Филипа Грегъри

Аферата „Зелда“

На Антъни

Едно

Въпросът между тях, сам по себе си неразрешим, остана нерешен. Неувереността им: неговата и нейната, и присъщата неразрешимост на връзката им, се издигаха между тях като стена… като скала… като..

Изобел се откъсна от клавиатурата и се допита до синонимния речник до нея на бюрото.

Като бариера, бастион, крепостна стена, дига, вал… Като непробиваема крепостна стена, като непревземаем бастион, като бастион, като крепостен вал…

Тя се поколеба. Съпругът й подаде русата си глава през вратата на кабинета й.

— Не можеш ли да си вземеш почивка за обяд сега? — попита той жално.

Тя погледна часовника си. Още нямаше един часа, но състоянието на Филип налагаше той да получава малки порции храна, но редовно, и ако Изобел не ги осигуреше, той огладняваше и ставаше раздразнителен.

— Какво ни е оставила госпожа М.? — попита тя, като стана от бюрото си и хвърли поглед назад към екрана, мислейки разсеяно за супа и бариера, бастион, крепостна стена и крепостен вал.

— Отново супа и хлебчета — каза той. — Но я помолих да купи пържоли за вечеря.

— О, добре — каза тя, без да го чува.

Кухнята беше приятна стая с украсени с бродирани клонки завеси и дървени шкафове. От прозореца над умивалника се разкриваше гледка нагоре по хълма зад къщата — зеленото разклонение на разположената в Кент част от Уийлд[1], сега обрасло с ярка пролетна растителност. До печката „Ага“ бе поставена тенджера, пълна с домашно приготвена супа. Филип гледаше как Изобел я сложи на котлона и извади хлебчетата, от кутията за хляб.

— Аз ще сложа масата — предложи той.

Когато Изобел занесе купичките до масата, откри, че той е забравил ножа за сирене, нямаше и сол. Тя ги донесе, без да се подразни, все още размишлявайки за бастиона, крепостната стена или крепостния вал.

— Търсиха те два пъти по телефона, докато работеше — каза Филип. — Някой от издателите ти, записах името. И Трой.

— Какво искаше Трой?

— Това е такова нелепо име — отбеляза той. — Мислиш ли, че родителите му наистина са го кръстили Трой? Или са го нарекли Тревър и оттогава се опитва да го преживее?

— На мен ми харесва — каза тя. — Отива му.

— Понеже никога не съм имал честта да го срещна, не мога да потвърдя. Но името е нелепо.

— Както и да е — каза Изобел търпеливо. — Какво искаше?

— Нали не си представяш, че би ми казал? — запита той. — Аз съм просто вестоносецът, телефонистът. Служителят на рецепцията в хотел „Литература“.

— „Hotel des Lettres“[2] — предложи тя и беше възнаградена от блясъка на усмивката му.

— Tres belles[3]

Настъпи кратко мълчание: той се пресегна през масата и стисна ръката й.

— Извинявай — каза кратко.

— Болки и проблеми? — попита тя.

— Малко.

— Защо не си полегнеш?

— Разполагам с остатъка от живота си за лежане — сопна се той. — Това е едно от нещата, които трябва да очаквам. Прогресираща инвалидност, или, както би казала ти: едно хубаво полягване. Не изгарям от желание да избързвам с това.

Изобел сведе глава над купичката си със супа.

— Разбира се, че не — каза тя тихо. — Съжалявам.

Филип пусна лъжицата в празната си купичка и дояде хляба си.

— Мисля, че ще отида да си направя разходката — каза той. — Да се поразтъпча.

Тя хвърли поглед навън към чистите небеса. Къщата им се намираше в една падина на Уийлд: той имаше избор — да тръгне нагоре към билото или надолу към селото.

— Може да отидеш пеш до кръчмата, а аз мога да дойда с колата да те взема оттам по-късно — предложи тя.

— Искаш да кажеш, за да не се налага да се натоварвам с изкачването?

Изобел мълчеше.

— Това ще е хубаво — каза той неохотно. — Благодаря ти. След около час?

Тя кимна.

Той стана от мястото си до масата и въздъхна, раздразнен от усилието, когато трябваше да се раздвижи. Отиде до „буркана за домакинството“, който тя пълнеше с пари, и си взе банкнота от десет лири. Тя го загледа как пъха спечелените от нея пари в джоба на памучните си панталони.

— Ще се видим по-късно, към два и трийсет следобед — каза той и излезе.

Изобел стана и сложи чиниите в съдомиялната. За миг погледна отражението си в прозореца над умивалника. Едва се позна. Чертите си бяха открай време същите: силно очертана костна структура, големи сиви очи, но тъгата и разочарованието бяха вдълбали бръчки около очите и устата й. За миг прекъсна работата си, загледана в бръчките около очите си и гънките, които ограждаха от двете страни устата й. Би могла да ги нарече „линии на смеха“, но в последните три години не се беше смяла много. В ума си чу Филип да казва, толкова рязко: „Прогресираща инвалидност; или, както би казала ти: едно хубаво полягване“.

— Господи, как можах да кажа такава глупост — тя поклати глава. — Каква глупачка съм.

Наведе се и затвори вратичката на миялната. Когато се изправи и отново видя отразеното си лице, отправи към бледото отражение пестелива, решителна усмивка. — Ще трябва да се постарая повече — каза на образа си. — Просто ще продължавам да се опитвам.

* * *

По телефона Трой винаги се представяше в най-добрата си светлина. Изобел се радваше, че ще говори с него без мълчаливото присъствие на Филип, потънал в мрачни мисли в кухнята или крачещ бавно из градината.

Трой отговори на третото позвъняване.'

— Трой Картрайт — каза той дружелюбно.

— Изобел е — каза тя и усети как започва да говори по-бодро.

— Моята звездна писателка! — възкликна той. — Благодаря, че връщаш обаждането. Как си?

— Добре съм.

— А Филип?

— Чудесно — каза тя бодро.

— Звучи прекрасно. Как върви книгата?

— Завършена е — каза тя. — Всъщност цялата, с изключение на една дума.

— Една ли?

— Да.

За миг Трой си помисли дали да я попита коя дума, но реши, че това беше в областта на специалните дарби на писателката, и извън компетентността на нейния агент.

— Ела на обяд да го отпразнуваме! — нареди той. — Трябва да ме видят да излизам с красива жена.

Изобел се усмихна при представата, че Трой Картрайг, слаб и строен, в средата на трийсетте, изискан, живеещ в сърцето на модната част на Лондон, има нужда да го видят как обядва с нея.

— О, това е нелепо.

— Ни най-малко. Издирвах в списъка на клиентите си някой, който да съчетава ум и красота, и нямаше кой да ти съперничи.

Колкото и абсурдно да беше, тя се чу как се кикоти — необичаен звук в тихата къща.

— Предполагам, че бих могла да ти предам ръкописа.

— О, моля те! Много искам да го видя.

— Утре?

— Страхотно. Ще запазя маса в някой скъп ресторант.

Тя се поколеба:

— Не е необходимо…

— Ако ще извеждам Изобел Латимър на обяд, искам светът да го узнае — гласът му се снижи и той продължи топло и ласкаво. — Така че се постарай да облечеш нещо красиво.

— Добре — каза тя, отстъпвайки пред насладата от ласкателството. — Ще дойда в офиса ти в един.

— Лично ще почистя с прахосмукачка червения килим — обеща той.

Разходката беше подобрила настроението на Филип. Седеше в градината на кръчмата с чаша уиски с лед пред себе си. Махна с ръка, когато Изобел се зададе във волвото, и я загледа как паркира и излиза от колата. Помисли си, че тя изглежда по-възрастна от петдесет и двете си години, докато я гледаше как върви през паркинга към него. Беше стройна както винаги, а лъскавата й кестенява коса беше избледняла съвсем леко до светлокафяво. На пръв поглед тя все още можеше да е младата аспирантка, която беше седяла срещу него на конференция по въпроса за етиката във фармацевтичната промишленост и беше изложила доводите си с такава неприсъща за възрастта си увереност и спокойствие, че бе събудила у него желание да се смее и да флиртува с нея. Тогава си беше помислил, че една високоинтелигентна съпруга с академични постижения би могла да бъде ценен актив за мъж в неговото положение. Тогава си беше мислил, че може да си позволи такава съпруга. Можеше да печели парите, вършейки работа, която тя смяташе за подозрителна в морално отношение, можеше да носи у дома покварените блага на капитализма, а тя можеше да изучава философия. Тя можеше да бъде луксът, който той да си позволи, съпруга, безкрайно по-престижна и интересна от лъскавите блондинки на неговите колеги. Умението му да печели пари можеше да й осигури добър стил на живот, щеше да й позволи да чете, да мисли и да пише. А в замяна той можеше да й се наслаждава.

Всичко се промени в момента, когато той се разболя. Сега знаеше, че можеше да е умрял без нейната спокойна сила на духа, без решимостта й той да оцелее. Но докато я гледаше как върви към него и виждаше приведените й рамене и умората, долавяща се дори в стъпките й, не изпита благодарност, нито дори нежност. Изпита раздразнение. Напоследък тя все беше уморена. Винаги изглеждаше толкова нещастна. Всеки би си помислил, че болната е тя.

— Ела да пийнеш нещо — повика я той. — Не се налага да бързаме, нали?

Тя се поколеба.

— Смятах да работя този следобед.

Филип изцъка с език. Проблемът на Изобел се крие в това, че работи твърде усърдно, помисли си той. Агентът й Трой, издателите й, рекламните й агенти — те всички си мислеха, че имат еднакво право да се разпореждат с времето й, а тя беше твърде вежлива да откаже. Хората се разпореждаха с нея, а тя беше достатъчно неразумна да се опитва да угоди на всички.

— Вземи си почивка — нареди той. — Имаш нужда от почивка.

— Добре — каза тя, мислейки си, че въпросът с бастиона, крепостната стена, крепостния вал или дигата можеше да бъде решен утре сутринта, преди да вземе влака за Лондон.

Той влезе, накуцвайки, в кръчмата, донесе й чаша бяло вино и двамата седнаха на слънце. Изобел отметна глава назад, излагайки лице на топлината.

— Идилично — каза тя. — Обичам месец май.

— Най-хубавото време от годината — съгласи се той. — Нивата, която Ригби остави на угар миналата година, е просто пълна с иглики.

— Такива късметлии сме, че живеем тук — каза тя. — Не бих понесла да живея в Лондон.

— Беше добър избор — каза той. — Просто ми се иска да знаех докога ще можем да останем в тази къща.

Тя хвърли поглед към него крадешком, докато той пиеше бавно питието си.

— Със сигурност имаме поне още няколко години.

— Първата трудност ще бъде със стълбите — каза той.

— Можем да вземем една от онези движещи се платформи за стълби.

Филип направи гримаса.

— По-скоро бих преместил спалнята ни на долния етаж. Бихме могли да използваме кабинета ти, а ти можеш да пишеш горе. Няма да има никакво значение за теб.

За един кратък миг тя съжали, че щеше да изгуби красивата гледка от прозореца на кабинета си, която обичаше, и лавиците за книги, чийто модел сама беше измислила.

— Разбира се. Би било чудесно.

— При условие, че госпожа М. е готова да продължи да идва, и може би да върши малко повече неща. Ще имаме нужда от някой да поддържа градината.

— Толкова ужасно скъпо е — отбеляза Изобел. — Разходите по заплащането на други хора са толкова големи. Заради плащането на осигуровките става направо ужасно.

— Това е нашият стил на живот — напомни й той. — Има логика да харчим пари за удобствата си.

— Стига парите да продължат да идват.

Той се усмихна.

— Защо да не идват? Досега още не си написала книга, която да не е спечелила една или друга награда. Трябва ни само някой да купи филмовите права, и можем да преустроим обора и да направим вътре плувен басейн и гимнастически салон.

Тя се поколеба, питайки се дали да изтъкне очевидното: че нямаше вероятност за екранизация на нейна книга, и че литературните награди и хвалебствия не бяха гаранция за добри хонорари от издателите. Въздържа се. Беше си обещала, че никога няма да го тревожи с парични проблеми. Беше приела като свое задължение да печели парите и да го освободи от страха от дългове, когато той беше изправен пред толкова много други, по-големи страхове.

— Старият обор ще е идеален за плувен басейн — повтори Филип. — Онзи ден четох едно изследване. Плуването е най-доброто упражнение за човек в моето състояние. Много по-добро от ходенето. А ако го направим в обора, ще може да се използва целогодишно. Трудно е да спортуваш през зимата.

— Не съм сигурна, че можем да си го позволим — каза Изобел предпазливо.

Той поклати глава, забелязал неохотата й, и настоя:

— За какво си пестим парите? Говориш така, сякаш ще живеем вечно. Е, аз със сигурност няма. Знаем това достатъчно добре. Не виждам защо трябва да бъдем толкова предпазливи.

Изобел се насили да се усмихне и вдигна чашата си към него:

— Прав си, знам. Да пием за варианта с Холивуд и за нас — вече милионери, с плувен басейн в някогашния обор и яхта в Средиземно море!

— Може да погледна цените на басейните — каза той.

— Да, направи го — каза тя. — Защо не?

* * *

Офисът на Трой се намираше в Излингтън, в префасонирана редова къща във викториански стил. Той живееше в апартамент на горния етаж, а приземният етаж се заемаше от други двама литературни агенти, красиво момиче седеше зад гишето на рецепцията, имаше и една претоварена с работа асистентка, която беше наета да върши административната работа на всички.

Изобел седна на ръба на един стол, заобиколена от ръкописи, докато Трой навлече сакото си „Армани“, оправи го на раменете и приглади копринената си вратовръзка. Тъмносин костюм и тъмносиня вратовръзка. На фона на строгия цвят светлокестенявата коса и чистата кожа на Трой изглеждаха по момчешки красиви.

— Изглеждаш великолепно — отбеляза той, като потупа джобовете си, за да се увери, че е взел кредитните си карти. Взе мобилния си телефон, за да го носи в ръка: никога не би развалил линията на сакото, като го сложи в джоба си.

При този комплимент Изобел засия. Носеше лятна права рокля в бледосиньо със сини, ниско изрязани леки обувки с нисък ток, меката й кафява коса беше прибрана в кок на тила. Като цяло приличаше на доста елегантна директорка на училище за подбрани момичета. Не като жена, която някой мъж някога бе наричал „великолепна“.

— Абсолютно съблазнителна — потвърди Трой, и Изобел се изкикоти.

— Едва ли. Къде отиваме за обяд?

— „Номер Петдесет и две“ — ресторантът е нов. Много нашумял. Трябваше почти да умолявам за маса.

— Нямаше нужда…

— Имаше, и още как. Нима не празнуваме раждането на нов роман? А, освен това искам да обсъдя с теб някои неща.

Изобел последва Трой надолу по стъпалата до улицата и изчака, докато той повика такси с властно махване на ръка. Но едва когато седнаха в ресторанта — огледала с потъмнени стъкла, подове от истинско дърво, маси с мраморни плотове, зашеметяващо неудобни столове, но пък красиви цветя по всяка налична повърхност — той се наведе напред и каза:

— Мисля, че може да имаме известен проблем.

Тя чакаше.

— Става дума за „Пенсхърст Прес“ — каза той. — Не предлагат толкова голяма сума за тази книга, колкото дадоха за предишната.

— Колко? — попита тя направо.

Келнерът дойде да вземе поръчката им и Трой поклати глава:

— След минута — обърна се отново към Изобел. — Много по-малко. Предлагат двайсет хиляди лири.

За момент тя си помисли, че не го е чула добре. Реши, че сред дрънченето на прибори и жуженето на разговори може да е казал нещо съвсем различно.

— Извинявай. Какво каза?

— Казах двайсет хиляди лири — повтори той. Видя, че тя беше пребледняла от шока. Наля чаша вода и й я подаде. — Съжалявам. Знам, че е по-малко от половината на онова, което очаквахме, но те отказват да променят решението си. Съжалявам.

Изобел не каза нищо: изглеждаше зашеметена. Трой се озърна из ресторанта, раздразнен от неудобната ситуация. Сервитьорът се върна и Трой поръча за двамата, и изчака мълчаливо, докато Изобел отпи от чашата си с вино, вдиша спретнато фризираната си глава и проговори:

— Това е близо двегодишен труд — каза тя. — Двегодишен труд за двайсет хиляди лири?

— Знам. Освен това ще има продажби на правата в чужбина, разбира се, може би споразумение с някой читателски клуб, и обичайните екстри…

Тя поклати глава:

— Напоследък не са кой знае колко.

— Не — каза той тихо.

Келнерът им донесе две малки чинии с предястия. Изобел сведе поглед към изящните хапки от многолистно тесто с напълно безучастно изражение.

— Защо са предложили толкова малко?

Трой преглътна една от хапките наведнъж.

— Признаците бяха налице. Плащаха малко по-малко за всяка поредна книга, която си писала през последните десет години. Гледат отчетите и виждат, че продажбите ти спадат. Истината е, Изобел, че макар да печелиш литературните награди и да няма съмнение относно качеството на писането ти, то е безспорно — остава фактът, че не продаваш много книги. Всъщност си твърде добра за пазара. А те не искат да изплащат хонорари, когато не печелят добри пари от продажбите.

Тя отпи нова глътка вино.

— Да се обърна ли към друг издател?

Той реши да рискува и да бъде напълно честен:

— Вече поразпитах, много дискретно. Боя се, че всички казват едно и също. Никой не може да измисли как да продаде повече, отколкото „Пенсхърст“ вече успяват. Никой не е склонен да ти плаща повече.

— Двегодишен труд за двайсет хиляди лири — повтори тя. Отпи още една глътка вино и после още една. Сервитьорът напълни отново чашата и тя отпи голяма глътка.

— Едно нещо не бива да забравяш — никой не отрича, че си една от най-изтъкнатите автори на високоинтелектуални, философски романи в Англия днес.

Погледът, който тя му отправи, не беше такъв, какъвто бе очаквал; очакваше да се обиди, но вместо това тя изглеждаше ужасена.

— Но какво ще правя? — проплака тя. — Трябва да печеля достатъчно, за да издържам нас двамата. Трябва да печеля достатъчно за себе си и Филип. Не мога да се върна към преподаването в университета, не мога да съм извън къщи по цял ден, сега той се нуждае от мен у дома. Ако не мога да печеля пари от писането си, как ще живеем?

Той не разбра какво имаше предвид тя.

— Да живеете?

— Всички пари, които влизат вкъщи, се печелят от мен — каза ожесточено Изобел. — Филип няма пукната пара.

Трой изглеждаше зашеметен.

— Мислех, че има пенсия за инвалидност, или нещо от този род.

Тя поклати глава:

— Няма я вече. Цялата. Използвах я, за да платя къщата наведнъж. Казах му да не се тревожи. Казах му, че с нея сме изплатили ипотеката и сме купили спестовни полици. Но не бяхме. Сумата стигна само за изплащане на ипотеката. Мислех, че мога да го издържам до края на живота му.

Тя извърна поглед.

— Мислех, че ще умре. Мислех, че ще трябва да го издържам една-две години, да се погрижа да се чувства наистина удобно и сигурно. Но сега той е в ремисия. Не знам какво ще стане по-нататък. А ти ми казваш, че не мога да печеля парите, които са ми нужни за него.

Трой отпи голяма глътка от виното си:

— Би ли могла да поемеш писането на повече рецензии?

— Това не носи пари, нали? — каза тя горчиво. — Не каквито би трябвало да носят романите. А сега ти ми казваш, че романите ми не се продават. За да продаваш, трябва да си някой като Сузи Уейд или Чет Дрейк. Никой не се възхищава на работата им, но всички ги четат.

Той кимна.

— И колко получават за тези… тези глупости?

Той сви рамене:

— Не знам. Може би по около двеста хиляди лири на книга? Може би повече. А после има и права за филми или телевизионни мини-сериали. И двамата са милионери благодарение на творбите си.

— Но аз бих могла да правя това! — възкликна тя горчиво. — Бих могла да напиша такава книга за една година! За половин година!

Келнерът се появи и сложи пред тях първото блюдо. Трой взе вилицата си, но Изобел не хапна.

— По-трудно е, отколкото изглежда — напомни й той внимателно. — Тъкмо ти би трябвало да знаеш това. Дори тези комерсиални романи изискват умение. Те не са сложни истории, нито пък красиво написани; но тези хора притежават истински талант да пленяват въображението на читателите, завладяват читателската аудитория.

