възможност да отдадат почит на техния стар приятел.

Всеки път, когато тя или някое от животните минавали през Катберт, те го потупвали по рамото и казвали: „Здрасти, приятелю“. Ако пък се спирали и се заслушвали внимателно и ако вятърът духал в подходяща посока, можели да чуят звуци досущ като „здравейте“.

За авторите

МИЛЪРД НЪЛИНГС е уважаван филолог, известен учен и бивш питомец в Дома за чудати деца на мис Перигрин. Докато живеел там, той спечелил над двайсет научни степени, написал най-изчерпателната история за един ден на малък остров и помогнал да бъдат победени две наистина ужасни чудовища. Той е алергичен към гнева на страхомечките и фъстъченото масло. Не може да бъде видян с просто око.

РАНСЪМ РИГС е автор на бестселърите от серията за чудатите деца на мис Перигрин. Родил се е в една ферма в Мериленд и е израсъл в Южна Флорида. Следвал е филология в „Кениън колидж“ и филмово изкуство в университета на Южна Калифорния. Живее в Лос Анджелис с жена си, прочутата писателка Техерех Мафи.

ЕНДРЮ ДЕЙВИДСЪН е завършил Кралския колеж по изобразително изкуство със степен по графичен дизайн. Дейвидсън е работил като илюстратор в различни направления, ала дизайнът и дърворезбата си остават неговото най-любимо занимание. Сред произведенията му са дървени гравюри за „Железният човек“ на Тед Хюз, над двайсет щампи за марки на кралската поща и остъклените врати на съдебната палата в Уимбълдън.

Жена му се казва Джулия и те имат двама синове — Луис и Хю.

1

Човек съм и нищо човешко не ми е чуждо. — Теренций

2

Мийк е историческа област за изгнаничество, за която се предполага, че се намира някъде в днешен Корнуел. — Б.ред.

3

Било време — много отдавна, още преди ледниковата епоха, когато чудатите можели да живеят заедно и открито, без страх от преследване. В онези дни чудатите често се разделяли на групи според способностите си, практика, на която в модерни времена не се гледа с добро око, тъй като може да доведе до родова ограниченост и междучудата враждебност. — Б.ред.

4

Откъде е богатството на канибалите? От производство на сладкиши и детски играчки. — Б.ред.

5

Имената на областите са измислени, макар че в някои от версиите на тази история те са заменени с реално съществуващи места. В едно от сказанията Франкенбург е Испания, в друго Галатия е Персия, ала това не променя същината на историята. — Б. ред.

6

На един от черните пазари се продавала силно концентрирана киселина. Шишетата били увити със змийска кожа, а течността вътре можела да прогори дори метал. Наричала се Плюнка на принцеса — в чест, без съмнение, на тази история. След множество злощастни инциденти, свързани с употребата на тази смес, в края на краищата властите забранили продажбата ѝ. В наши дни шишенцата за Плюнката на принцесата имат рядка колекционерска стойност. — Б.ред.

7

Съветът на важните чудати, съставен изцяло от мъже, е предвестник с много години на Съвета на имбрините. Бил съставен от десетина родствени сановници, които се срещали два пъти годишно, за да пишат или коригират законите на чудатите, най-често отнасящи се до конфликти помежду им (дуелите били разрешени), обстоятелствата, при които чудатите можели да използват своите умения пред нормалните (когато им е удобно), и безброй наказания за нарушаване на правилата (които се простирали от строго порицание до прокуждане). — Б.ред.

8

Въпреки че в този разказ не се споменава, по това време били направени множество важни открития относно поведението и функцията на примките. Сред тях са концепцията за забавеното стареене, ограниченият достъп на нечудати, едновременното съществуване на примките в минало и настояще, и вероятно дори зачатъкът на Теорията за поточността на времето. Всичко това превръща Имини не само в първата британска имбрин, но и в пионер на примкологията. Разбира се, не бива да бъде забравян и приносът на нейния приятел Енгълбърт, в чиято глава се спотайвал забележителен, склонен към научни проникновения ум, и ако не били подробните му бележки, прозренията на Имини щели да бъдат изгубени за поколенията. — Б.ред.

9

Този малък народен бунт поставил началото на матриархата на имбрините в света на чудатите, макар че не всичко приключило веднага. Съветниците отказали да се разделят с властта си и през следващите години организирали множество неуспешни опити за преврат. Но това вече е история за други времена. — Б.ред.