Тя поклати глава и отпи още една голяма глътка вино. Сервитьорът напълни отново чашата й. Трой видя с известно безпокойство, че нивото на течността в бутилката бе спаднало доста драматично.

— Бих могла да пиша така! — възкликна тя. — Всеки глупак би могъл.

Той поклати глава и каза:

— Трябва наистина да познаваш мечтите на читателите. Именно в това тях ги бива наистина. Всичко е емоции, всичко е способност да предусещаш какво искат читателите. Това не е едно от нещата, които правиш ти. Ти пишеш, водейки се от интелекта, Изобел.

— Мога да го направя — упорстваше тя. — Още сега бих могла да ти разкажа такава история.

Той й се усмихна, посрещайки охотно всяка промяна в тона, която би я отдалечила от ужаса на първоначалния шок.

— Как би я нарекла?

— „Ученикът на дявола“ — каза тя мигновено. — „Синът на сатаната“. Някакво заглавие с дявола в него, това искат всички, нали? Да знаят, че в книгата става дума за сатанисти, и такива глупости?

— Вярно е — призна той.

— Ще бъде историята на млада жена, която трябва да спечели пари, голяма сума пари, за да плати за операцията на сестра си. Нещо, о, нещо сложно. Но нещо, за което всички сме чували — тя щракна с пръсти. — Трансплантация на костен мозък. Сестрата е почти на смъртно легло и само тази експериментална операция би я спасила.

Той кимна усмихнато.

— Те са близначки — каза Изобел, импровизирайки бързо. Една къдрица се беше измъкнала от спретнатия кок, бузите й бяха поруменели. Сервитьорът наля още вино. — Близначки са и по-младата сестра открива, че една сатанистка секта е готова да плати точно сумата, която им трябва, за момиче, което може да докаже, че е девица, и което е готово да позволи да правят с него всичко — за една нощ.

Келнерът продължаваше да се навърта около тях, с бутилка в ръка, подслушвайки неприкрито.

— Продължавай — Трой беше заинтригуван.

— Прегледана е от лекар, потвърждава се, че е девствена, и после тя тръгва към голямата къща в провинцията, за да се предостави на членовете на сектата да се възползват от нея, както пожелаят, в продължение на двайсет и четири часа.

Трой се приведе напред да слуша. Жената на съседната маса също се приведе.

— Те се възползват сексуално от нея, връзват я, режат я е ритуални сребърни ножове, белязвайки тялото й с окултни символи, после я полагат върху олтара и тя си мисли, че ще й прережат гърлото на разсъмване. Около нея се вие благоуханен дим, дават й питие със странен вкус, един мъж, смугъл и красив мъж, идва бавно към нея, като държи сребърния си нож пред тялото си…

Трой не смееше да продума. Келнерът наля на Изобел още вино, като лепта за разказвача на истории.

— Тя се събужда. Вече е бял ден. Спомня си единствено лицата на тринайсетте души от сектата. Но в ръката й има чек за лечението на сестра й.

— О, да — прошепна Трой. Жената на съседната маса и келнерът слушаха в захлас.

— Тя си тръгва от къщата, отива в банката да депозира чека — Изобел направи пауза за постигане на драматичен ефект. — Чекът е невалиден. Не съществува такова име, нито такава сметка. Тя няма пари. Сестра й умира в ръцете й.

— О, Боже мой! — възкликна неволно келнерът.

— Тя се заклева да отмъсти докрай на тринайсетимата, участвали в сборището.

— Твърде много, твърде много — прошепна Трой.

— На петимата, участвали в сборището — поправи се Изобел, без да губи нишката. — Отива в полицията, но никой не й вярва. Тя решава да проследи и открие всеки един поотделно.

— Много в стила на Джефри Арчър — промърмори Трой под нос.

— Това са две жени и трима мъже. Тя проследява и открива всеки от тях, а после го съсипва. Опозоряване пред обществото, банкрут, смърт в автомобилна катастрофа, къща, опожарена до основи, а после стига до последния, водача на сектата, онзи с невалидния чек.

Сервитьорът дойде да вземе чиниите им, като оправдание да се задържи до масата им.

— Той се е преобразил — каза Изобел. — Променен е, и е начело на харизматична християнска секта.

— Телевизия — прошепна Трой.

— Той е телевизионен евангелистки проповедник — тя веднага се поправи, чула предложението му. — Не я разпознава, с радост я приема в паството си. Тя трябва да вземе решение: дали да повярва в искреното му преобразяване и да му помага с прекрасната работа, която той върши с…

— Бездомните деца — предложи Трой.

— Бездомни малтретирани деца — допълни Изобел. — Или да му отмъсти? Дали той, всъщност е все още злодей, сдобил се с власт над тези безпомощни деца, само за да продължи да ги тормози? Тя се присъединява към сектата, за да открие най-добрия начин да го унищожи, но после открива, че окончателно се е влюбила в него. Какво ще направи?

— Какво прави наистина'? — запита настойчиво сервитьорът. — О, извинете!

Изобел се съвзе, прибра измъкналата се коса и отпи глътка вода.

— О, не знам. Винаги се затруднявам със завършеците — каза тя.

— Боже мой — Трой се облегна назад в стола си. — Изобел, това беше фантастично. Тази история е фантастична.

Тя придоби самодоволно изражение.

— Казах ти, че мога да го направя — отбеляза. — За мен е въпрос на избор — избирам да пиша добре, вместо да бълвам глупости. Гордея се с работата си. Обичам да правя възможно най-доброто, а не да създавам дебели книги, пълни с безсмислици.

Сервитьорът се отдръпна от масата, жената на съседната маса отправи към Трой лека усмивка, изрече само с устни думата: „Фантастично“, и отново насочи вниманието си към обяда си. Изобел отпи глътка вино.

— Но ако изтънченото писане не помага за плащането на сметките? — намекна Трой.

Настъпи продължителна пауза. Той гледаше как ведростта й пресъхва. Тя завъртя столчето на чашата за вино, с внезапно уморено и посърнало лице.

— Трябва да мисля за Филип — каза тя. — Не става дума само за мен. Ако ставаше въпрос само за мен, можех да продам къщата и да намаля разходите си. Никога не бих направила компромис с изкуството си.

Трой кимна, прикривайки надигащо се чувство на вълнение.

— Знам това…

— Но състоянието на Филип може и никога да не се подобри, а той може да живее много години. Трябва да се погрижа за него. Едва вчера говореше да ремонтираме къщата, за в случай, че вече не е в състояние да се качва горе.

Келнерът им донесе основното ястие и остави чинията пред Изобел подчертано почтително. Трой изчака, докато той неохотно се отдалечи достатъчно, за да не може да ги чува.

— Струва ми се, ти каза, че е добре.

Тя се усмихна — лека, тъжна усмивка:

— Винаги казвам, че е добре, не си ли забелязал? Няма смисъл да се оплаквам постоянно, нали? Но не е вярно. Той е болен и състоянието му никога няма да се подобри, а може да стане много по-зле. Трябва да се погрижа за него, трябва да помисля за бъдещето. Ако умра преди него — кой ще се грижи за него? Как ще се справи, ако не му оставя нищо, освен дългове?

Трой кимна.

— Една голяма комерсиална книга би могла да ти спечели — не знам — четвърт милион лири? Може би половин милион заедно с чуждестранните продажби.

— Толкова много?

— Двеста хиляди лири със сигурност.

— Дали би било възможно да напиша такава книга, комерсиална книга, и никой да не разбере, че съм я писала аз?

— Разбира се — увери я Трой. — Псевдоним. Много автори използват псевдоними.

Изобел поклати глава:

— Нямам предвид псевдоним. Говоря за пълно скриване. Никой не бива никога да узнае, че Изобел Латимър някога е писала нещо друго, освен най-изтънчени творби. Не бих могла да понеса хората да си мислят, че бих написала нещо толкова… — тя се поколеба, а после избра дума, която й беше почти непосилно да изрече. — Толкова вулгарно.

Трой се замисли за момент:

— Ще трябва да създадем фалшива клиентска сметка в агенцията. Банкова сметка на друго име, на името на псевдонима. Бих могъл да бъда титуляр на сметката и да тегля средствата от твое име.

Тя кимна.

— С фалшивото име ли ще трябва да подпиша договорите?

— Мисля, че би могла — каза той. — Ще трябва да се допитам до адвокатите, но мисля, че би могла. Важното е правото на собственост над ръкописа, а той определено е твоя творба.

Тя му отправи прекрасна, потайна усмивка:

— И бих могла да напиша абсолютен горещ хит.

— Би ли искала да го направиш?

— За двеста хиляди лири бих направила почти всичко.

— Но би ли могла да го направиш? Би ли могла да работиш по него ден след ден? Историята с фантастична. Но ще трябва да пишеш, да пишеш. Знаеш, че тези книги са огромни, Изобел. Не са по стотина страници като обичайните ти творби, стигат до седемстотин, до хиляда страници. Най-малко двеста хиляди думи. Ще трябва да пишеш така, както не си писала никога преди, и това ще ти отнеме най-малко шест месеца. Става дума за проект, който ще отнеме много време.

Погледът, с който Изобел го стрелна през масата, излъчваше ведра решителност. Помисли си, че никога не я беше виждал толкова категорична и целеустремена преди.

— В истинска беда съм — каза тя без заобикалки. — Единственото ни притежание е къщата, единствените приходи — авансите ми. Разчитах на добра сума от „Пенсхърст Прес“, а сега ти ми казваш, че искат да платят само двайсет хиляди лири. Живеем в труден свят, нали? Ако не желаят да ми плащат, за да пиша хубави книги, тогава просто ще трябва да пиша лоши.

— Можеш ли да понесеш да го направиш? — попита той тихо.

Изобел му хвърли поглед и той осъзна, за първи път в дългата история на отношенията им, че тя беше страстна жена. Старомодните й дрехи и пастелната й красота бяха скрили от него факта, че е жена, способна на дълбоки чувства. Тя беше жена, посветила живота си на своята любов към съпруга си.

— Бих направила всичко за него — каза тя просто. — Да напиша една лоша книга е най-малкото.

* * *

След връщането си от Лондон Изобел беше мълчалива. Когато Филип я попита дали е добре, тя каза, че е малко уморена, че има главоболие.

— Да не си пила на обяд? — попита той неодобрително.

— Само чаша вино.

Той повдигна вежда и каза:

— Този Трой винаги те изтощава. Защо просто не му изпрати ръкописа по пощата? За какво трябва да се виждаш с него?

— Той е забавен — каза тя. — Харесвам го.

— Предполагам, че е приятна промяна в сравнение с мен.

— Не е това, скъпи. Просто обичам да предавам лично завършения ръкопис. Това е малко повдигане на духа, нищо повече.

— Бих предположил, че имаш достатъчно работа за вършене и без да се превръщаш и в куриерска служба — каза той неохотно.

— Наистина имам — каза тя. — Незабавно ще започна нов роман. Идеята ми хрумна по време на обяда.

— За какво ще бъде?

— Нещо свързано е представата за личната отговорност и въпроса дали хората могат наистина да се променят коренно — каза тя уклончиво.

Той й се усмихна окуражително и каза:

— Звучи малко като „Блянът и делото“ — цитирайки заглавието на една от по-ранните й книги. — Винаги съм я харесвал. Хареса ми как героинята трябваше да избере не за кого да се омъжи, а всъщност да избира между две противоположни ценностни системи. Беше много задълбочена книга.

— Да, мисля, че доста ще прилича на това — каза тя. — Ще се качиш ли да си легнеш?

— Ще пийна едно преди лягане, и после ще се кача.

Изобел спря за миг.

— О, качи се, преди да заспя.

Филип се усмихна.

— Разбира се — отвърна той уклончиво.

Откакто се разболя, сексуалното му желание към Изобел бе изчезнало почти напълно. Категорично отказваше да обсъжда това било с Изобел, било с лекаря си, и ако Изобел настоеше да си легнат по едно и също време, или ако се опиташе да го целуне и погали сутрин, той внимателно, но твърдо я отблъскваше. Това сякаш бе едно от многото неща, които се бяха изпарили от живота на Изобел, като привлекателността й, като младостта й, усещането й за радост, а сега — и способността й да печели пари от изтънченото си писане. Тя не се оплакваше. Когато Филип най-напред се разболя, тя падна на колене и започна да се моли. Беше сключила мъчителна сделка с Бога във въображението си — ако Той пощади живота на Филип, тя никога повече няма да моли за нищо.

Когато най-накрая им казаха, след няколкогодишни изследвания, че Филип ще отпада прогресивно през остатъка от живота си, но няма да умре в близко бъдеще, тя си помисли, че Бог беше злоупотребил с доверието й. Бог я беше измамил със сделката. Филип нямаше да умре, но мъжът, когото беше обичала и за когото се беше омъжила, си беше отишъл завинаги.

Изобел чувстваше, че не е във властта й да оттегли предложението си към Бог. Беше обещала, че ако Филип оживее, никога повече няма да моли за нищо, и възнамеряваше да спази това обещание. Никога нямаше да изисква нищо от Филип, никога нямаше да моли Бог за огромен късмет или прекрасни възможности. Беше решила, че пред нея се простира живот, посветен на дълга, който щеше да бъде огрян от радостта на саможертвата. Изобел си мислеше, че може да създаде живот, който е сам по себе си нещо прекрасно — живот, в който двама души, талантливи и отдадени един на друг, насочват енергията и способностите си към създаването на съвместно щастие въпреки болестта, въпреки страха от смъртта. Предполагаше, че тя и Филип можеха по някакъв начин да бъдат облагородени от ужасно лошия си късмет. Беше си мислила, че може да му покаже колко много го обича чрез постоянна, любяща, доброволна саможертва.

Вместо това, в действителност, преживяването беше смазващо. Но тя знаеше, че много жени са принудени да понасят смазващи преживявания. Някои имаха противни, заядливи съпрузи, или тежка и неблагодарна работа, или трудни деца. Остроумният, чаровен съпруг на Изобел се беше превърнал в самосъжаляващ се инвалид. Любовта на Изобел към него премина от еротична в майчинска. Самочувствието на Изобел като привлекателна жена бе унищожено от безкрайната поредица нощи на изключително тактично, но непреклонно сексуално отхвърляне.

Помисли си, че това не би трябвало да променя нещата. Все още беше твърдо решена да спази своята част от сделката с Бог. Беше обещала да не моли за нищо никога повече, и се придържаше към обещанието си.

— Добре — каза тя с усмивка, давайки ясно да се разбере, че няма да постави и двамата в неудобно положение, отправяйки му сексуален намек. — Ела да си легнеш, когато искаш, скъпи. Във всеки случай, предполагам, че ще съм заспала.

* * *

Тя наистина заспа почти веднага, но се събуди в светлината на лятната сутрин в пет. Чуваше как птиците започват да пеят отвън, пред прозорците, и настойчивото гукане на гривяка, гнездящ в дъба до къщата. За момент остана да лежи до Филип, наслаждавайки се на топлината на леглото и отблясъците от светлината на ранното утринно слънце по тавана. Обърна се и го погледна. Спокойно заспал, той изглеждаше по-млад и по-щастлив. Русият му перчем падаше привлекателно върху лицето с правилни черти, тъмните му мигли се очертаваха невинно, като на спящо дете, върху гладката кожа на бузите му. Изобел почувства как я изпълва нежност към него. Повече от всичко друго на света искаше да го опази, да се грижи за него, сякаш й беше дете. Искаше да печели достатъчно пари, за да може той винаги да отива до буркана с парите за домакинството и да си взема колкото иска, без да моли, без да се налага да благодари. Искаше да го подсигури изобилно, щедро, сякаш обичта и богатството й можеха да компенсират сполетялата го ужасна несправедливост, каквато беше болестта му.

Изобел се измъкна от топлото легло, наметна рамене с халата и пъхна крака в практичните си пухкави пантофи. Излезе тихо от спалнята, слезе долу в кухнята и си направи един чайник със силен чай „Дарджилинг“, а после отнесе чашата в кабинета си.

Компютърът оживя с плътен, успокояващ звън. Тя загледа как екранът светва, а после създаде нов документ. Празната страница беше пред нея, чертичката на курсора чакаше да помръдне, да се раздвижи и оживее. Тя положи пръсти върху клавиатурата, като пианист, който чака сигнала да засвири, поемането на дъх, онзи могъщ момент на посвещаване.

„Ученикът на дявола“ — написа тя. Първа глава.

Две

Изобел писа три часа, докато чу Филип да се размърдва в спалнята над кабинета й. Затвори файла на компютъра и спря за миг. Много рядко се случваше Филип да влезе в кабинета й и да чете произведенията й още по време на писането, но би могъл да го направи: никога не беше имало дори намек, че работата на Изобел е нещо тайно. Сега, за първи път в живота си, тя не искаше той да види какво е написала. Имаше много силно усещане, че не иска той да разбере, че се е обърнала към такъв вид литература, която и двамата презираха. Освен това не искаше той да узнае, че всеки ден тя прекарва цели часове, позволявайки на въображението си да прехвърля еротични и перверзни възможности. Филип щеше да сметне сцените със завързаната върху олтара героиня за неимоверно противни. Любенето им винаги беше нежно, изпълнено с взаимно уважение, понякога дори извисяващо. Мисълта, че съпругата му пише софт-порно роман, би отвратила Филип. Изобел не искаше той да узнае, че тя изобщо може да мисли за подобни неща.

Тя затвори файла и се замисли какво име е най-добре да му даде, за да бъде сигурна, че Филип няма да го прочете. Наведе се напред и въведе името „писма до банката“. Сега Филип вече изобщо не се занимаваше с парични въпроси. Откакто се бе пенсионирал преждевременно от „Паксън Фармасютикълс“, той й беше предал целия контрол върху финансите им. Поддържаха обща банкова сметка, в която се изплащаха чековете с хонорарите на Изобел и авансите й, нейна задача беше да тегли необходимите суми и да пълни буркана с пари за домакинството на кухненския плот веднъж седмично, за да има той средствата, които можеше да му потрябват. Когато излизаха заедно, Филип плащаше с кредитната си карта; обичаше да го виждат как плаща в ресторантите. Ако искаше нови дрехи или списания, книги или компактдискове, той използваше кредитната си карта, а после Изобел плащаше сметките, когато пристигнеше месечното извлечение. Ако искаше десетачка в джоба си, когато слизаше до кръчмата, той просто си я вземаше.

На Изобел й се струваше напълно редно да го подкрепя така изцяло. Когато беше здрав, той бе купил къщата, която тя беше харесала, беше плащал за храната и виното, които ядяха и пиеха. Сега, когато Изобел печелеше, а той — не, тя не виждаше причина все още да не делят поравно. Затруднение възникна едва когато осъзна, че не успява да спечели парите, от които имаха нужда.

Филип не беше разточителен. Рядко излизаше без нея, предпочиташе да носи стари дрехи. Най-големият разход в живота му беше някое и друго посещение при екзотични и прекалено скъпи алтернативни терапевти, с надеждата, че някой от тях би могъл един ден да намери някакво лечение. Изобел бе започнала да се плаши от тези посещения, защото изразходваха както много пари, така и много емоции, когато Филип се окриляваше от надежда, а после изпадаше в отчаяние.

— Нямаше да възразявам, че са толкова скъпи, ако вършеха работа — беше му казала тя веднъж, докато пишеше чек за осемстотин лири за някаква билка от дъждовните гори на Амазония.

— Трябва да са скъпи — беше отвърнал той, с проблясък на предишната си практичност, поемайки чека, който тя му подаде. — Именно това кара човек да им се доверява, разбира се.

Изобел го чу да слиза бавно по стълбите. По тежките му стъпки можеше да се досети, че днес е лош ден. Влезе бързо в кухнята да сложи чайника да кипне и хляба — в тостера, така че да го посрещне със закуска.

— Добро утро — поздрави тя ведро, когато той влезе в стаята.

— Добро утро — каза той тихо, седна до масата и зачака тя да му сервира.

Тя сложи филийка в тостера, подреди маслото и мармалада пред него, а после и малката кутия, която съдържаше диетичните добавки за закуска — различни витамини, минерали и масла. Той започна да гълта хапчетата с мрачна решителност, а Изобел почувства обичайната тръпка на нежност.

— Лоша нощ? — попита тя.

Той направи гримаса:

— Нищо особено.

Тя наля чая и седна до него е чашата си.

— И какво ще правиш днес? — попита насърчително.

Филип й отправи поглед, който я предупреди, че не е в настроение да се оставя да го ободряват.

— Ще си направя упражненията, след това ще прочета вестника, сетне ще започна кръстословицата, после ще обядвам, после ще изляза на разходка, а после ще пия чай, а след това ще си почина, сетне ще гледам новините, след това ще вечерям, след което ще гледам телевизия, а после ще си легна — изреди той бързо и с безразличие. — Невероятна програма, нали?

— Бихме могли да отидем на кино — предложи тя. — Или на театър. Защо не позвъниш да видиш какво дават? Нямаше ли нещо, което ти се стори хубаво онзи ден?

Той се разведри:

— Предполагам, че бихме могли. Ако отидем на дневно представление, може след това да отидем и на вечеря.

Изобел мислено отчете, че губи още един следобед писане.

— Прекрасно — каза тя. — Може ли да отидем в онзи италиански ресторант, който беше толкова приятен?

— Италиански! — възкликна той. — Отиваме в „Уайт Лодж“, ако успеем да влезем.

Изобел пренебрегна лекия спазъм на ужас, удвоявайки мислено вероятната сметка за цялата вечер.

— Прекрасно — каза тя въодушевено.

Къщата в края на автомобилната алея се извиси застрашително, докато Чарити вървеше нервно към нея. Токчетата й потрепваха по плочите на настилката, докато се приближаваше към внушителния вход. Отдясно на масивната дървена врата имаше тежък, ръждясващ звънец с шнур за дърпане. Чарити се приведе напред и леко го подръпна.

Изобел се поколеба. Струваше й се, че в този абзац има твърде много описания на пейзажи и мебели. Обичайните й романи се занимаваха с вътрешния свят на персонажите, и като цяло тя имаше съвсем мъглява представа за стаите, които обитаваха, или дрехите, които носеха. Обичайният й стил беше твърде пестелив, за да оставя твърде много място за описание на материални неща. Освен това Изобел не се интересуваше от материални неща. Много повече я вълнуваше онова, което мислеха хората, отколкото столовете, на които седяха, докато мислеха.

На входната врата се позвъни. Изобел натисна „запази“ на компютъра и зачака, ослушвайки се, за да разбере дали някой ще отвори вратата. От кухнята чуваше как госпожа М. бъбри с Филип, докато разчиства масата. На вратата отново се звънна. Беше ясно, че макар в къщата да имаше трима души, и двама от тях да не правеха на практика нищо, никой нямаше да отвори вратата. Изобел въздъхна и отиде да види кой е.

Отпред стоеше куриер с голяма кутия.

— Подпишете тук — каза той.

Изобел се подписа на посоченото място и занесе кутията в кабинета си. Изпращачът беше Трой Картрайт. Изобел взе ножица и сряза найлоновата лента. В кутията имаше половин дузина романи с корици в крещящи цветове. Имаха заглавия от рода на „Обезумяла“, Човекоядецът“, „Бурно време“ и „Диаманти“. Изобел ги разопакова и ги подреди в кръг около себе си, като коленичи на пода. Бележката от Трой гласеше:

Просто малко леки четива, за да ти дадат усещане за този вид литература. Нямам търпение да разбера какво ще направиш. Надявам се, че върви добре. Непременно ми се обади, ако имаш нужда от морална подкрепа. Ти си истинска звезда.

— Трой.

Шум от стъпки в коридора накара Изобел да трепне и да събере книгите на купчина. Хвърли бележката върху най-горната, на която се виждаше ярка фотография на жена, прегърнала питон, когато Филип подаде глава през вратата.

— Стори ми се, че чух звънеца.

— Беше пратка. Няколко книги за мен. За рецензии.

Той почти не погледна купчината.

— Може ли да обядваме рано?

— Да — каза тя. — А обади ли се в киното?

— Дай ми шанс — каза той. — Сега ще го направя.

— Добре — каза тя и му се усмихна, докато вратата се затваряше.

Веднага щом той си тръгна, Изобел свали лъскавите обложки от книгите и ги натика в кошчето за боклук. Под ярките, крещящи илюстрации книгите изглеждаха напълно прилични, макар и твърде тежки в сравнение с тънките томчета на Изобел. Тя ги разпръсна по рафтовете и уви една — „Човекоядката“ — в обложката на „Провинциалният дневник на една дама от едуардианската епоха“[4], и я остави до бюрото си, за да я чете по-късно.

Обърна се отново към екрана.

Вратата се отвори рязко: на прага застана някакъв мъж. Имаше непокорна и дълга черна коса, тъмни очи, дълбоко разположени под гъсти вежди, волево лице с характерни черти, решителна брадичка с трапчинка. Чарити отстъпи назад само за миг, едновременно уплашена и привлечена от него.

Изобел спря за миг: откри, че се усмихва широко в израз на простичко възхищение от развитието на историята.

Той свали евтиния шлифер от слабите й рамене.

Изобел се поколеба. „Евтин“, че и „слаби“? Сви рамене. Изпитваше чувство на безразсъдна наслада, каквото не бе изпитвала никога преди, когато пишеше. Какво значение имаше? Ако трябваше да е двеста хиляди думи, можеше да е дори евтин, тънък шлифер. Така или иначе, на никого няма да му пука…

— На никого, така или иначе, няма да му пука за начина на писане — повтори тя.

Отметна глава и се засмя. Имаше чувството, че огромното табу в живота й внезапно се беше оказало нещо съвсем безобидно.

* * *

— Как върви? — Трой телефонира на Изобел след шест седмици мълчание. Внимаваше да не я пита преди това, искрено съмнявайки се, че тя можеше да постигне подобна революция в стила.

— Фантастично — каза тя.

Трой примигна. През цялата дълга история на съвместната им работа тя никога не беше описвала някоя книга като „фантастична“.

— Наистина ли?

— Това е такава пълна почивка от обичайния ми начин на работа — каза тя. Той долови в гласа й нещо различно, нещо игриво, по-ведро, по-младежко. — Сякаш нищо няма значение. Нито граматиката, нито изборът на думи, нито стилът. Нищо няма значение, освен повествованието, потокът на повествованието. А това е най-лесната работа.

— Така е заради таланта ти — каза той предано.

— Е, наистина мисля, че може да се окажа доста добра в това — каза тя. — Освен това обмислях и коя съм.

— Коя си?

— Псевдонимът ми.

— О, да. И така, коя си?

— Мисля, че съм Дженъвийв де Виър.

— Боже мили!

— Харесва ли ти?

Той се изкикоти:

— Очарователно е. Единственият проблем е, че звучи като псевдоним. Ако искаме никой да не разбере, че става дума за псевдоним, ни трябва нещо малко по-обикновено.

— Гризелда де Виър?

— Гризелда Виър?

— О, добре. Но ми се струва малко прозаично. Ето какво ти предлагам: да я наречем Зелда, като съпругата на Скот Фицджералд.

— Фантастично — каза той. — Не прекалено романтично. Остави романтиката за романа.

— Правя го. Наистина е романтично — каза тя ентусиазирано. — Героят има трапчинка на брадичката.

Трой нададе писклив смях.

— Бас държа, че дори няма магистърска степен.

— Не споменавам академичните му титли — каза Изобел с достойнство. — Но наистина притежава нещо необичайно в сексуално отношение.

— Какво? — попита Трой, напълно омаян.

— Там е трудното — каза тя, като снижи гласа си до шепот и хвърли поглед към затворената врата на кабинета. — Не съм напълно сигурна. Искам да има нещо забележително по гениталиите.

Трой изпита усещане за една Изобел Латимър, която никой не беше виждал преди. Продължи да говори сдържано: не искаше да изплаши тази страна на нейната личност. Помисли си, че тя можеше да се окаже възхитителна.

— О, а има ли някаква причина?

— Явно е отличителна черта на тези романи. В онези книги, които ми изпрати, много от героите имат… забележителни атрибути. Като цяло са много добре надарени, но, освен това имат и по някоя дребна дрънкулка.

— Какво ще кажеш за две халки? — попита Трой. — Като обица, кръгла обица. Само че нанизана… — той млъкна, без да довърши. — Нанизана не на ухото.

— На пениса? — запита настойчиво Изобел.

— На препуциума, мисля.

Настъпи зашеметено мълчание.

— Така са ми разправяли — добави Трой припряно.

— И кой го прави? Сам ли си го правиш?

— О, не! Отиваш в ателие за пиърсинг.

— Ателие ли?

— Не като ателие на художник. Като салон за красота.

— И защо един мъж би направил това?

Трой се поколеба. Познаваше Изобел от шест години, но никога преди не беше водил с нея подобен разговор. Изпита чувство на силно неудобство.

— Отчасти е мода — каза предпазливо. — А някои хора изпитват удоволствие от усещането при нанизването на халката. Разказвали са ми, че усилва сексуалното удоволствие, щом като, ъъ, вече може да се действа с него.

Страхуваше се, че я е шокирал, може би дори, че я е обидил.

— Познаваш ли някой, който го е направил? Дали би ми показал?

Трой не можа да потисне кикота си.

— Познавам един тип, който много се гордее с това. Той вероятно би ти показал. Но…

— Ще дойда утре — каза тя. — Хайде да обядваме. Ще го черпя един обяд. Кажи му, че Зелда Виър би искала да се запознае с него.

* * *

Оказа се, че Зелда Виър изглежда и се облича точно като Изобел Латимър, с изключение на това, че носеше косата си пусната до раменете и криеше очите си зад тъмни очила.

— Щеше ли да ме познаеш? — попита тя Трой с надежда.

— На мига — каза той. — Както и цял литературен Лондон. Ще трябва да се преобразиш, ако наистина смятаме да правим това.

— Мислех, че като нося косата си пусната…

— Зелда Виър би имала буйна коса — каза той уверено. — Имам предвид огромна, бухнала руса грива. И обилен грим, и биещи на очи бижута, и костюм в яркозелено с грамадни златни копчета.

Изобел примигна.

— Не знам дали мога да го направя — каза тя. — И нямам абсолютно нищо от този род в гардероба си.

— Ще започнем с костюма — каза той. — Ела с мен — излезе с бързи крачки от офиса и подвикна на асистентката:

— Би ли отменила обяда с Фреди, скъпа? Кажи, че ще му звънна по-късно.

А после изтича надолу по стъпалата и повика такси.

— Сериозно ли говорим за това? — попита я той, когато затръшнаха вратата на таксито. — Значи книгата ще бъде завършена? Наистина възнамеряваш да бъдеш Зелда Виър?

— Сигурен ли си, че Зелда Виър може да спечели четвърт милион? — контрира тя.

Той се замисли за миг.

— Да. Ако книгата е толкова добра, колкото казваш.

Тя кимна.

— Сигурна съм, че е толкова добра.

— И си сигурна, че искаш да го направиш? Ще ни трябва доста сериозна сума, за да те издокараме. Нещо по-лошо — ще трябва да е сериозна сума от моите пари. И на карта ще е заложена моята репутация, когато започнем да се обръщаме към издатели. Наистина ли искаш да направиш това?

— Налага се — каза тя без заобикалки. — Не мога да се грижа за Филип по никакъв друг начин.

Той се наведе напред.

— „Хародс“ — каза кратко на шофьора.

Изобел го докосна по ръката:

— Твоите пари ли каза?

Той й се усмихна широко.

— Опитвам се да мисля за това като за стартов капитал.

— Заемаш ми пари?

Трой кимна отривисто.

— Налага се — каза. — Трябва да ти придадем стил, елегантност и блясък, а това ще струва сериозни пари. Ти не разполагаш с тях — не и докато не продадем книгата. Затова ще ти ги заема.

Тя се поколеба.

— Ами ако никой не иска романа? Или ако не платят толкова за него?

Той се изсмя късо.

— Тогава ще споделя разочарованието ти.

За момент Изобел не каза нищо, и той видя, че се опитваше да овладее порива си да заплаче.

— Влагаш собствените си пари, за да ми помогнеш? — поиска да се увери тя.

Той кимна.

За негова изненада, тя леко докосна ръката му с връхчето на пръста си: жест, нежен като целувка.

— Благодаря ти — каза тихо. — Това означава много за мен.

— Защо?

— Защото никой не ми е помагал с нищо, откакто Филип се разболя. Напълно сама съм. Караш ме да се чувствам, сякаш това е общ проект.

Трой кимна.

— Заедно сме в това — обеща той.

* * *

Не си направиха труда да търсят дрехите, които им трябваха. Трой каза няколко думи на главната продавачка на етажа с дизайнерски дрехи, и ги въведоха в помещение, което приличаше на натруфена дневна в частна къща.

— Чаша шампанско, мадам, сър? — предложи една асистентка по продажбите.

— Да, моля — каза Трой спокойно, и кимна на Изобел да прикрие благоговението си.

Огледалните врати се отвориха и влезе друга продавачка, като буташе висока стойка с окачени на нея тоалети.

— Ще имаме нужда също и от час при гримьор и фризьор — промърмори Трой.

— Разбира се, сър — прошепна тя в отговор. — Но първо, тоалетите.

Един след друг костюмите бяха сваляни от Стойката, изваждани от предпазните найлонови калъфи и размахвани като плащ на матадор пред погледа на Изобел.

— Пробвай розовия — посъветва я Трой. — А също и жълтия.

Изобел стреснато се дръпна от ярките цветове.

— Какво ще кажеш за сивия? — попита тя.

— Мадам ще боядисва ли косата си? — попита продавачката.

Изобел хвърли поглед към Трой.

— Ярко русо — потвърди той.

— Тогава розовият ще е чудесен — каза тя. — Жалко е да не поддържате силно излъчване. И розовото, и жълтото имат много силно излъчване.

Окачиха костюма в преградената със завеси пробна. Изобел влезе неохотно вътре и дръпнаха завесата зад нея. Някой дискретно пъхна под завесата чифт златисти сандали на висок ток и чифт розови чехли без пета, на висок ток. Изобел ги изгледа подозрително.

Съблече кремавата си ленена рокля и трепна леко при вида си в огледалото. Носеше сутиен и бикини, прани в пералнята толкова често, че бяха измачкани и посивели, а от шева стърчеше разнищен ластик. Ханшът й беше заоблен, бедрата — малко увиснали, коремът й беше закръглен. Под безкомпромисните светлини на пробната нямаше начин да прикрие факта, че е жена на средна възраст, която не се беше грижила за себе си.

Сви рамене и нахлузи розовото сако. Ставаше й идеално. За миг горната половина на тялото й вече изглеждаше оформена, конструирана, някак подредена. Полата се плъзна по бедрата й и тя закопча ципа на талията без затруднение. Изглеждаше стряскащо впита, но беше скроена добре, така че не я притесняваше. Подгъвът на полата стигаше точно до коляното й. През последните десет години Изобел бе носила само поли с дължина поне до средата на прасеца. Обу розовите обувки с висок ток. Изведнъж краката й сякаш станаха по-дълги. Розовото на сакото придаваше ведрост и цвят на лицето й. Отметна коса назад и се опита да си представи как би изглеждала, ако беше руса.

— Излез — примоли се Трой. — Дай да видим.

Тя предпазливо отдръпна завесата на една страна; пристъпи навън с притеснено изражение. Трой, с чаша шампанско в ръка, я огледа с внезапно, ласкаещо внимание.

— Мили Боже, Изобел — продума той. — Убийствена си.

Тя поруменя и залитна леко на високите токчета.

— Толкова не прилича на онова, което обикновено…

— Много е лесно да се оставим на рутината… — отбеляза мило продавачката. — Много трудно — да се придържаш към модата. Трудно е, освен това, ако мадам живее в провинцията…

Младшата асистентка пристъпи напред с голям поднос с обици и с колиета в тон с тях. Внимателно побутнаха Изобел към огледалото и асистентката загреба в длани гъстата светлокестенява коса и я прикрепи на главата на Изобел с две ловки движения.

— Просто да получите представа — прошепна тя.

Ушите на Изобел не бяха пробити, но продавачките нахлузиха на главата й плексигласова лента и окачиха обиците на нивото на ушите й. Избраха масивни късчета стъкло, които приличаха на диаманти, и големи, ярки цветя от емайл. Сложиха на шията й колиета в тон с тях.

— Мадам има такава дълга шия, че би могла да носи почти всичко — каза продавачката, сякаш искрено възхитена от откритието. — Изненадана съм, че не сте си пробили ушите.

— Просто не е в стила ми — каза Изобел немощно.

— Срамота е да не се възползвате докрай от тази прекрасна шия отбеляза продавачката.

Изобел откри, че отпуска рамене и повдига брадичка към собственото си отражение. Никога преди не беше мислила за дължината на шията си, но с прибрана и вдигната коса и с този розов цвят, който пръскаше сияние на роза по кожата й, тя наистина си помисли, че е благословена с твърде специална отличителна черта, която би трябвало да излага на показ по-често.

— Искам да те видя и в жълтия — каза Трой. — И може би една коктейлна рокля? Нещо за партита?

Изобел изчезна обратно зад завесата, за да пробва жълтия костюм. Сложи искрящо златист шал на врата и се подмлади с цели години. Златистите сандали бяха изненадващо удобни. Докато се преобличаше, внесоха висока стойка с коктейлни рокли и Изобел набързо премери няколко — синьо ламе, розов тюл, черно кадифе и среднощно синьо: накрая се спря на една бляскава „Лакроа“ и скромна тъмносиня рокля на „Диор“, която щеше да носи със сребристо сако.

— За допълнително излъчване — посъветва я продавачката.

— И чорапи, бельо и обувки — нареди Трой. Той беше на третата си чаша шампанско и му бяха донесли сандвичи, за да хапне, докато чакаше. — Просто няколко хубави неща. По две от всичко.

— Проба за бельото? — прошепна продавачката.

— О, да — каза Трой.

Почакаха само няколко мига, а после в стаята влезе една жена, като буташе поставка на колелца с най-изящното бельо, което Изобел беше виждала някога. Всичко беше бродирано, или дантелено, или копринено, с блясъка на високо еластичен сатен. Имаше бодита и дълги камизоли, и сутиени, и бюстиета, френски кюлоти, и прашки, и бикини.

— Никога не съм виждала… — ахна Изобел.

Трой огледа количката с известно благоговение.

— Каквото ще приляга най-добре на мадам — каза той, съвземайки се бързо.

Изобел изчезна зад завесата заедно с продавачката. Свенливо свали сутиена си, давайки си смутено сметка за разтегления ластик и посивялата старост, която се излъчваше от бельото. Продавачката избягна всякакъв коментар и само прошепна:

— Наведете се напред, ако обичате, мадам.

Изчервявайки се нещастно, Изобел се наведе и продавачката й нахлузи презрамките, закопча в миг гладката, хладна ивица коприна, а после със сръчни пръсти я затегна и подпъхна гърдите на Изобел тук и там, докато сутиенът не й пасна като две съвършени длани, които я обгръщаха любящо и я държаха здраво.

— О — промълви Изобел. — Толкова удобно!

— И толкова разкрасяващо — изтъкна продавачката.

Изобел се погледна в огледалото. Гърдите й бяха с цели сантиметри по-високо от обичайното си положение, бельото правеше талията й, цялото й тяло, да изглежда по-издължено, по-слабо. В профил талията й изглеждаше прибрана, ханшът й — по-гладък. Продавачката се усмихна.

— Променя нещата толкова много — каза тя с простичка гордост. — Сега облечете отново сакото.

Стоеше й малко по-добре от преди, изглеждаше дори още по-добре. Изобел отдръпна завесата и излезе при Трой.

— О, да — каза той, когато я видя. — Изненадващо. Наистина има разлика. Ще вземем по половин дузина от всичко — каза на продавачката.

Тя се усмихна.

— Ще поръчам да ги опаковат.

Продавачката отвори вратата на асистентката от отдела за бельо и отбеляза:

— Гримьорката е готова.

— О, да влезе — каза Трой бодро.

Отведоха Изобел до огледалото и я увиха в бледорозова хавлия. Гримьорката почисти лицето й с благоуханен зърнест крем, а после избърса всичко с ароматизирана вода.

— Лосионът ви — прошепна тя почтително. — А сега овлажнителят. Всеки ден почиствате лицето си и си слагате лосион и овлажняващ крем, нали, мадам?

— Понякога — каза Изобел със стиснати устни. — Зависи.

Не искаше да признае, че режимът й за разкрасяване се състоеше в това да измие лицето си със сапун и вода, да се намаже с малко крем за лице и после да си сложи червило.