10

В продължение на дълги години дървото на Имини било посещавано от безброй чудати поклонници, но постепенно мястото потънало в забрава. Все пак било запазено едно от бронзовите ѝ пера, древна реликва, която все още може да се види в Пантеона на първенците, скрита на безопасно място под дебело стъкло. — Б.ред.

11

Това важи и за страхомечките, освен ако нямате специална връзка с тях. — Б.ред.

12

Танцуващата чума изтребила милиони, но тъкмо жертвите ѝ изобретили фокстрота, чарлстона и ча-ча-ча. Та в нея има и лошо, и добро. — Б.ред.

13

Изглежда, славата на британските имбрини се е разнесла надалече по света и е навлязла в легендите на нечудатите. — Б.ред.

14

Живите острови са нещо практически непознато за днешния свят на чудатите. Ако все още съществуват, вероятно са добре скрити. Никой не може да ги вини, че са тъй свенливи — в исторически план тези острови са били разкопавани за кръвта им, процес колкото болезнен, толкова и жесток. — Б.ред.

15

Технически било вярно, тъй като тялото на баща му било Кокоболо. — Б.ред.

16

Известен днес като Острова на змийския най, той е отколешно място за среща на чудати. Бил любимо място за разходка на крал Хенри VIII, а през двайсети век свърталище на хипита, анархисти и рокмузиканти. — Б.ред.

17

Според някои разкази гълъбите прехвърляли огъня дори с разпалените си криле. Наистина тъжен момент в чудатата история. — Б.ред

18

В чудатата история има много манипулатори на сънища, но само един, който споделя дарбата на Лавиния да превръща в реалност нематериалния субстрат на сънищата. Името му е Сиръс и той бил крадец на хубави сънища: нуждаел се от тях, за да оцелее, но се прочул с лоша слава, след като обрал хубавите сънища на цял един град само за една нощ — къща по къща. — Б.ред.

19

Тълкуването на този пасаж според мнозина е, че той е свидетелство за демоничната природа на кълбото от кошмари, а Лавиния е нещо като екзорсист. Лично аз смятам, че мнозина от така наречените академици са гледали твърде много филми на ужасите. Всъщност кълбото има сравнително малко неприятни навици. — Б.ред.

20

Не е ясно как Ерик е могъл да познае, че детето е чудато само като го докосне с ръце, най-вероятно той самият е бил чудат с дарба да открива чудатостта у другите, дори когато е скрита или недоразвита. — Б.ред.

21

Пълчища от скакалци са опустошавали американския Запад неведнъж през осемнайсети и деветнайсети век. Най-голямото описано нашествие е през 1875, когато рой от повече от дванайсет трилиона скакалци покрил територия, по-голяма от Калифорния, и съсипал реколтата. — Б.ред.

22

Съществуват множество съобщения за безскрупулни хора, използва ли фалшиви светлини, за да объркват и подтикват към катастрофа преминаващи кораби, но това е единственото сведение както в чудатата, така и в общата литература, за използване на чудати сили в подобен процес. — Б.ред.

23

„Хана“ не е измислен кораб, а реално съществуващ — макар и не особено известен. Той отплавал от ирландското пристанище Нюри на 3 април 1849 под командването на неопитен капитан на име Къри Шоу. Само на двайсет и три, той вече си спечелил репутацията на безскрупулен човек и бил обект на всеобща ненавист още преди с кораба да се случат злочестията. — Б.ред.

24

Това също отговаря на действителността — късно през нощта на 27 април „Хана“ се сблъскал с айсберг и Шоу избягал от кораба с единствената спасителна лодка. — Б.ред.

25

Което не означавало, че гигантите изчезнали напълно, те просто спрели да ходят по земята. Прочетете приказката за Кокоболо и ще узнаете какво е станало с тях. — Б. ред.

26

Те се изкатерили горе с помощта на находчива система от въжета и макари, създадена от самата мис Рен. — Б.ред.

Content

Рансъм Ригс
Приказки за чудатите

Предисловие

Прекрасните канибали

Принцесата с радвоения език

Първата имбрин

Жената, която се сприятеляваше с призраци

Кокоболо

Гълъбите на „Свети Павел“

Момичето, което можеше да укротява кошмари

Скакалецът

Момчето, което можеше да удържа морето

Историята на Катберг

За авторите

1