Гримьорката подготви лицето на Изобел, сякаш определяше размерите на платно за рисуване, а после приготви инструментите си: първо подреди различните четки, които щяха да са необходими, а после разтвори палитрата с цветовете.

— Към естествено излъчване ли се стремим? — попита тя.

— Да — отвърна Изобел.

— Не — каза Трой.

— Силно присъствие — обясни продавачката. — Мадам има нужда от впечатляващо излъчване.

— Разбира се — каза момичето. — За специално събитие ли?

Трой я изгледа намръщено.

— Строго поверително — заяви той.

— О, разбира се — отвърна тя и размаза прасковен фон дьо тен по скулите на Изобел.

Изобел затвори очи под милувката на двете органични гъби и се предаде на усещането, че я галят по цялото лице е едва доловими, леки като перце докосвания. Имаше чувството, че я целуват, много леко и нежно, и тя установи, че потъва в блян за Дарклинг Манър, където героят с трапчинката на брадичката положи горката Чарити върху олтара и смъкна ципа на панталона си, за да разкрие… Наистина съжали, когато процесът спря и гримьорката каза:

— Готово, мадам. Как ви се струва?

Изобел отвори очи и се взря в непознатата в огледалото.

Очите й бяха по-широко отворени и по-големи, в наситено, мистериозно сиво, докато преди бяха изглеждали просто бледи. Лицето й беше по-слабо, скулите й — подчертани, придавайки й средноевропейски, бляскав вид в противовес на предишния невзрачен вид на повяхваща английска роза. Миглите й бяха тъмни и гъсти, веждите — стилно оформени и извити. Устните й бяха безкомпромисно червени, с цвета на череша, извити във ведра усмивка върху красиво лице. Приличаше на стилизирано, ретуширано изображение на самата себе си.

— Аз съм… аз съм…

Трой се надигна от софата, дойде и застана зад нея, с ръце, благоговейно положени върху увитите й в хавлия рамене, гледайки я в огледалото, така че срещна погледа на отразените, а не на истинските й очи.

— Прекрасна си — каза той тихо. — Сега не просто правим пари, а създаваме личност. Зелда Виър ще бъде прекрасна.

— Фризьор? — запита продавачката. — Специалист по цветове и стилист?

— Не! — възкликна Изобел с внезапна решителност. Обърна се към Трой: — Мога да отмия това във влака на път към къщи — прошепна тя. — И мога да скрия дрехите. Но не мога да се прибера вкъщи руса. Би било направо ужасно.

Той се присви стреснато, осъзнал смисъла на думите й:

— Нима смяташ да запазиш това в тайна от Филип?

Изобел се озърна. Продавачката се оттегли на дискретно разстояние, а гримьорката беше заета да си прибира четките.

— Налага се — каза тя. — Ако узнае, че изобщо пиша такава книга, ще бъде съкрушен. Ако узнае, че го правя заради него, ще се почувства напълно посрамен, ще бъде непоносимо за него. Той мрази такива книги, мрази и такива автори. Всичко трябва да бъде запазено в пълна тайна. За целия свят, а също и за него. Ще бъде напълно смазан, ако узнае. Той…

— Той какво? — настоя Трой.

— Той мисли, че книгите ми още се продават добре. Не съм му казала, че от години сме в затруднено положение. Не мога да му го кажа сега. И не мога да му кажа за новата книга.

Трой засвирука беззвучен арпеж.

— Мислел е, че се справяш добре? Не е знаел?

От спокойната, красива маска го гледаха отчаяните очи на Изобел.

— Да — каза тя. — За него наистина е много лошо да се тревожи. Не можех да поема риска да го тревожа. Когато най-напред се разболя, той ми предаде грижата за всичко. Просто вложих всичките ни спестявания и му казах, че всичко е наред. Не знаех какво друго да направя.

— Значи всичко зависи от това? — попита Трой.

Изобел кимна.

— Но не мога трайно да променя външността си — предупреди го тя. — Така че не мога да ходя руса.

— Е, мен това ме устройва — каза Трой, усещайки как залозите в това рисковано начинание растат с всяка минута. — Аз не възразявам, ако смяташ, че може да ти се размине. Банковата сметка така или иначе ще бъде тайна, така че за мен няма значение. Стига ти да мислиш, че можеш да удържиш положението вкъщи.

— Но не мога да позволя да ми боядисат косата.

— Не — каза той. — Какво ще кажеш за перука? — Обърна се към продавачката и заяви: — Перуки. Руси перуки.

— Разбира се, ако мадам не желае да променя собствения си стил, това е идеално решение — каза спокойно главната продавачка. Кимна на заместницата си и жената излезе тихо от стаята. — Може би само едно леко подстригване, просто за да подчертаем профила, ще е добра идея?

— Ще се подстрижа — каза Изобел. — Но няма да я боядисвам.

Управителката кимна и се дръпна встрани, когато вкараха стойката с перуките, зад която вървеше помощничката за пробите.

— Още една чаша шампанско, сър? — попита тя Трой, който отново се настани на софата, когато фризьорката пристигна и започна да придава на косата на Изобел по-спретната форма.

— Да, моля — каза той.

Изобел седна срещу огледалото, готова да й направят проба за перуката. Първо натикаха собствената й коса в малка шапчица в телесен цвят на темето, стегната и неудобна като гумените плувни шапки, които носеше едно време в училище, а после поставиха отгоре огромната, буйна като грива коса. Изобел се почувства толкова изтощена от усилията при слагането й, че беше намръщена, когато погледна в огледалото, да види ефекта.

Видя капризна красавица, разглезена, лъскава, златна жена, която можеше да е на всякаква възраст от средата на двайсетте до четирийсет години. Светлият цвят на косата подчертаваше съвършения тен на кожата й, караше очите й да изглеждат по-тъмни, а ресниците й — драматично гъсти и черни. Заради буйната, бухнала прическа лицето й изглеждаше слабо и елегантно. Изглеждаше като всички жени, които надзъртат от страниците на книжарските списания, жените, които се преструват, че не забелязват фотографите, жените, които се смеят, сякаш споделят някоя шега, и никога не присвиват очи при проблясването на камерите, които присъстват на всички светски партита, на церемониите по връчване на награди, които карат ски през зимата и плават с яхта през лятото, които познават Ню Йорк и ходят на парижките модни ревюта, които се обръщат една към друга със „скъпа“ и се целуват, без устните им да докосват бузите. Това са жените, които някога са се омъжили за богати мъже и все още успяват да ги задържат. Това са жените, които организират благотворителни балове, пускат на пазара своя модна линия парфюми, притежават състезателни коне, слагат имената си под превърнали се в бестселър автобиографии, в които писатели-фантоми описват въображаеми събития.

— Бинго — обади се Трой от софата. — Пепеляшка.

— Много силно присъствие — каза одобрително продавачката. — Възхитително.

Трой се изправи.

— Ще вземем всичко — каза той. — Ще вземем всичко сега.

— Всъщност, добре е мадам да вземе две перуки — посъветва ги фризьорката. — Когато едната се пере и фризира, може да използва другата.

— О, предполагам — каза Трой.

— И, разбира се, можем да доставим покупките — предложи продавачката.

Той поклати глава.

— Колата ни е отвън — обърна се към Изобел. — Искаш ли да останеш така? Бихме могли да поканим Фреди да се отбие тук на чай. Да видим как ще реагира?

Богатата жена в огледалото се усмихна със съвършена увереност:

— Защо не? — попита тя отражението си.

* * *

Фреди, който наливаше чай за тримата на терасата, беше възхитен от възможността да се запознае със Зелда Виър.

— Зелда е от моите автори — представи я Трой. — Нов автор, и много вълнуваща нова книга, която предстои да бъде завършена.

— До края на годината — обеща Изобел.

— Когато и да е — каза Трой. — Фреди е интериорен дизайнер и светски мъж.

Фреди се ухили.

— С мляко ли пиете чая? Наистина ли? Как е възможно? — Когато Изобел прие мляко и захар, той изглеждаше зашеметен. — Имам такава непоносимост към лактоза, просто невероятно.

— Зелда проявява професионален интерес към боди пиърсинг — каза Трой тихо и хвърли дискретен поглед към близките маси. — Опитвах се да й опиша как изглежда пиърсинг на гениталиите в стил „Принц Албърт“.

Ведрият поглед на Фреди срещна този на Изобел:

— Наистина трябва да видите такъв — каза той.

— Надявах се, че бих могла — отвърна тя, а после осъзна, че гласът й, примесената й с колебание вежливост, някак не хармонираше с яркорозовия костюм и меднорусата коса. Тръсна глава и пробва отново. — Обещах си да погледна вашия.

Фреди нададе лек, писклив смях:

— Тук ли? — попита той.

Новата, медноруса Изобел не трепна.

— Ако искате.

— Хайде, хайде, деца — прекъсна ги Трой. — Ще се върнем в апартамента ми за играта на „чичо доктор“.

— Но защо се интересувате? — попита Фреди, докато наливаше гореща вода в чайника.

— За романа ми — каза Изобел. — Героят ми е смугъл, мрачен сатанист и исках да му измисля някаква… някаква интересна странност или дрънкулка.

Фреди изглеждаше леко обиден:

— Пиърсингът в стил „Принц Албърт“ не е дрънкулка — заяви той. — А изтъкване на позиция.

— По отношение на какво?

Той се поколеба за момент, а после реши да заговори:

— От една страна, можеш да бъдеш човекът, какъвто си бил роден да бъдеш: добре възпитан, с добри родители, хубава работа, приличен доход, възпитани деца, уютен дом — нали така?

Изобел кимна и почувства как тежестта на косата подчерта допълнително кимването й.

— От друга страна можеш да преосмислиш себе си. Достигаш възраст, на която си направил всичко, което се е очаквало от теб. Получил си образованието, благодарение на което си се сдобил с работата, която ще ти гарантира пенсия, а после се оглеждаш и си казваш — е, нима живях живота си и работя цял живот, само за да мога да получавам пенсия, когато остарея? Това се случи с мен. Бях счетоводител, посветих години на това да си взема изпитите, да стана партньор във фирмата, където работя, да работя за клиентите си, и внезапно се събудих една сутрин и си помислих, че съм толкова дяволски отегчен от всичко, че едва мога да стана от леглото. Това е животът ми, и той ме отегчава до сълзи.

Изобел чакаше. Изпитваше странното чувство, че чува нещо невероятно важно, че този мъж, когото отначало беше сметнала до голяма степен за глупак, й казва нещо, което трябваше да чуе.

— Е, освободих се — каза Фреди тихо. — Проговорих открито. Казах на майка си и баща си, че съм гей. Напуснах работа, изкарах курсове за интериорен дизайнер, и си сложих бижу на пениса.

Изобел примигна и почувства как спиралата тежи по ресниците й като сълзи.

— Това е моят начин да кажа, че не съм длъжен да седя в клетка. Не съм длъжен да бъда това, което хората мислят за мен. Дори не съм длъжен да се придържам към първоначалния си избор на идентичност. Мога да се освободя.

Изобел кимна.

— Наистина разбирам какво имате предвид — каза тя. — Макар това да не важи за всички. Някои хора трябва да останат в поставените граници. Някои хора правят избор, който навярно не е най-лесният, но е правилната постъпка. Някои хора имат по-силно желание да постъпят правилно, отколкото да направят каквото и да било друго. Някои хора виждат правилата и остават в техните рамки. Някои хора са принудени да го правят.

Фреди поклати глава:

— Никой не е длъжен.

Три

Когато се върнаха в апартамента му, Трой наля розово шампанско. Фреди повдигна вежда към него и каза:

— Имам у себе си малко кокаин, ако желаете?

Трой хвърли поглед към Изобел, която се преструваше, че разглежда едно старинно огледало над полицата на камината, но всъщност се възхищаваше зачудено на блясъка на косата си и сиянието на кожата си.

— Би ли ни извинила само за момент — каза й той.

Фреди изглеждаше изненадан:

— Зелда не би ли искала…?

— Не — заяви кратко Трой. — Алергична е.

Фреди беше зашеметен:

— Алергична към кокаин? Колко ужасно! Горкичката! Как изобщо се справяте? Аз просто бих умрял…

— Моля? — попита Изобел, внезапно осъзнавайки какво казваше той. Трой поклати предупредително глава към Фреди, но беше твърде късно.

— Кокаин ли вземате? — настоя Изобел, дълбоко шокирана.

— Той не, аз да — каза Фреди, лъжейки отчаяно. — Вечно се опитвам да убедя Трой да опита, но той отказва.

— Така си и мислех — каза Изобел твърдо. — Ужасно е пристрастяващо, нали? И вредно?

Трой погледна Изобел многозначително.

— Изненадваш ме — каза внимателно. — Винаги съм те смятал за много опитна и светска жена. Всички ми казват, че Зелда Виър е наистина светска жена.

Изобел се поколеба за миг, а после изтри възмутеното изражение от лицето си.

— О, разбира се — каза тя, съвземайки се. — Просто съм виждала толкова много хора да имат толкова много проблеми с него.

Трой кимна:

— Нека си останем само на шампанско, става ли?

— Разбира се — каза сговорчиво Фреди.

Трой наля на всички по още една чаша, и двамата мъже започнаха да си разказват анекдоти, за да забавляват Изобел. Изобел изрита розовите обувки с висок ток, подви под себе си дългите си крака, и се почувства млада, безгрижна и дръзка. Смееха се заедно, докато течността в бутилката намаляваше все повече и повече.

— И така — каза Трой, когато в разговора настъпи пауза. — Да видим семейните бижута, Фреди.

Изобел последва двамата мъже в стаята за гости. Трой затвори вратата след себе си и внезапно настъпи един миг на съблазнителна, потайна интимност. Изобел, замаяна от шампанското и възбудена от собствената си нова красота, от компанията на красиви мъже, от необичайните обстоятелства, се облегна на вратата и попи в съзнанието си факта, че се намираше в спалня, доста пияна и съвсем сама с двама привлекателни млади мъже.

— Доста се стеснявам — каза Фреди.

— Хайде, давай, покажи — насърчи го Изобел. — Наистина трябва да знам.

Фреди отвори ципа на панталоните си, остави ги да се смъкнат до коленете му, а после смъкна черните си копринени боксерки надолу, за да й покаже своя леко надигащ се пенис.

— Извинете ни — каза той с очарователен тон. — Заради цялото това внимание е.

Тя го гледаше омаяна. Това бе едва вторият пенис, който виждаше през живота си. Филип беше първият и единственият, с когото беше правила любов, и не го беше виждала гол и възбуден от повече от три години.

— Бога ми, прекрасно е — промълви тя.

Той беше украсил препуциума с деликатни, миниатюрни сребърни дискове, а най-отпред се мъдреше изящна сребърна пантофка. Впечатлени, тримата се взираха безмълвно в гледката.

— Ще бъде ли от някаква полза? — попита Фреди.

Въпросът дойде в повече на Трой. Той избухна в буен, груб смях:

— Бих казал, че ще бъде от огромна полза!

Изобел се поколеба, опитвайки се да остане сериозна, а после, увлечена от вълната на смеха, се разсмя буйно и весело, а в очите й избиха сълзи и размазаха спиралата й.

* * *

Трой изтика Фреди от къщата в десет, а после се обърна към Изобел и каза:

— Хайде, Пепеляшке. Трябва да те преоблечем обратно в дрипите, за да си хванеш влака.

Бяха като актьори в пиеса, погълнати от работата, която трябваше да свършат. Той й помогна да свали розовото сако и го сложи на закачалката, пъхна дървени калъпи в обувките с висок ток. Гардеробът в свободната му спалня сега беше посветен на увитите в калъфи дрехи на Зелда Виър. Имаше две стойки за перуките. Скъпите козметични продукти на Зелда бяха в чекмеджето на тоалетката. Изобел остави Трой да покрие сакото и полата с найлоновите калъфи, докато тя нахлузи ленената си рокля. Осъзна за пръв път, че тя не й беше точно по мярка. Леко отесняваше на отворите за ръцете, отстрани можеше да се види старият й сутиен, който не й стоеше добре, талията беше прекалено дълга, дължината на полата до средата на прасеца в съчетание с равните обувки караше краката й да изглеждат къси и дебели.

— Бих могла да взема вкъщи един от костюмите — каза тя с печален копнеж.

— Нито един — заяви Трой. — Ако дори за миг препокриеш двете си самоличност, някой ще те види и ще направи връзката. Трябва да бъдеш като шпионин. Трябва да си напълно убедителна. Зелда те чака тук — в чекмеджетата и в гардероба. Изобел хваща влака за вкъщи тази вечер, и по-добре да имаш някаква представа къде е била цяла вечер, ако се надяваш да поддържаш тази измама.

— Той вече знае, че ще закъснея — каза Изобел неохотно. — Позвъних му от „Хародс“ да му кажа, че ще вечерям с издателите си. Не ме чака да се прибера.

— Само си изпипай докрай историята — подтикна я Трой, като наметна сакото на раменете й и отвори предната врата. — Къде сте вечеряли? Какво сте яли? Такива неща. Ако искаме тази измама да проработи, тя трябва да е напълно, изцяло убедителна.

Тя се поколеба на прага: изпитваше неохота да го остави.

— Благодаря ти за днес — каза. — Никога преди не сме прекарвали заедно толкова много време, а ти си мой агент от — колко? — шест години.

Със странен, изтънчен жест, той пое ръката й и я целуна.

— Удоволствието беше мое — каза. — Страхотно пазаруване направихме. И страшно ми хареса да седя на софата като някой султан и да те гледам как представяш разни неща.

Мисълта, че той се е наслаждавал, я смути:

— Харесваше ти да ме гледаш?

С лекия си жест той сякаш се опита да се извини:

— Разбира се. Ти се преобразяваше от един тип жена в друг. Човек би трябвало да има сърце от камък, за да не бъде запленен.

Лицето й се стопли при мисълта, че е пленителна.

— О, Трой! Винаги съм мислила, че ти… — поколеба се, за да подбере внимателно думите си. — Винаги съм мислила, че не се интересуваш много от жени.

Той се засмя и отвърна:

— Интересувам се от хората. Обичам Фреди, защото е дързък, готов да поема рискове и вълнуващ. И харесвам теб, защото си решителна и смела, и сега внезапно реши да поемеш по нов път, който би могъл да те отведе къде ли не — и аз намирам това за вълнуващо.

— Но предпочитанията ти? — попита тя предпазливо.

Той пристъпи напред и махна на едно такси. Колата наближи и спря, и Трой й отвори вратата.

— Това е без значение. Не забравяй да си измислиш алиби на път за вкъщи.

* * *

— Снощи закъсня — каза Филип на закуска. — Не те чух да се прибираш.

— Знам — каза Изобел. — Продължи до безкрайност.

— Трябваше да им кажеш, че имаш да хващаш влак — каза той неодобрително. — Сигурно си хванала последния влак за вкъщи.

— Не исках да вдигам шум за нищо.

— Би трябвало да вдигаш шум — поправи я той. — Те може да са издателите, но ти си авторът. От кого си изкарват прехраната, ето това искам да знам?

— Те се грижат за мен много добре — каза тя. Сложи препечената филийка пред него и му наля чай. Зачуди се на готовността, с която лъжите се сипеха от устата й.

— Седях до Джеймс Уеър — каза тя на Филип. — От „Сънди Таймс“.

— Разказа ли му какво казах за последната рецензия на книгата ти? — попита Филип.

— Не — каза тя. — Говорихме за Спендър.

— Той пък много знае за него — каза Филип сърдито, и отвори вестника. — Трябваше да му разкажеш какво казах. Ако бях там, щях да се постарая да разбере, че е схванал всичко напълно погрешно.

Тя се поколеба.

— Какво ще правиш днес?

Той надникна иззад вестника:

— Нищо — каза. — Упражненията ми, кръстословицата, обяд, разходка, чай. Ти какво ще правиш днес? Ще пишеш?

Изобел погледна с лека неприязън тъмносинята си пола с дължина до средата на прасеца.

— Мислех си, че може да отида до Тънбридж и да се огледам за дрехи. Толкова съм отегчена от всичко, което нося.

— Защо да си правиш труда? — попита той. — Ти почти никъде не ходиш. За какво ти е елегантна рокля?

— Не знам — каза тя унило. — Просто вчера в Лондон си помислих, че правата кремава рокля е ужасно… обикновена.

Той й се усмихна с чаровната си усмивка.

— Ние сме обикновени хора — каза. — Това е силата ни. Нямаме нужда от повърхностен блясък. Имаме истинска същност.

— Предполагам, че човек би могъл да има и двете — каза тя. — Блясък на повърхността, и истинска същност отдолу. Не е задължително да бъдем изцяло солидни и сдържани, и вечно да носим обувки без ток.

Филип изглеждаше озадачен от несъгласието й.

— Разбира се, че не може да имаш и двете — каза той. — Или си обикновен и банален човек, или си задълбочен. Или държиш на важните неща, или постоянно тичаш след модата. Ние знаем кои сме. Няма значение как изглеждаме външно.

— Да — каза тя неохотно. — Да, предполагам.

— Следователно няма смисъл да пилееш времето си и парите ни в пазаруване.

— Не — отстъпи Изобел. — По-добре да се залавям за работа.

* * *

Тя затвори вратата на кабинета зад гърба си и издърпа стола си. Включи компютъра и загледа как екранът оживява. Помисли си, че върши тези действия като работник на конвейер във фабрика, всяка сутрин по това време през последните шест години. Стори й се много странно, че тази сутрин беше може би първата, в която бе изпитала негодувание срещу това.

Причината бе в разговора на закуска. Увереността на Филип в нейната сериозност, в моралните й ценности би трябвало да я радва. Фактът, че съпругът й има добро мнение за нея, би трябвало да достави удоволствие на всяка жена. Но заради тази негова висока оценка явно никога не й се полагаха нови дрехи. Понеже се възхищаваше на интелекта й и сериозността й, той никога не я глезеше. Не я насърчаваше да се интересува от мода, или да променя външността си по какъвто и да е начин. Изобел бе носила равни обувки, пола с дължина до средата на прасеца и прибрана назад коса при първата им среща, когато беше ерудирана и начетена аспирантка, и нищо не се беше променило. Изобел си помисли, че е на петдесет и две, а до вчера не знаеше, че има красива шия. Може би петдесет и две бе твърде късна възраст за откриването на такова преимущество. Кой щеше да й се възхищава, с изключение на добре обучени продавачки, продаващи обици? Кой щеше да забележи дали си е пробила ушите? Кой щеше да прокара пръст от меката част на ухото до ключицата й? Щеше ли някой да вдигне косата й, да я целуне по тила и леко да докосне кожата със зъби?

Изобел кликна върху файла, озаглавен „Писма до банката“ и прогони от ума си видението с мъжа, който я милва по врата. Беше се посветила на Филип и бе дала обещание пред себе си никога да не поглежда назад, никога да не се пита какъв можеше да е бракът им, ако той не беше болен. Вярваше, че трябва да е благодарна дори само за това, че той бе оцелял. Това беше най-важното. Пазаруването и съществуването на мъж, който харесва жени с дълга шия, и суетата бяха крайно маловажни. Отвори първата глава и започна да я форматира и разпечатва.

Изобел занесе първите десет глави от романа си в селската поща и сложи пакета на везните. Тежеше колкото завършен ръкопис на някоя от обичайните й книги. Плати да го изпратят с препоръчана поща до офиса на Трой, а после се отдръпна от гишето. Обикновено Изобел не ядеше нищо сладко. Като дете то й беше забранено, с изключение на едно шоколадово яйце по Великден, и така и не бе придобила вкус към сладките неща. Но чувстваше, че изпращането на първата част от романа на Зелда Виър заслужаваше някаква награда. И беше сигурна, че Зелда Виър ядеше шоколад.

Погледна щанда със сладкишите. Имаше малко неща, които помнеше от детството си. После видя голяма кутия бразилски орехи в шоколад. Усмихна се. Разбира се, че Зелда Виър щеше да яде бразилски орехи, обвити в шоколад, вероятно докато пиеше ментов ликьор.

— Ще ги взема — каза тя и посочи.

— За подарък ли? — попита жената, като посегна към голямата кутия.

— Да — каза Изобел.

— Късметлийка — отбеляза жената.

— Да — съгласи се Изобел. — Страхотна късметлийка е.

Паркира встрани от пътя на връщане към къщи и изяде една дузина от тях, един след друг, със страстна наслада, изпълвайки устата си с острия вкус на шоколада, а после вкусвайки топлото орехово ядро. След като изяде толкова много, че почувства леко, виновно присвиване в стомаха, тя скри остатъка от кутията под един шал на задната седалка. Тъкмо се канеше да запали двигателя, когато си спомни предупреждението на Трой, че границата между Изобел Латимър и Зелда Виър трябва да е непробиваема. Трябваше да се държи като шпионин. Излезе неохотно от колата и се вгледа в земите, които се спускаха надолу, встрани от пътя — подобни на кръпки ниви, пресечени от полускрити пътища, ферма отляво, в ниското, собствената й къща, скрита от гънката на хълма. Замахна силно и запрати кутията високо във въздуха. Тя се издигна, описвайки широка дъга в синьото небе, а после се преобърна и от нея се посипаха бразилски орехи в шоколад като порой от невероятни богатства. Изобел плесна възторжено с ръце и загледа как скъпите шоколадови бонбони се посипват безразсъдно върху земята на Кент.

— Това беше изцяло в стила на Зелда Виър — прошепна тя на себе си, избърса шоколада от устните си, повдигна увисналия колан на тъмносинята си пола, качи се обратно в колата и подкара към къщи.

* * *

— Купи ли уиски? — попита я Филип. — Почти сме го свършили.

— Не го ли включи в списъка за госпожа М.? Утре е денят й за пазаруване.

— Не ми е приятно тя да ми купува уиски — оплака се Филип.

— Не виждам защо.

Обядваха заедно. Изобел, на която й беше малко лошо от прекаляването с бонбоните, почти не ядеше. Пред Филип имаше зелена салата и резен сирене върху препечена филийка.

— Не ми се струва редно — каза той.

Изобел повдигна вежди. Знаеше, че проявява необичайно нетърпение по отношение на Филип. Нещо от духа на Зелда Виър беше влязло в нея заедно с бразилските орехи в шоколад.

— Е, нямах намерение да слизам отново до селото — каза тя кратко. — Искам да работя днес следобед.

— Предполагам, че тогава ще трябва да отида аз — каза той. Настъпи пауза, докато я чакаше да каже, че тя ще отиде с колата, вместо да го кара той да ходи пеша. Изобел не каза нищо.

— Бих могъл да сляза пеша, а ти можеш да ме вземеш — каза той. — Това може да е следобедната ми разходка.

Изобел се поколеба само за миг, а после изпита познатия прилив на вина при мисълта, че се държи себично и неприветливо към Филип.

— Разбира се — каза тя. — Да те взема ли от кръчмата в два и трийсет?

Филип се усмихна, доволен, че е постигнал своето.

— Нека да е в три, така ще имаш време по пътя да се отбиеш в магазина за алкохол и да купиш уискито — каза. — Предпочитам да не бия път по Хай Стрийт. Ще те чакам в кръчмата.

— Добре — повтори Изобел. — В три.

* * *

— Има проблем с ръкописа — каза Трой по телефона.

Изобел почувства, че я връхлита страх.

— Какъв? — попита тя бързо.

— Не мисля, че разбираш докрай тази литература — каза той.

— Какво имаш предвид? — запита Изобел. Погледна екрана пред себе си, на който Чарити тъкмо се готвеше да се срещне с бизнесдамата, която беше напуснала сектата и бе основала международен козметичен бизнес. Чарити се представяше за модел, лицето на пролетната колекция. Всеки момент щеше да върже жената и да бележи лицето й завинаги. Жената никога повече нямаше да се появи пред хора. Изобел беше напълно уверена, че сцената е идеален пример за жанра.

— Става дума за тези точки и запетайки — каза Трой: в гласа му най-после пролича веселостта.

— Какво?

— Знакът „точка и запетая“ не е на почит в популярната художествена литература. Ще изглежда странно.

— Какво използват?

— Запетайки. Не използват нищо друго, освен запетайки.

— А при обособяване на еднородни части в сложно изречение?

— Пак запетайки.

— Изреждане?

— Пак запетайки.

— Използват ли двоеточия за смислово разделяне на изречение?

— Избягват! — възкликна весело Трой. — Все пак си прекалено ерудирана, Изобел. Личи си отдалече. Трябва да преработиш онези глави, преди да мога да ги изпратя. Не трябва да имат никаква друга пунктуация, освен запетайки и точки. Нищо друго.

Изобел долови смеха в собствения си глас:

— А сюжетът?

— Идеален — каза Трой. — Съвършен във всяко отношение. Това е хит, Изобел. Или, по-скоро би трябвало да кажа, Зелда. Ударихме джакпота. Ще спечелиш много пари с тази книга, обещавам.

Тя затвори очи за момент и почувства как облекчението нахлува в нея и отпуска стегнатите й рамене и напрежението около очите й.

— Много пари — повтори тихо. Представи си плувния басейн, който щяха да построят в обора, така че Филип да може да упражнява мускулите си всекидневно. Гимнастическия салон щяха да направят до него. А тя щеше да си купи малко дрехи — не в стила на Зелда Виър, разбира се, но елегантни дрехи с хубава кройка. И можеше да си боядиса няколко кичура от косата, просто за да й придаде малко повече… „присъствие“ — прошепна тя. Щеше да си пробие ушите и да носи обици, които да подчертават дългата й шия. А Филип, заякнал от плуването, може би щеше отново да започне да се възхищава на външността й.

— Сложи навсякъде само запетайки или точки. И направи текста малко по-груб — нареди Трой. — Образите ти все още са прекалено изпипани: мисли клиширано, скъпа, избягвай оригинални метафори. Повече клишета и не толкова много дълги думи. А после ми го изпрати отново и ще го разпратя на всички издатели.

— На всички издатели ли? — запита тя. — Не само на „Пенсхърст“?

— Категорично не! — заяви той. — Ще ги накараме да се бият за този ръкопис. Всички ще искат да го купят. Ще трябва да организираме наддаване.

Филип подаде глава през вратата на кабинета.

— Не е ли време за обяд? — попита той.

Изобел трепна и наклони глава така, че да закрие гледката към екрана.

Филип видя, че тя говори по телефона.

— Кой е?

Тя покри с ръка микрофона на слушалката и прошепна:

— Трой. Само минутка.

— Не може ли да се обади пак?

Изобел кимна.

— Само още минутка.

Филип почака за миг, и когато тя не затвори телефона, изцъка леко от раздразнение, посочи ръчния си часовник и излезе от стаята, като затвори рязко вратата след себе си.

— Наддаване ли? — прошепна Изобел в слушалката.

— Безопасно ли е да говорим?

— Да, ако стане бързо.

Трой, на цели мили от нея в Лондон, снижи глас, сякаш за да опази тайната:

— Ще разпратя трите тави и резюме на всички големи лондонски издатели. Те ще го прочетат, а после ще наддават. Ще им дадем начална цена и ще приемаме оферти по телефона. Ще оставим това да продължи един ден — не по-дълго. В края на деня този, който е предложил най-висока цена, получава книгата.

— Но откъде ще знаят каква цена да предложат? Откъде ще знаят стойността на книгата?

— Това е най-хубавото от всичко! Няма да знаят. Защото никой не познава Зелда Виър, така че не могат да посочат цена въз основа на предишните й продажби. Тя е неясна величина. Трябва да рискуват. Но когато разберат, че и други участват и правят оферти, останалите също ще постъпят така. Моята работа е да вдигна шум, да ги развълнувам.

Изобел затвори отново очи и още веднъж си представи топлите води на отопления басейн и чистите бели плочки.

— А моята работа — да напиша романа.

— И да опростиш пунктуацията — посъветва я Трой. — Колко време има, докато приключиш?

Изобел погледна екрана. Това беше едва втората жертва на Чарити, тя трябваше да си отмъсти на още двама души, а после да срещне предводителя им и да се влюби в него.

— Сигурно два месеца — каза тя. — Не виждам как бих се справила по-бързо.

— Идеално — каза Трой. — Веднага ще се заема с рекламата.

Четири

Рет я държеше в здравата си хватка, мощният му член се притискаше към бедрата й в настойчиво напомняне за удоволствието им предната нощ, когато тя беше лежала, стенейки тихичко от екстаз под мощния напор на неговите тласъци.

— Заклеваш ли се, че ме обичаш повече, отколкото някога си обичал някой друг? — запита настойчиво Чарити.

— Заклевам се — продума той дрезгаво. Тя го почувства как се притиска към нея по-настоятелно. Разбра, че след миг щеше да поддаде…

— Не, да се разтопи.

… да се разтопи в ръцете му

— Не, пред…

под пламенното му желание и с решителността й щеше да е свършено.

— Обичам те повече от всяка друга — зарече се той. — Ако те загубя, животът ми няма да има вече смисъл.

Това бяха думите, които бе чакала.

— Ще бъда твоя съпруга — каза тя. — Люби ме.

— Ммм — промърмори Изобел критично. Облегна се назад за момент, а после написа нов вариант.

Това бяха думите, които беше чакала. Отдръпна се от него, бързо, преди прелъстителността на тялото му да я впримчи в капан.

— Няма да ме видиш никога повече — каза тя ледено. — Ще прекараш остатъка от живота си, копнеейки за мен, копнеейки за друга нощ като снощната, копнеейки мъчително за тялото ми, плачейки за усмивката ми. Това е голямото отмъщение, което приготвих за теб. Никога вече няма да бъдеш щастлив.

Той искаше да я сграбчи и да я придърпа към себе си, за да я обсипе с дъжд от ненаситни целувки, но закъсня. Чарити се беше изплъзнала от прегръдката му и вече я нямаше.

Последното, което Чарити чу, беше вопъл на напълно съсипан мъж.

„Край“ — написа Изобел със сдържан триумф. „Край“. Поколеба се и погледна екрана.

— Но кой от двата края?

Обърна се към рафтовете с книги и измъкна скритите комерсиални романи и прелисти до последните страници. Всички завършваха щастливо. Изобел спря за миг.

— Не мога да го направя — каза тя с внезапна решителност. — Не мога да го направя, дори и за да спазя изискванията на жанра. Това е история за жена, която си отмъщава, за жена, която взема решение какъв живот иска да води. Няма да позволя да се размекне в последния момент. Искам тя да бъде свободна, искам да зареже този мъж и да си тръгне.

Избута стола си назад от бюрото и несъзнателно разхлаби възела на косата си, прокара пръсти през гъстата й мекота, а после отново я върза.

— Не мога да й позволя просто да рухне под тялото на един мъж, след всичко, което е преживяла — прошепна Изобел. Това не е история за страстта, която изпитваш към мъж. Това е история за жена, която сама прави изборите си. За жена, която има куража да каже, че важното не е любовта; важното е независимостта.

Решително заби една фиба в поправения кок, приближи стола си до бюрото, и с едно бързо движение на компютърната мишка маркира сцената на нежно одобряване и я заличи. Тя изчезна от екрана, оставяйки проклятието на Чарити върху мъжа, когото беше обичала, и нейното изчезване от живота му.

— И съвсем правилно — каза Изобел със задоволство. — Защо да трябва една жена да остава вечно с един мъж? — Поспря за миг, наслаждавайки се на усещането за завършеност. После вдигна телефонната слушалка.

— Готово — съобщи тя на Трой. — Направих го.

— Зелда Виър — браво! — прошепна той. — А тук изникна нещо.

— Какво?

— Нали знаеш, че датата на наддаването е другия вторник?

— Разбира се — каза тя. — Исках да е завършена дотогава, за да можеш да им кажеш, че можеш да предадеш цялата книга, веднага след като бъде купена.

— Един от тях иска да се срещне с теб.

— Какво?

— Не е неблагоразумно. Става дума за инвестиране на много пари. Но все пак това ни създава известен проблем. Мислиш ли, че би могла да дойдеш и да бъдеш Зелда Виър за един ден? Да речем, в понеделник?

— Пред колко души? — Изобел говореше предпазливо, но изпитваше огромно вълнение и нетърпеливо очакване при мисълта, че ще сложи красивите дрехи на Зелда Виър и златистата й коса, и онзи прекрасен грим.

— Не знам колко души ще искат да дойдат. Ще трябва да си подготвена за половин дузина. И ще трябва да си подготвиш някакви биографични факти. Ще трябва да помислиш коя е Зелда, откъде е. Как й е хрумнала идеята за този роман. Защо не дойдеш и не останеш предната вечер, в неделя вечерта, така ще имаме известно време, за да измислим как да действаме?

Изобел мислеше бързо. Госпожа М. обикновено идваше да преспи тук, ако Изобел отсъстваше заради литературни конференции или фестивали. В повечето случаи донасяше видеокасета и двамата с Филип сядаха вечер и гледаха нещо банално. Дни наред след това той се оплакваше, че нейната компания му съсипвала мозъка; но насладата му от леките трилъри, които тя избираше, беше неоспорима.

— Ако мога, ще остана — каза Изобел. — Ще трябва да уредя нещата тук.

— Мисля, че трябва да отделим известно време за това — каза Трой. Тонът му беше необичайно напрегнат. — Не очаквах това. Мислех, че просто ще грабнат книгата. Не мислех, че ще искат да се срещнат с теб преди наддаването.

— Всичко е наред — Изобел долови, че гласът й звучи спокойно и уверено. Осъзна, че с нетърпение очаква да бъде Зелда Виър. Искаше да носи онзи прекрасен костюм, да бъде руса, красива жена. Искаше да види дългите си крака в златистите сандали с много каишки и да усети милувката на скъпото бельо по кожата си. Искаше дори твърдия допир на сутиена с банели, притискащи гръдния й кош. Искаше да бъде онази друга жена, далече от еднообразието и отговорностите на обичайния си живот.

— Ще бъда там — обеща тя. — Можем да се справим.

* * *

— Става дума за лекция — каза тя на Филип. — рано през деня в колежа „Голдсмит“, после ще има и дискусия за романа. Разбрах, че някой се отказал в последната минута— и поканиха за го заместя.

— Трябваше най-напред да се сетят за теб — каза Филип. Не бива да позволяваш на хората да те третират като резервен вариант. Не бива да си онази, към която се обръщат в краен случай, Изобел, би трябвало да бъдеш първият им избор.

— Е, сега са избрали мен. Единственият проблем е, че бих искала да нощувам там в неделя, за да не се налага да бързам в понеделник сутринта. Мразя този сутрешен влак, с който пътуват всички, които работят в Лондон.

— Да отсъстваш цяла нощ? — попита той.

— Госпожа М. би могла да дойде да преспи тук. Ще я помоля.

— Предполагам, че ще донесе някой от онези нелепи филми и ще настоява да го гледаме.

Изобел се усмихна:

— Предполагам, че така ще стане. Винаги го прави.

— Кога ще се върнеш?

— По някое време след обяд, понеделник следобед — каза Изобел. — Конференцията е целодневна. Може да остана и да изслушам другите участници, ако нямаш нищо против.

— За мен няма значение — каза той неприветливо. — В края на краищата, нямам намерение да излизам на танци. Мога да решавам кръстословицата и да си правя упражненията, независимо дали си тук или не. Какво си мислеше, че можеш да изпуснеш? Возене с мотоциклет? Каране на ски по пресечена местност?

— Не — каза Изобел тихо.

Настъпи кратко мълчание. Изобел продължи да седи така, вперила поглед в масата, и си помисли, че сприхавостта на Филип беше симптом на болестта му точно толкова, колкото и съсипаните му крака. Трябваше да приеме и двете с еднаква нежност. Задържа погледа си сведен, докато се почувства в състояние да срещне очите му и да му се усмихне с истинска привързаност.

Той не я гледаше; четеше някаква листовка в ярки цветове. Кимна, докато четеше информацията, а после я побутна към нея през масата.

— Ето, поръчах да изпратят това. Казах си, че ще ни даде някаква обща представа.

Беше лъскава брошура от компания, която предлагаше строителство на плувни басейни. На нея се виждаше съблазнителна снимка на красив закрит плувен басейн, светлини проблясваха по синята вода, на трамплина се беше изправило момиче в бански костюм от две части.

— Пише ли колко струва? — попита Изобел.

Филип се изсмя късо.

— Мисля, че ако се налага да питаш за цената, не можеш да си го позволиш. Освен това тя така или иначе варира в зависимост от обема на басейна и от това дали имаш електрическа помпа и нагревател, или газова.

Изобел почувства надигането на познатия страх.

— Виждам, че си се задълбочил в това — каза тя небрежно.

— Просто обичам да съм запознат с нещата — каза той с достойнство. — Онзи ден измерих обора. Лесно бихме могли да вместим там басейна и дори една малка сауна.

— Сауна! — възкликна тя. — Много грандиозно.

— Мисля, че ще се отрази добре на състоянието ми — каза той. — Топлината. И, разбира се, спортуването. Бих могъл да правя упражненията си във водата, това ще отнема напрежението от ставите, и ще плувам. На теб също ще ти се отрази добре. Ти никога не спортуваш. Ходиш навсякъде с колата. Аз поне се разхождам веднъж на ден, но ти само шофираш до селото. Ще напълнееш много, Изобел, ще се отпуснеш. Жените винаги затлъстяват и се отпускат. Никой от нас вече не е в първа младост.

— Знам — Изобел кимна, преглъщайки резкия отговор, че шофира до селото, за да го прибере, да му спести връщането пеша до вкъщи; че преди болестта му се беше разхождала пеша всеки ден. Сега никога не й оставаше време.

— Ето, виждаш ли.

— Е, колко струват все пак? Басейните? Приблизително?

— Ще се сдобием с един хубав басейн в някогашния обор, и заедно с преустройството на сградата и поставянето на плъзгащи се панорамни прозорци, ще ни струва по-малко от петдесет хиляди лири — каза той преценяващо. — Бихме могли да го направим много по-евтино, разбира се, но мисля, че в този случай пестенето ще ни излезе по-скъпо.

Изобел примигна.

— Ние просто не разполагаме с толкова пари, скъпи.

— Не, сега не разполагаме, знам. Но когато започнат да наддават за новата ти книга, ще се сдобием с доста солидна сума.

Изобел се присви ужасено, в миг й хрумна странната мисъл, че той знае всичко за „Ученикът на дявола“. После осъзна, че той говореше за философския роман, който „Пенсхърст Прес“ бяха откупили само за двайсет хиляди лири.

— Да — каза тя, импровизирайки бързо. — Имам големи надежди за нея.

— Трой още ли не ти е казал?

— Не още.

— Толкова е бавен този човек, всеки би си помислил, че ти прави услуга.

— Обсъжда нещата с издателите.

— По-скоро обядва на твои разноски — промърмори Филип. — Добре е да му кажеш, да му напомниш кой печели парите.

— Знам, че би трябвало — каза тя меко. — Ще говоря с него другата седмица.

— Ще видя какво разрешително за планиране ни трябва — каза Филип. — Ще се обадя в общината. Няма да навреди да вземем разрешение за планиране и да поръчаме няколко скици.

— Може би е добре да изчакаме, докато разберем колко ще спечеля…

— Това би било интересно за мен — изтъкна той.

— О, в такъв случай, разбира се, да. Нека да поръчаме да направят няколко скици — тя се поколеба. — Няма да са много скъпи, нали?

— За Бога! — избухна Филип. — Толкова си тесногръда напоследък, Изобел! Трябва да похарчим известна сума, ако искаме да свършим някаква работа по този въпрос. Ако това толкова те безпокои, тогава аз лично ще платя за скиците. Става ли? Ще осребря няколко акции, ще използвам собствените си пари. Това ще те удовлетвори ли? — отиде с тежки стъпки до задната врата и я отвори. — Отивам на разходка — каза раздразнено.

— Ще те взема от кръчмата — каза тя бързо към затварящата се врата.

— Не е нужно — каза той сърдито. — Ще се кача нагоре по хълма. Не знам колко ще се забавя.

Изобел го остави да върви. Нямаше смисъл да тича след него. Тя отиде до кухненския прозорец и загледа как отива бавно, с трогателната си куцукаща походка, до края на градината, а после — навън през портата от ковано желязо до пътеката, която се виеше стръмно нагоре по склона на Уийлд. Знаеше, че той никога нямаше да успее да стигне пеша до билото на хълма. Щеше да е твърде задъхан, а отслабените му от болестта крака не можеха да го отведат нагоре по този стръмен склон. Тя го гледаше със съжаление, толкова силно, че й приличаше на страст. Искаше да тръгне след него, искаше той да се облегне на нея, искаше да го подкрепи.

Филип щеше да се върне, когато станеше време за чай, каза си успокоително тя. След половин час щеше да се изтощи и да седне да си почине, прекалено горд, за да се прибере веднага у дома. Стига да не се простудеше, нищо нямаше да му стане, ако останеше упорито навън цял следобед, обзет от желание да я разтревожи, настояващ на независимостта си. Към четири щеше да закуцука към къщи, и да поиска чая си. Щеше да му е неприятно, ако тя хукнеше след него, щеше да се подразни, ако тя покажеше колко лесно можеше да го настигне, дори ако го бе последвала от обич. Щеше дори да му е неприятно да знае, че го е гледала как тръгва. Той не искаше съжаление, искаше и двамата да се държат така, сякаш всичко беше наред. Най-доброто, което можеше да направи за него, беше да печели парите, необходими за нещата, които той искаше, и да поддържа живота, който бяха избрали.

Изобел се върна в кабинета: Можеше да форматира и разпечата пълния текст на „Ученикът на дявола“, и да го приготви, за да го занесе в Лондон, когато тръгнеше в неделя вечерта. Почувства, че най-голямата проява на любов към Филип сега би била да продаде романа на Зелда Виър и да спечели парите, които му бяха нужни.

* * *

Трой отвори входната врата на лондонския си апартамент почти веднага, щом тя позвъни.

— Става малко напрегнато — каза той, като тръгна пред нея от малкото антре нагоре по застланите с килим стълби. Изобел го последва, носейки чантата си с вещите за през нощта.

— Казах на един от издателите, че може да се срещне с теб, и сега всички искат да дойдат. Казах, че могат да идват тук, на интервали от по един час. Половин час лек разговор, после си тръгват. Така че се постарах да определя възможно най-кратко време.

Изобел се изсмя, долавяйки нервност в смеха си.

— Е, най-лошото, което може да стане, е да не наддават за книгата, нали? Не е като да се представяме за полицаи или нещо такова. Не вършим никакво престъпление.

— Не — каза той, леко ободрен. — Помислих си, че може да се поупражняваме тази вечер, нещо като генерална репетиция.

— Разбира се.

Трой разтвори със замах вратата на стаята за гости и Изобел влезе. Вратите на гардероба бяха отворени, найлоновите калъфи бяха свалени от костюмите. Гримовете бяха подредени на тоалетната масичка: сенките за очи, очната линия и спиралата вляво, червилата вдясно, пудрите за основа и ружът — в средата. Обувките, освободени от дървените калъпи, бяха сложени една до друга в долния край на леглото.

— Подготвил си всичко?

— Просто ми се струваше редно да го направя — да подготвя гримьорната на звездата.

Импулсивно, Изобел се обърна и го целуна. Той я задържа леко за миг, и тя изпита внезапно изненадващо усещане от близостта му, от интимността на докосването му.

— Сега се измъквай от тази ужасна пола, пъхай се в прекрасните дрехи на Зелда, и започваме — каза той отривисто.

Тя се поколеба за миг, чакайки го да излезе, но той се беше обърнал настрана към гардероба, за да изхлузи костюма от закачалката. Беше толкова делови, толкова незаинтересован, та тя почувства, че няма нищо нередно в това да се съблече пред него. Все едно, както каза той, че беше актриса, че беше звезда. Той беше нейният камериер; а не любовник, който я гледа как се разсъблича.

— Ти си виновен, че полата е ужасна — каза тя решително, избутвайки ластичния колан надолу по хълбоците си. — Аз исках да занеса костюмите у дома.

— Зелда остава тук. Аз се грижа за дрехите й. Можеш да отидеш да си купиш някои нови неща, ако ти трябват. Но не прекалено бляскави. Двете трябва да останете разделени.

Изобел нахлузи розовата пола и внимателно я издърпа нагоре, затвори ципа и я намести с ръце на ханша си със странния кокетлив жест, който всички жени, носещи прилепнали поли, усвояват естествено.

— Хубаво — каза Трой. — А сакото?

— Трябва ми новият сутиен — каза Изобел. — Няма да ми стои както трябва без него.

— О, разбира се — каза той. — Най-горното чекмедже вдясно.

Изобел отвори чекмеджето. Той беше разопаковал докрай бельото и го беше сгънал педантично върху ароматизирани подложки. Имаше и нова копринена нощница.

— Какво е това? — попита Изобел.

— Не можех да си представя Зелда да спи с памучна пижама, затова й купих нещо с малко коприна.

— Благодаря ти — каза Изобел. — Доста труд си хвърлил.

— Достави ми удоволствие — каза той просто. — Харесваше ми да купувам подходящите неща, и се влюбих в грима. Всички тези шишенца — точно като малките съдинки с моделни бои, които имах като дете.

Изобел се поколеба: искаше да си свали сутиена, но се стесняваше.

— Ще донеса две чаши шампанско — каза Трой. — Да подпомогна влизането в образ. Струва ми се, че Зелда винаги пие „Рьодерер“. Поръчах да доставят няколко бутилки.

Изобел се облече бързо, докато го нямаше, и когато той се върна, тя вече седеше пред огледалото и нахлузваше малката шапчица за перуката върху косата си.

— Би било безкрайно по-лесно, ако се бях изрусила — каза тя.

Трой сложи студената чаша с шампанско на тоалетната масичка до нея.

— Категорично не. Твърде много ще си приличате, а освен това ми е приятно косата й да чака тук заедно с дрехите й. Надникнах тук снощи и тя беше като призрак, който чака да бъде пробуден.

Изобел отпи от чашата си, а после наведе глава и издърпа върху нея перуката.

— Внимателно! — изсъска Трой. — Ще я скъсаш! Хайде, дай на мен.

— Толкова е стегната! — оплака се тя.

— Дръж я отпред, докато аз я смъквам отзад.

Изобел хвана ръба толкова здраво, колкото смееше, докато Трой надигаше отзад. Кожата бавно се разтегна, а после обгърна главата й. Тя отметна косата назад от лицето си и се погледна в огледалото. На погледа й отвърна лице, принадлежащо наполовина на Изобел и наполовина — на Зелда, с уморената кожа на Изобел и очите с тъмни сенки и бледите устни, но с бляскавата грива на Зелда, в русия цвят, предпочитан от барманките.

— Бързо си сложи грим — пришпори я Трой. — Да го направя ли аз? Гледах какво правеше гримьорката.

— О, да, моля — Изобел наклони глава назад, затвори очи и се остави на удоволствието от докосването му. Той почисти кожата й със същия зърнист, благоуханен крем, после я избърса, нанесе лосион, а след това — овлажнител, а после нанесе фон дьо тена с леко, чувствено потупване, задържайки се в ъгълчетата на очите й като близване на котенце, преминавайки бързо като крило на птица по бузата й.

— Не отваряй очи — прошепна той; устните му бяха много близо до ухото й. — Искам да свърша цялата работа.

Тя остана напълно неподвижна, както й нареди, със затворени очи: чувствителната кожа на бузите й, на слепоочията й разпозна топлия полъх на пудрата, меката четка за нанасяне на ружа. Клепачите й усетиха нежната ласка от нанасянето на сенките с върха на четката, притискането при поставянето на изкуствени мигли, а после — влажното поглаждане при нанасянето на очната линия.

Докосванията с връхчето на червилото бяха като сто малки, бавни целувки. Меките й устни почувстваха подръпване — първо на едната, после на другата страна, и бавния, изкусителен жест при попиването.

После меката пудра беше положена по цялото й лице и внимателно изравнена.

— Et voila![5] — възкликна Трой с дрезгав глас. — Зелда вече е с нас.

Почти неохотно Изобел излезе от тъмнината, изпълнена с такава пасивна чувственост, и впери очи в сияещото лице на Зелда Виър.

— Прекрасна си — каза Трой. — Беше доближил лице до нейното, гледайки над рамото й в огледалото.

— Тя е прекрасна — напомни му Изобел.

— Е, сега ти си тя. Значи ти си прекрасна — каза той. — Чувствам се като магьосник. Аз те създадох. Аз те оцветих като кукла, и ето те тук, Копелия.

Двамата се взираха в продължение на дълги мигове в образа, който бяха създали.

— А сега — каза Трой, — на работа! Ще отидем в дневната.

Изобел посегна за чашата си и се изправи на крака.

— Не! Не! — възкликна Трой. — Не бързай. Освен това Зелда никога не взема сама чашата си. Някой ще ти я носи. Движи се бавно и елегантно, сякаш ти плащат на минута.

Изобел тръгна бавно към вратата.

— Повече бедра — каза Трой.

— Ще изглеждам нелепо — възрази Изобел, като спря за миг на вратата.

— Разбира се. Всички богати жени изглеждат нелепо. Но кой би посмял да им го каже? Полюшвай бедра. Представяй си Мерилин Монро.

Изобел се отправи надолу по коридора към дневната, послушно поклащайки бедра. Високите й токчета се запъваха леко в мъхнатия килим Вече не се чувстваше бляскава, чувстваше се неумела. Обърна се на прага и срещна насърчителната усмивка на Трой.

— Почти успя — каза той. — Ето, гледай мен. — Хванал уверено по една чаша във всяка ръка, той тръгна, с изнесени напред бедра; всяка стъпка беше малко танцово движение, докато той леко движеше ханша си ту на една, ту на друга страна. — Ханшът отива настрани, краката стъпват направо — каза той, сякаш оповестявайки откритие. — А пътят е тесен, краката вървят по една линия. Опитай отново.

Изобел тръгна обратно към спалнята

— Блестящо Още веднъж за късмет?

Тя извървя цялата дължина на коридора, а после се върна, движейки се като модел по моден подиум пред преценяващите му очи.

— Идеално — заключи той. — Сега влез и седни.

Изобел придобиваше увереност: премина с гъвкава стъпка през дневната, предпочете да седне на софата и да се разположи нашироко на нея, протегнала дългите си крака, облягайки се по диагонал на възглавничките. Кръстоса крака в коленете, приглаждайки розовата пола надолу. Остави едната обувка с висок ток да се изхлузи леко, показвайки свода на стъпалото й.

— Това е много секси — каза Трой с дълбоко одобрение — Знаех си, че го имаш скрито дълбоко в себе си, Изобел. Бог да е на помощ на всички ни, когато изкипи на повърхността.

Тя се изкикоти.

— Аз не кипвам.

Той се плесна с ръка през устата.

— Моя грешка. Не биваше да казвам „Изобел“. Трябваше да кажа Зелда — Зелда, изглеждаш прекрасно. Ти си жена, изпълнена с кипяща чувственост. Ето шампанското ти.

— Благодаря — изрече Изобел провлечено. Подаде ръка, но не се протегна към него. Накара го да отиде до нея и да й даде чашата.

— Хубаво — каза той. — Сега ми разкажи за ранния си живот.

— Израснах във Франция — започна Изобел, разказвайки историята, която беше измислила във влака. — Майка ми беше готвачка на семейство изселници в Южна Франция. Не искам да разкривам името им. Получих домашно образование, така че няма писмено досие за мен в никое френско училище. На осемнайсет станах секретарка във винарския бизнес на семейството. На двайсет и четири сключих краткотраен нещастен брак с французин, а когато напуснах съпруга си, работих доста неща, всичко до едно — чиновническа, временна работа. Винаги съм писала, винаги съм си водила дневник и съм писала разкази, но това е първият роман досега, който съм завършила. Написването му ми отне девет месеца. Взех идеята от една вестникарска изрезка, не си спомням точно от кой вестник, и от историите, които френските камериерки ми разказваха за странни случки в съседните вили.

— Отлично — каза Трой и наля на двамата още шампанско. — А родителите ти?

— И двамата загинаха в автомобилна катастрофа преди дванайсет години, оставяйки ме много добре осигурена. С наследството си пътувах по цял свят.

— Други роднини?

— Бях единствено дете. Книгите бяха единствените ми приятели — добави Изобел. Едно намигване на Трой й показа, че одобрява допълнението.

— А къде живееш сега?

— Пътувах. Но сега смятам да си купя апартамент в Лондон, с изглед към Темза. Много обичам пристанищата, понеже пътувам толкова много.

— Някакъв романтичен интерес?

— Смятам, че трябва да запазя в тайна личния си живот.

— Но страстните любовни сцени в книгата ти — всичките ли са плод на въображението?

— Познала съм дълбока страст. Аз съм страстна жена.

— Възраст?

— Четирийсет и шест? — рискува Изобел.

— Нека да е четирийсет и две — нареди Трой. — Интересуваш ли се от алкохол или наркотици?

Тя поклати глава.

— Ужасявам се от наркотиците, пия шампанско и минерална вода. Никога кафе, само билков чай.

— Режим за разкрасяване? Режим на писане? Стил на живот?

— Почистване, тонизиране, овлажняване — рецитира Изобел. — Пиша всеки ден с писалка в специални френски ученически тетрадки. Следобед чета на френски или на английски. Много съм дисциплинирана. Предпочитам да пътувам с влак, за да мога да работя удобно и да гледам пейзажа.

— Самотна? — попита Трой.

За момент, изненадана от въпроса, Изобел вдигна лице и срещна очите му.

— О, да — каза тя, с истинския си глас. — О, да.

Трой побърза да отклони поглед, твърдо решен да не чува нотката на истинска печал. Изобел също извърна очи. Не беше имала предвид той да узнава това. Не беше имала предвид да го узнава дори самата тя.

— Искам да кажа, въпреки всички тези пътувания в чужбина, нямаш ли приятели?

Изобел се скри отново зад маската на Зелда Виър:

— Срещам се с хора и разговарям с тях, може би дори много откровено. Но после те продължават по пътя си, а аз — по своя. Отсега нататък ще живея за писането си.

— Смяташ ли, че си добра писателка?

Зелда Виър се наведе напред:

— Онова, от което светът има нужда, са разказвачи на приказки — промълви тя. — Хората вдигат толкова шум за тези така наречени философски, идейни романи, които се четат от може би хиляда-две хиляди души. Моите истории ще достигнат до милиони хора. Хората имат нужда от приказки и магия, и надежда в скучния си всекидневен живот. По една случайност имам прекрасния талант да съм страхотна разказвачка. Може и да не прекалявам с употребата на точка и запетая, но наистина познавам живота.

— Браво! — извика Трой и изръкопляска. — Браво!

* * *

Упражниха още няколко въпроса и отговора, а после Трой заяви, че е добре да хапнат, преди да са се напили с шампанското. Не позволи на Изобел да остане с перуката или дрехите, докато се хранят.

— Ами ако накапеш полата й? — попита той. — Искам тя да носи розовия костюм утре.

Изобел отиде да съблече дрехите на Зелда Виър и изтри грима на Зелда Виър от лицето си. Влезе в кухненския бокс, облечена в омразната пола и широк пуловер, с лице, чисто и леко лъснало от крема за сваляне на грима.

— Здравей, Изобел — каза Трой насърчително. — Ето, вземи си нещо за гризане — побутна към нея чиния е маслини и ядки, и надникна под грила, където в два съда, покрити със сребристо фолио, нещо започваше да цвърчи.

— Готвиш ли? — попита Изобел изненадано.

— Поръчах да донесат отвън, само го затоплям — каза той. — Пилешки гърди в песто и червено цвекло, с див ориз. Надявам се да ти хареса.

— Звучи чудесно — отвърна Изобел, мислейки си за обичайната си вечеря у дома: прости блюда като овчарски пай или пъстърва на скара, агнешки котлети или пържоли. Филип предпочиташе проста храна и нямаше голям апетит. А след цял ден писане тя нямаше енергия за пазаруване, подготвяне на продукти и готвене.

Хранеха се, настанили се от двете страни на работния плот, кацнали върху високи кухненски столчета.

— Превърнах трапезарията в кабинет — каза Трой. — Толкова рядко се храня вкъщи, че ми се струваше глупаво да оставя цяла стая да стои празна.

— Къде се храниш? — попита Изобел.

— О, в ресторанти, с разни хора, или доста често на партита — каза той уклончиво. — Или на официални вечери, знаеш как е.

Изобел кимна, но не знаеше. Редовно я канеха на литературни партита, но тя не обичаше да ходи сама, а за състоянието на Филип бе очевидно неподходящо да стърчи прав и да разговаря. Така или иначе, той мразеше подобни светски събития. Малкото партита, на които бяха присъствали, когато кариерата на Изобел навлизаше в период на възход, преди Филип да се разболее, бяха притесняващи и за двамата. Филип гледаше на всеки друг автор като на съперник на съпругата му, а на всяко внимание, оказвано на друг автор — като на пренебрежение към съпругата му. Опитваше се да я защитава, като омаловажаваше на висок глас произведенията на всеки друг. Стесняваше се в стая, пълна с непознати, а стеснителността му приемаше формата на рязко държание, почти грубост. Същевременно се чувстваше обиден, че хората му подхвърляха по някой въпрос с какво се занимава, но въпреки това не проявяваха искрен интерес към преживяванията му, към работата му във фармацевтичната индустрия, с която се бе занимавал цял живот. Очите им се плъзгаха покрай него към Изобел, очакваха той да я представи и после да се отдръпне.

Това бе още по-дразнещо поради факта, че като начало Изобел никога нямаше да започне да пише без насърчението на Филип. В най-първите дни тя му четеше вечер и той често предлагаше някоя промяна или поправка. Замисляше се дълбоко за нещата, на които тя държеше. Притежаваше умения за критично четене, и самодисциплина, на които научи и нея. Купи й компютър и я научи как да си служи с него, помагайки й да направи прехода от старата си пишеща машина. Насърчаваше я да пише всеки ден, независимо дали тя беше в настроение за това, или не. Откритието, че сега тя е нещо като знаменитост, а той — понижен до положението на шофьор и обикновен придружител, беше почти непоносимо. Внезапното му заболяване сложи край на светския успех на Изобел и неговото изпадане на второ място, и спести на двамата предизвикателството, каквото е поддържането на гордостта на един съпруг, когато започнат внезапно да приемат съпругата му като по-интересна, по-успяла, и, още по-лошо, по-добре печелеща.

Болестта на Филип го задържаше у дома, предпазваше го от славата на Изобел. Задържаше вкъщи и нея.

— Би могла да идваш в града по-често, отколкото сега — отбеляза Трой.

— Заради влаковете е — каза Изобел непринудено. — И не обичам да оставям Филип прекалено често.

— О, да, как е той? — Трой измъкна тапата на бутилка бяло вино и наля на двамата по една чаша.

— Все така — каза Изобел. — Ако нещата утре минат добре, тогава може би ще спечеля достатъчно пари, за да направим плувен басейн. Той мисли, че това наистина би променило нещата. Има някои проучвания. Като че ли топлината и плувните упражнения могат да доведат до истинско подобрение.

— А от какво точно страда той? — попита Трой. — Съжалявам, струва ми се, че би трябвало да съм наясно, но наистина не съм. Той е болен още откакто се запознахме. Всъщност никога не ми е било удобно да попитам.

Той видя как дори само въпросът пресуши енергията й. Лицето й посивя от умора.

— Никой не знае. Това е най-тежкото. Има някакво неврологично смущение, което е доста рядко срещано. Никой не знае какво точно го причинява, би могло да е генетично, може да е вирус или дори алергия. Изразява се в това, че онази част от мозъка, която активира големите мускулни групи, ръцете, краката, един вид дава засечка. Съобщенията не достигат до целта си. Така че мускулите отслабват и атрофират. Най-голямата битка е да се запази подвижността. Плуването ще е идеално, а той прави упражнения и се разхожда всеки ден. Много е смел.

— Каква е прогнозата?

— Това е част от проблема. Никой не знае със сигурност. Някои хора просто се подобряват спонтанно — около една трета от хората стигат до подобрение. При около една трета състоянието им се влошава много, а после развитието на болестта спира. Докато тези от последната трета отпадат все повече и повече, а после умират. Сега знаем, че той не страда от най-тежката форма, няма да умре. Но през първите две години не го знаехме — тя направи лека, болезнена гримаса. — Това беше най-тежкият период, но в известен смисъл беше хубаво време. Бяхме много страстни в отношенията си, защото всеки ден беше скъпоценен. Наистина чувствахме, че живеем с време назаем. Но сега… — Изобел млъкна рязко. — Сега не знаем как ще се чувства той през следващите няколко години — тя придаде бодрост на гласа си. — Може да си остане в същото състояние. А може и да се почувства по-добре, нали разбираш. Може подобрението да настъпи утре. Няма да умре. Вероятно ще е така завинаги.

Трой я погледна съчувствено от другата страна на работния плот.

— Но това означава, че ти си само на петдесет, и омъжена за човек, който никога няма да те заведе на танци.

— Танците са най-малкият проблем — каза тя тихо.

Настъпи кратко мълчание, а после Изобел успя някак да се усмихне.

— Безсмислено е да тъгувам заради това — каза тя отривисто. — Отдавна го реших. Първоначално, когато той се разболя, бях сигурна, че ще умре. Тогава си обещах, че ако бъде пощаден, ако бъдем пощадени, ще бъда щастлива. Ще го направя щастлив. Положението е много по-добро, отколкото можеше да бъде.

— О, да — съгласи се Трой енергично, казвайки си наум, че всъщност не беше така.

* * *

В осем и трийсет сутринта Трой повика Изобел; но тя беше будна вече от час: вслушваше се в непривичния шум на лондонската улица, мъчеше се да се пребори с махмурлука, и й се искаше да се чувства свободна да отиде в кухнята и да си приготви чаша чай.

Той отвори вратата на спалнята и й поднесе чаша бледозелена течност с мирис на слама.

— Билков чай — каза. — За да получиш необходимата нагласа.

— Ужасена съм — каза Изобел.

— Ще се справиш чудесно. Беше чудесна вчера, а онова беше само упражнение.

— И няма да има никой, който ме познава отпреди? Никой от „Пенсхърст Прес“?

— „Пенсхърст“! — той махна пренебрежително с ръка. — Те нямат такива пари, към каквито се стремим тук. Те са малка и незначителна издателска къща. Сега си имаме работа с висшата лига.

Изобел кимна и се отпусна назад на възглавниците.

— Бледа си — каза той, внезапно загрижен. — Добре ли се чувстваш?

— Имам махмурлук — призна тя. Филип щеше да реагира шокирано и неодобрително.

— О, да — каза Трой. — Ще ти донеса нещо. Наистина се поувлякохме.

Той изчезна от спалнята и се върна с малка чаша с нещо пенливо.

— Заповядай. Освен това съм ти приготвил гореща вана. Веднага след като я вземеш, ще закусим, а после ще започнем да подготвяме Зелда. Трябва да е красива в десет часа. Първите редактори пристигат в десет и трийсет.

— Това не е ли ужасно рано? — попита Изобел, която през годините бе свикнала с мисълта, че е почти невъзможно да се свърже с редакторите в издателството, с което работеше, преди единайсет сутринта.

Трой се ухили.

— Гладни са. Ще довтасат.

— Говориш така, като че ли ще ме поднесеш на пикник — отбеляза Изобел.

— Зелда наистина е точно това — каза той, като проточи името й. — Зелда е пикник, и вечеря, и питие, всичко в едно. Зелда е като изискано ястие, което всички искат.

* * *

Изобел, парфюмирана, руса, съвършено гримирана и издокарана в розовия костюм с розовите обувки на висок ток, се беше разположила на софата в десет и петнайсет, а в десет и трийсет пристигнаха първите редактори. Тя не стана от мястото си, а просто вдигна ръка към тях с ленив жест. Жената се ръкува с нея, но мъжът беше толкова запленен, че целуна връхчетата на пръстите й с добре оформен маникюр, а после седна срещу нея и я загледа.

— Колко голяма част от историята се основава на истинския живот? — попита Сюзън Джарвис, старшата редакторка.

Зелда Виър се усмихна.

— Това е художествена измислица, разбира се.

— Но аз бих предположила, че сте имали някакво преживяване със сатанистка секта? — настоя Сюзън.

Жестът на Зелда издигна пред нея невидима стена.

— Основах романа върху проучванията си и собственото си интуитивно усещане — каза тя. — И върху опита си, разбира се.

— В тази страна ли? — подсказа Сюзън.

— В тази страна, и в чужбина.

— Разбира се, страхотният талант на Зелда се изразява в способността й да разкаже една страхотна история — намеси се Трой, обръщайки се към Чарлс, младшия редактор.

— Историята наистина е страхотна — съгласи се той. — Ще позволите ли, госпожице Виър, да подчертая колко страхотна история е това? И колко великолепна — ако мога да използвам тази дума — сте вие? Мисля, че можем да направим невероятни неща с вас.

— Какви неща? — попита Трой насърчително.

— О, ще се стремим към мащабна рекламна кампания във всички медии, включително телевизията. Ще се постараем да организираме голяма обиколка на автора в пет, а може би шест или седем града. Смятаме да предложим тази книга за съответните награди; откъси в подходящи списания, внушително огласяване и голям пробив в не-книжните магазини.

— Не-книжни магазини? — попита Изобел, объркана.

— Супермаркети — каза Трой кратко. — Нещо повече от книжарниците.

— Ще продавате книгата ми в супермаркетите? Като консерви с боб?

Трой й хвърли бърз, предупредителен поглед.

— Госпожице Виър, „Джъстин и Фрийман Прес“ ще се заеме да пласира тази книга там, където от нея ще се продадат най-много екземпляри. Именно това искаме всички.

— Разбира се, че ще опитаме в книжарниците — каза неубедително Чарлс. — Но голямата сила на тази книга, както я виждаме ние, е способността й да достигне до обикновените хора — той се обърна отново към Зелда Виър: — Вие наистина знаете как мисли обикновената жена. Това най-вече впечатли всички нас в „Джъстин и Фрийман“. Дадох ръкописа на секретарката си и на жена си, и мога да ви кажа, че когато тези две обикновени жени се върнаха при мен и ми казаха, че са видели себе си в тази прекрасна история, разбрах, че имаме пред себе си победител.

— Едновременно много нормално и много ексцентрично — потвърди Сюзън. — Именно това ме привлече: чудатостта на историята. И най-вече дързостта; абсолютно централна за този тип литература.

— А кой тип имате предвид? — попита Трой.

Сюзън го погледна, сякаш не можеше да има съмнение.

— Художествени текстове по действителни случаи — каза тя категорично. — Това е роман за едно оцеляване. Не бихме могли да му осигурим успех по никакъв друг начин. Това е историята на самата Зелда, променена, за да се превърне в художествен разказ, и разказана в трето лице — макар че в това отношение може да се наложат редакторски поправки, но това е действителната история на ужасяващо малтретирана жена, която оцелява и си отмъщава.

Изобел почувства как ръката й стисва по-силно столчето на чашата с шампанско.

— Но ако това беше реално, ако беше вярно, тогава срещу Чарити би трябвало да бъдат повдигнати десетки обвинения в престъпления — тя замълча, осъзнавайки, че раздразненият й изблик съвсем не приличаше на бавния, провлечен говор на Зелда Виър.

— Съжалявам. Това, което исках да кажа, беше, че — това не може да се предлага като истинска история. Не е възможно. Нали? Защото Чарити отвлича две деца и опожарява до основи цяла къща, предизвиква банкрутирането на фирма, изнудва политик, и оставя белег върху лицето на онази жена.

— Предположих, че има художествен елемент — каза Сюзън отривисто. — И ще поясним това недвусмислено. Но това е история за оцеляването, нали? Има сърцевина от истина, при това — ужасна истина.

— Да-каза Трой.

— Не — каза Изобел.

Трой прекоси стаята, взе ръката й и я целуна. Освен топлото докосване на устните му тя почувства и предупредителното щипване.

— Тя е толкова добър творец, че още не може да осъзнае истината, която е изрекла — заяви той твърдо. — Все още е в процес на отричане.

Пет

Трой и Изобел нямаха време да поговорят, преди да пристигнат следващите двама редактори, а после — по-следващите. Прииждаха цяла сутрин, изпиваха по чаша шампанско, възхваляваха романа до небесата, обещаваха зашеметяващи продажби, и всички, всички до един, се опитваха да убедят Изобел да признае, че романът е автобиографичен. Когато затвори вратата след последния редактор, Трой откри Изобел в спалнята й; прибрала перуката върху поставката, захвърлила скъпия розов костюм върху неоправеното легло, тя трескаво жулеше зачервеното си лице с хартиени кърпички.

— Какво става? — попита той сковано.

Тя се обърна към него, с очи, оградени от черни кръгове влажна спирала за мигли.

— Това е невъзможно — каза тя. — Ние я измислихме, измислихме Зелда Виър, а сега всички се хванаха за това. Искат тя да е оцеляла от преживяванията си със секта сатанисти, а това са глупости. Не мога да го понеса. Не мога дори да опитам да се преструвам, че тези неща са верни. И не мога дори да започна да се преструвам, че съм изпаднала в отрицание по отношение на творчеството си, така че не опитвай с този подход. Ще трябва да отменим наддаването.

Той беше готов да й се сопне, но се сдържа.

— Колко струва плувният басейн?

Тя се поколеба и се обърна към него:

— Петдесет хиляди лири… не знам.

— И ще помогне на състоянието на Филип?

— Той смята така.

Трой кимна.

— Онзи последен редактор, от „Рутсман“, каза, че са готови да започнат наддаването за световните права от двеста хиляди лири. И това — само за начало на наддаването. Може да се стигне до половин милион.

Изобел изпусна едно изцапано памуче върху тоалетната масичка и го погледна безмълвно.

— Ще отида да купя малко сандвичи — каза Трой. — Мисля, че един малък обяд би се отразил добре и на двама ни.

* * *

Изобел се появи на прага на кухнята, облечена с широката си набрана пола с широкия колан, памучна риза и пуловер, наметнат на раменете. Кестенявата й коса беше прибрана в обичайния кок, лицето й беше чисто и блестящо, без следа от червило. Сякаш преднамерено бе искала с външността си да напомни на Трой, че е застаряваща жена с академични интереси, дошла от провинцията на гости и вече копнееща да се прибере отново у дома.

Трой сложи платото със сандвичи пред нея и й наля силно черно кафе.

— Това са фантастични пари — каза той, след като тя се нахрани.

Тя кимна.

— И цялата работа е свършена. Искат само няколко редакторски промени. Аз ще ги направя, ако ти не искаш. Мога да открия банковата сметка утре, на всички ще бъде обяснено, че парите трябва да се превеждат в номерирана сметка в чужбина. Смятат, че е заради данъците, така че няма проблем с това. После можеш да прибереш парите и си свободна да пишеш каквото искаш.

Изобел продължаваше да мълчи.

— Можеш да пишеш каквото искаш до края на живота си. Или да си вземеш почивка — каза той убедително. — Да заминеш на далечно пътешествие с някой кораб. Да отидеш на някое топло място с Филип. Вземете си ваканция. Ще се отрази добре и на двама ви. Можеш да инвестираш тези пари и да имаш редовен доход, или да купиш нещата, от които имаш нужда. А ако въз основа на романа направят телевизионен мини-сериал, което е много вероятно, тогава ще бъдеш осигурена до края на живота си. Можеш да заместиш акциите и спестяванията му, така че никога да не разбере, че си ги ползвала. Можеш да направиш застраховка, за да знаеш, че той е осигурен, каквото и да се случи с теб. Няма да ти се налага да работиш никога повече, освен ако не искаш.

— Ще искат продължение — каза тя с равен тон.

Той сви рамене.

— Договорът е за една книга. Могат да искат какво ли не. Ти можеш да решиш да напишеш друга, а бихме могли да наемем и писателка-фантом и аз бих могъл да я инструктирам. А може да минат и без продължение. От теб зависи. Ти си звездата.

Трой видя краткото проблясвате на амбиция в очите й, преди тя да сведе поглед.

— Ти си автор, който има огромно влияние в литературния свят — продължи той. — Но никога няма да спечелиш парите, които са ти нужни, за да се издържаш, какво остава пък да издържаш Филип. Тази единствена книга може да поправи тази несправедливост и никой няма да узнае. Това ти дава парите, които заслужаваш. А ако все пак променят книгата — защо би трябвало да те е грижа? Това беше книга, написана за пари, защо би трябвало да те е грижа как я наричат: фентъзи, готик, на кого му пука? Стига да се продава?

Тогава Изобел се нахвърли върху него.

— Защото, ако е комерсиална литература, тогава няма значение, че това са глупости — каза тя ожесточено. — На самата обложка пише, че това са глупости. Чете се като забавна измислица. Започнем ли веднъж да твърдим, че се основава на факти, изричаме лъжи за същността на самия свят. Подвеждаме хората. Не създаваме художествена литература, разправяме лъжи. Правим нещо морално погрешно.

Трой кимна, съобразявайки бързо.

— Хората се преструват през цялото време — възрази той. — В собствения си живот. Твърдят, че са определен тип хора, защото това им позволява да запазят настоящото си положение. Ти казваш, че обичаш съпруга си и че си високо морална жена, защото това те задържа у дома, докато някой не толкова мотивиран щеше да избяга — чу ахването й, но не желаеше да бъде прекъсван. — Животът на всеки човек е измислица. Всички автобиографии са художествена измислица. Когато някоя топ-манекенка казва, че това, което наистина иска да прави, е да се занимава с благотворителност, когато съпругата на някой богаташ напише, че се е омъжила за него по любов, това е художествена измислица. Автобиографиите на спортистите, историите на балерините: те казват истината за живота им такъв, какъвто те искат да изглежда, а не какъвто е бил наистина. Всички го знаем. Ето това продаваме. Няма никакво значение дали в ръкописа пише: „Чарити мисли, Чарити прави“, или: „Помислих си, направих“.

Изобел реагира мълниеносно:

— Има значение за мен! Аз трябва да се придържам към тези глупости и да се преструвам, че са истина. Аз трябва да казвам, че това се е случило с мен!

— Зелда казва: „това се случи с мен“, не ти. А на теб ти беше приятно да се представяш за нея, отгледана във Франция, работила като секретарка, омъжвана веднъж, нещастно, с родители, загинали в автомобилна катастрофа. Сега се преструваме също и че е имала сестра, която е била впримчена от сатанинска секта. Какво значение има?

Изобел се поколеба.

— Ще трябва да го обмисля — каза тя бавно. — Наистина има значение. Има разлика между художествената измислица и разказването на лъжи.

— Това е фантазия, откъдето и да я погледнеш — каза той. Пое си дъх, заставяйки се да остане спокоен. Само от тазсутрешната работа вероятно щеше да спечели двайсет хиляди лири. Престижното представяне като агент на Зелда Виър вече се беше отразило на начина, по който се отнасяха към него издателите. Никой преди не беше връщал телефонните обаждания на Трой в рамките на същия ден. За една нощ се беше превърнал във важна фигура на издателската сцена.

— Моля те, Изобел, помисли — каза той тихо. — Наддаването е утре. Не мога да си позволя да разочаровам хората. Не мога да проведа търг, а после да изтегля книгата. Търгът е обвързващо споразумение. Ако смятаме да го отменим, трябва да е до девет часа утре сутринта. И тогава ще загубиш всичко. Ще се върнеш обратно там, където беше, когато започнахме. Никога вече няма да печелиш достатъчно, за да преживяваш от писането си. „Пенсхърст“ просто отказват да плащат повече. Нещо по-лошо: ти току-що пропиля четири месеца за роман, който няма да публикуваш. Аз ще съм пропилял едно малко състояние по дрехите на Зелда. Ще си унищожила доверието ми в твоята работа.

Изобел го погледна бързо и той видя как долната й устна потръпва.

— Ти? — попита тя. — Ще загубя теб?

Той беше непреклонен.

— В таксито, преди да отидем в „Хародс“, те попитах дали си сигурна. Тогава ти казах, че залагам на карта репутацията си като агент на Зелда. Финансирах те. Казах, че сме заедно в това начинание. Ако се оттеглиш сега, това ще навреди не само на теб и Филип, лошо е и за мен.

Тя тръсна глава, сякаш това й идваше в повече. За миг Трой си помисли виновно, че я тормози така упорито, както сигурно я тормозеше съпругът й. Филип сигурно правеше нещо подобно: излага интелектуални аргументи, а след това го обръща на емоционално изнудване. Явно такава беше техниката му, с която я бе натоварил с отговорността за всичко. Тя беше толкова трогателно уязвима. Можеше да се бори вечно с онази нейна остра, тренирана интелигентност, но не можеше да понесе мисълта тя да бъде изоставена, да изгуби нечия обич.

Видя как раменете й се изгърбват под бремето, което бе стоварил върху нея.

— Съжалявам — каза тя. — Съжалявам, че изглеждам нерешителна. Ще ти позвъня довечера. Ще го обмисля, докато се прибирам към къщи с влака. Ще реша до шест часа.

Трой кимна.

— Надявам се, че ще се решиш да направиш голямата крачка — каза той. — За плувния басейн, за Зелда, за Филип. Надявам се да решиш да вземеш добри пари за добра работа. Ще бъда наистина разочарован, ако се провалиш на този етап.

Изобел кимна. Той забеляза, че не го поглежда в очите.

— По-добре да вървя — каза тя.

Между тях цареше странна атмосфера, когато тя излезе от стаята за гости с малката си чанта с дрехи за преобличане в ръка. Бяха като любовници, които се разделят след неудовлетворително и за двете страни преживяване. Тясното антре беше изпълнено с атмосферата на едва доловима вина, на неудовлетворение. На вратата, подтикнат от внезапен импулс, Трой сложи ръка на талията й и тя веднага вдигна лице към неговото. Той се наведе напред и я целуна. Като никога, устата й под неговата беше топла и подканваща. Тя пусна чантата й, дланите й се плъзнаха нагоре по ръцете му към раменете, а после една хладна длан притегли главата му надолу към устните й. Той я целуна силно, страстно, раздразнението му се разтвори в примесено с изненада желание. Тя отвърна на целувката му и за миг той не я виждаше като уморена жена на средна възраст, а, затворил очи, докато тя го целуваше, си представи, че докосва златната, бездушна, арогантна красавица, която цяла сутрин се беше изтягала на софата му с полюшваща се розова обувка с висок ток, показваща извития свод на ходилото й. Изобел отстъпи назад и те се погледнаха, малко задъхани. Тя се канеше да каже нещо, но той отвори неловко, свенливо входната врата, и в объркването на този момент тя се измъкна навън. Вратата се затвори зад нея и Трой замръзна, заслушан как практичните й удобни обувки тропат надолу по каменните стъпала към улицата, чувайки в ума си лекото, женствено, ситно потропване на високи токчета.

Когато излезе пред външната врата, Изобел стъпи на платното и вдигна ръка да спре такси.

— Ватерло — каза тя на шофьора, с безизразно лице.

Притискаше с ръка устата си, сякаш за да задържи у себе си целувката и нейната сила. Ставаше нещо безпрецедентно за жена, изтъкана главно от интелект, а често и от тревоги — тя не мислеше за нищо, за абсолютно нищо. Облегна се на седалката и се взираше невиждащо, докато таксито зави по улицата и се отправи на юг през трафика на ранния следобед. Все така държеше ръка върху устата си, все така чувстваше, под несъзнателния допир на пръстите си, топлината и силата на целувката му.

* * *

— Добре ли мина? — попита я Филип, когато тя пристигна вкъщи.

— Чудесно — каза тя разсеяно. Съдовете от закуска не бяха измити, купичката от супата и панерчето с хляб от обяда на Филип бяха на масата заедно с разпръснатите остатъци от неговата сутрин: кора от портокал, две химикалки, гумен ластик от пощата, няколко празни пощенски плика, няколко листовки, изпаднали от вестника. Изобел погледна стаята и работата, която трябваше да се свърши, без умора и досада, без раздразнение. Погледна всичко със спокойна безпристрастност, сякаш това беше кухнята на друга жена. Това явно не беше кухнята на жена, на която същата тази сутрин бяха предложили повече от четвърт милион лири за един роман, която се бе изтягала на софата като някоя кралица на красотата, която беше страстно целувана.

— Съжалявам за бъркотията — каза Филип, проследявайки погледа й. — Госпожа М. реши, че може да си тръгне по-рано, след като е останала през нощта, и аз се съгласих. Не си дадох напълно сметка…

— Всичко е наред — каза Изобел. — Няма да отнеме и минута.

Тя започна да разчиства масата: гледаше как ръцете й събират боклуци и ги хвърлят в кошчето, наблюдаваше се как подрежда чинии в миялната, добавя течност за миене на съдове, все още чувствайки по устните си изгарящото докосване на Трой.

— Значи мина добре? — попита отново Филип.

— О, да — каза тя. Чуваше как гласът й сглобява лъжа. — Бяха много будни и умни, зададоха някои интересни въпроси. После имаше обяд на шведска маса. Видях Норман Вилиърс. Изнасяше следобедната лекция. Добре се представи, каза някои интересни неща за Ларкин[6]. После се прибрах вкъщи.

— Би трябвало да правиш по-често такива неща — каза Филип великодушно. — Определено ти се е отразило добре. Изглеждаш доста лъчезарна.

— Така ли? — попита тя, с внезапно изострен интерес.

— Да — каза той. — Сияеш.

Ръката на Изобел докосна крадешком устата й, пръстите й покриха устните, сякаш подпухналата им розовина щеше да я издаде.

— Е, наистина ми достави удоволствие — каза тя с много овладян глас. — Ставаше дума за цяла поредица от лекции. Дали мога да заместя една от лекторките, която излиза в отпуск по майчинство. Не дадох категоричен отговор, но бих искала да помисля по въпроса.

— Със сигурност не би искала да се обвързваш трайно — възрази той.

— Само една кратка поредица. За няколко месеца — каза тя. — Бих могла да отивам да нощувам там, а после да се връщам следобед, както днес, веднъж седмично.

Филип стана от масата и се протегна.

— Както искаш — каза той. — За мен няма значение. Имаше две телефонни обаждания. Записани са на телефонния секретар. Аз бях навън, в обора. Вземах мерки. Отбелязах измереното на земята със спрей, за да видиш какъв ще е размерът на басейна. И се захванах със скиците.

— Доста работа си свършил — похвали го тя, като тръгна към вратата, питайки се дали обажданията са били от Трой.

— Казах ти, че ще представлява интерес за мен — отбеляза той. — И намерих компания за строителство на плувни басейни, която ще го направи с отстъпка, ако поръчаме до четири месеца.

— И все пак — каза тя. — Петдесет хиляди лири…

— Ще ти покажа цифрите, след като приключиш с работата си — отвърна той. — Но, струва ми се, ще се убедиш, че ако го направим сега, можем да получим нещо наистина добро срещу парите си. Винаги бихме могли да заемем парите, къщата може да бъде гаранция за заема.

Изобел кимна и влезе в кабинета си, като затвори вратата зад себе си. На телефонния секретар бяха регистрирани две обаждания. Единият от обадилите се не беше оставил съобщение, другото обаждане беше покана да участва в журито за присъждане на маловажна литературна награда. Отбеляза незабавно диспропорционалното чувство на разочарование, връхлетяло я при осъзнаването, че нито едно от обажданията не беше от Трой.

Подпря глава на ръцете си и погледна телефона, призовавайки го със силата на волята си да звънне. Част от нея напълно осъзнаваше абсурдността на факта, че жена, минала петдесетте, седи до телефона като тринайсетгодишно момиче, очакващо обаждане от момче. Другата част от съзнанието й се наслаждаваше на факта, че една целувка можеше да й бъде толкова скъпа, колкото на тринайсетгодишно момиче; че мисълта за неговото обаждане караше сърцето й да се блъска в гърдите, че дори Филип, който рядко забелязваше нещо у нея, й беше казал, че сияе.

Дойде й наум, че може да му позвъни. Нямаше споразумение, което да гласи, че тя не би могла да се обади първа. Вдигна слушалката и набра номера на офиса на Трой.

— Изобел — каза той. Тя се вслуша внимателно за скрита нотка на по-голяма топлота в гласа му, и установи, че не може да бъде сигурна. Неувереността бе толкова вълнуваща, колкото и ако й беше казал, че я обича. — Чаках, чаках да се обадиш.

— Току-що пристигнах — каза тя задъхано. — А после трябваше да говоря с Филип.

— Разбира се. И така, какво мислиш?

— Да мисля?

За момент реши, че я питаше за целувката.

— За търга, за книгата, за възможността да им позволиш да я продават като роман по действителен случай?

— Не знам — каза тя. — Изглежда, че не мога да реша. Ти какво мислиш?

Трой почувства как внезапно напрегнатите мускули на раменете му блажено се отпуснаха. Цял следобед го измъчваше страхът, че Изобел ще държи на принципите си или на гордостта си и ще откаже да действа. Сега, доловил нотката на колебание в гласа й, изпита топлота към нея.

— О, мисля, че ще съжаляваш цял живот, ако не се възползваш от този шанс — каза той. — Става въпрос само за няколко дребни редакторски промени и малко допълнителни преструвки. А днес видяхме колко си прекрасна, когато си Зелда Виър. Става дума просто за същото, само че малко повече от него.

— Не съм сигурна, че мога да се справя — каза тя.

— Толкова искам да намериш куража да го направиш — каза той. — Имам чувството, че цялата идея е наше творение, чувствам се толкова горд с теб. Да напишеш книгата по този начин, а после да създадеш Зелда Виър. И наистина обожавам тази измама; вероятно се дължи на някакъв ужасен психологически недостатък у мен, но просто съм влюбен в нея. Обожавам факта, че я създадохме. Обожавах съзнанието, че тя е в моя дом. Когато си тръгна днес, се почувствах доста…

Изобел чакаше.

— Как се почувства? — прошепна тя.

— Съкрушен.

Тя си пое рязко дъх.

Той долови как тя се концентрира върху думите му, сякаш виждаше яркия лъч на цялостното й, интелигентно внимание.

— Толкова бих се разочаровал, ако не продължим — каза той, като снижи гласа си до нисък, прелъстителен шепот. — Толкова се наслаждавах на всичко досега. Пазаруването, и обличането, и…

— И?

— Топлотата.

Ръката й отново се вдигна към устата, докосвайки устните.

— Добре — каза тя меко. — Ще го направя. Но трябва да обещаеш да бъдеш с мен. Не мога да се справя сама.

— Ще бъда с теб — зарече се той. — На всяка стъпка. Ще бъда до теб. На всяка стъпка от пътя.

Трой чу прошепнатото й „довиждане“ и затвори телефона. Даваше си сметка, че с един телефонен разговор беше спечелил двайсет хиляди лири и кой знае още колко? Но познаваше себе си достатъчно добре, за да си признае, че изпитва нещо повече от въодушевлението на един предприемач от добра сделка. Имаше нещо у Зелда Виър, в трансформацията на Изобел в Зелда, което го притегляше: някакво дълбоко, истинско привличане.

— Тя е секси — каза си той тихо, представяйки си Изобел с русата перука и розовите обувки на висок ток. — Кой би го повярвал? Кой би си представил, че тя може да върви така и да седи така? — хвърли поглед към безмълвния телефон. — Кой би повярвал, че тя може да целува така?

* * *

Трой прие началното обаждане от първото издателство точно в девет сутринта. Те направиха оферта за двеста хиляди лири, както бяха обещали да направят. Трой си отбеляза офертата им и съхрани спокойния си, безстрастен тон. Когато се обадиха от втората издателска къща, той им съобщи вече направената оферта, и те качиха на двеста и пет хиляди лири. Третото издателство веднага отпадна от наддаването, но четвъртият участник вдигна цената с още пет хиляди. Обажданията постъпваха през целия ден, но към два следобед в наддаването бяха останали само двама големи издатели и цената беше триста трийсет и пет хиляди лири.

— Ще ви кажа какво ще направя — каза Сюзън Джарвис от „Джъстин и Фрийман“. — Ще предложа триста и петдесет хиляди и ми кажете „да“ или „не“. Не мога да предложа по-висока цена от тази.

— Ще ви кажа „да“ още сега — каза Трой бързо, знаейки, че конкурентите нямаше да качат повече цената. — Госпожица Виър толкова много ви хареса, знам, че би предпочела вие да бъдете нейните издатели.

— Значи имаме сделка — каза Сюзън със сдържано задоволство. — Бихте ли съобщили на госпожица Виър, че сме много щастливи. Може ли да й телефонирам?

— Аз ще я помоля да ви телефонира — каза Трой. — Тя много държи на неприкосновеността на личния си живот, както сигурно можете да разберете.

— О, да — каза Сюзън. — След всичко, което е преживяла. Разбирам напълно.

— Да — Трой се хвана за подадената сламка. — Отказва да приема телефонни обаждания, освен ако не е сигурно, че са от надеждни хора, и не желае да разкрива адреса си, разбира се.

— Но в такъв случай как ще организираме рекламата? — запита Сюзън. — Ще ни е необходимо голямо рекламно турне.

— Наемете й хотелска стая, която ще й служи за база — каза Трой. — Тя може да прави всичко от някой хотел, а когато тръгне на обиколка, ще трябва да я придружавам. Тя има нужда от подкрепа. Все още е доста уязвима.

— Прекрасна е — каза Сюзън Джарвис. — А каква част от историята й е наистина вярна, знаете ли?

— Със сигурност сатанизмът и сексът — каза Трой доволно. — И поне един от епизодите с отмъщенията. Знам, защото видях вестникарската изрезка. Някой друг е бил обвинен за това, така че няма опасност от полицейско разследване. Измъкнала се е, без да остави следи.

— Забележително! Да изстрада всичко това и да пише толкова добре! Работи ли по продължение?

— Ще го обсъдим — каза Трой. — Коя според вас ще бъде следващата модна тема?

— Луксозният стил на живот — заяви редакторката без миг колебание. — Имахме цял куп романи за опасностите от секса и проблемите на промискуитета. Имали сме много романи за простичките радости. Сега хората отново искат малко лекота в живота си. Секс и шопинг, но във висшите кръгове. Луксозен стил на живот, бързи коли. Представете си списание „Хелоу“ в съчетание с едновремешния „Плейбой“. А също и здраве. Здравето си остава голяма тема.

— Зелда би могла да се справи с това — каза Трой възторжено. — Това е идеално за нея.

— Точно както си мислех — заяви Сюзън. — Това е нещо повече от сделка за една книга, това е създаване на нова звезда.

— Успяхме — прошепна Трой по телефона на Изобел. — Сумата е триста и петдесет хиляди лири.

Настъпи зашеметено мълчание.

— Колко получавам веднага? — попита тя.

— По-голямата част от сто и петдесет хиляди лири — каза той. — Можеш да поръчаш онзи плувен басейн още днес.

Чу въздишката й, но тя не каза нищо повече.

— Сигурно си доволна?

— Доволна съм — каза тя. — Просто съм… слисана, предполагам.

— Спечели си ги — каза той предано. — Това плаща пазарът. Няма защо да си слисана.

— Най-много ми се иска да се втурна и да кажа на Филип, че може да си получи басейна и че сме направили състояние — каза тя. — Толкова е странно, че не мога да му го кажа. Съзнавам, че нямам с кого да го отпразнувам. Ще трябва да се държа така, сякаш нищо не се е случило.

— Можеш да му кажеш, че си успяла с другия си роман — предложи Трой. — Кажи му, че ще платите за басейна с хонорарите от него. Отворете една бутилка шампанско по този повод. Книгата е добра.

— Да, но само ти и аз знаем какво всъщност става — каза тя.

— Никой не знае, освен теб и мен.

— Ела на обяд — каза той, доловил молбата в гласа й. — Ела в апартамента да се преоблечеш и можеш да излезеш като Зелда Виър. Ще те заведа на някое чудесно място и всички ще могат да идват да те поздравят.

Изобел ахна леко.

— Не знам дали ще се осмеля!

— Все отнякъде трябва да започнеш — каза той. — После ще отидем да купим още малко дрехи. Ще ти трябват.

— Утре? — прошепна тя.

— Утре — отвърна той.

Шест

Когато Сюзън Джарвис научи, че новата й авторка ще идва в града за празничен обяд, настоя обядът да бъде на нейни разноски и освен това Зелда да се запознае с останалите от екипа, който щеше да работи по книгата й. Трой, притеснен от увеличаващите се разноски по издръжката на Зелда, беше облекчен да прехвърли разходите на „Джъстин и Фрийман Прес“. Със Зелда Виър щяха да обядват шестима души: издателят Дейвид Карле, двамата редактори Сюзън Джарвис и Чарлс Франке, отговорникът по рекламата, служителят от маркетинга, и шефът на отдела по продажбите. Резервираха голямата маса до прозореца в „Ривър Рум“, ресторантът на хотел „Савой“ с изглед към Темза, а отговорникът по рекламата уведоми дописниците на клюкарските рубрики, че най-новата, най-нашумялата и най-скъпо платената романистка на годината ще обядва там.

Трой извади и подреди дрехите на Зелда Виър с обич и старание. Помисли си, че този път би било добре тя да носи жълтия костюм. Разопакова го и сложи полата на една закачалка, а сакото — на друга, за да се проветряват. Имаше спретнато сатенено бюстие, което да се носи под него: дантелата едва се виждаше в деколтето на сакото. Той го разстла на леглото и почувства как реагира на коприната под пръстите си. Извади сандалите, златистите сандали с тънки токчета, и чифт абсурдно ефирни копринени чорапи. „Ще трябва да си слага ръкавици, за да ги обува“, каза си той замислено.

Подреди на тоалетната масичка гримовете: крема за основа във флакона със златистата запушалка, пудрата, ружа, „писалката“ за нанасяне на прикриващ коректор, а после ярките като скъпоценни камъни цветове на очната линия, сенките за очи, спиралата за мигли и червилата. Погледна ги с пристъп на осъзната завист. Беше толкова нечестно жените да могат да се променят така напълно. Дори в лош ден можеха, с необходимото умение и подходящи принадлежности, да се направят да изглеждат по-млади с години и десет пъти по-щастливи, отколкото бяха в действителност. Тази измама беше част от природата им, тяхна общоприета социална природа, докато за един мъж да се опитва да мами се смяташе за погрешно от морална гледна точка.

Трой седна до масата и погледна собственото си изящно очертано лице над златистите капачета на флаконите. Косата му беше златистокафява, кожата му — много гладка и светла, без сянка от набола брада отпред или отстрани. Посегна импулсивно и нахлупи перуката на главата си, като момченце, което си играе на театър в стаята на майка си. Хвана предния край на перуката и я придърпа отзад, както беше помогнал на Изобел да направи, а после се погледна в огледалото.

Беше очаквал да се изсмее на отражението, беше очаквал да види мъж, нелепо облечен в типични за другия пол дрехи, беше очаквал дама от някоя пантомима. Вместо това видя своята близначка, своята сестра, женствения аспект на своята мъжка личност. На погледа му отвърна красива жена. Руса жена с бухнала, буйна коса, но с тясно, интересно лице. Силна, волева брадичка подчертаваше чувствена уста, тесен нос, широко отворени сини очи, високи скули. Красива жена, жена като него, набиваща се на очи като него, но безспорно жена.

— Мили Боже — прошепна той. — Аз бих могъл да бъда Зелда Виър.

Илюзорният образ на Зелда, който беше създал с Изобел, беше толкова характерен, че почти всеки би могъл да го имитира. Основните й характеристики бяха буйната руса коса и изящната костна структура на лицето. Детайлите от рода на цвят и изражение на очите почти се губеха в ефекта на външността като цяло.

Замислено взе четката за нанасяне на червило и оцвети червените като череша устни, и покри цялото си лице с пудра. Погледна отново отражението си. Очакваше да види нелеп образ. Но не беше така. На погледа му отвърна жена с ведра, уверена усмивка, буйна руса коса и очи, по-искрящи и сини отпреди, подчертани от равномерно нанесения фон дьо тен и ярките устни.

На вратата се позвъни. Той подскочи; беше толкова гузен, сякаш го бяха хванали да краде. Смъкна перуката от главата си и припряно изтри червилото от устата си. Още търкаше лицето си с голяма хартиена кърпичка, когато затича надолу по стълбите към входната врата. Прибра кърпичката припряно и отвори вратата на Изобел.

Тя изглеждаше развълнувана и свежа. Кестенявата й коса беше отметната от лицето й и прикрепена с две шноли, а не пристегната в кок. Носеше тъмносини памучни панталони, бяла риза и тъмносин блейзър. Беше обмисляла този момент през целия път във влака. Беше впрегнала писателското си въображение в мисълта как щеше да изглежда, как щеше да се чувства; как щеше да изглежда и да се чувства той. Дори чу в ума си нещата, които можеше да си кажат.

Но Трой просто попи вида й с един продължителен обстоен поглед, и тя отговори непоколебимо на погледа му, вирнала брадичка. Това беше единственото, което не беше предвидила — този продължителен, поглъщащ поглед.

Щом срещна очите му, изпита шока от срещата с нещо, което не беше предвидила, мъжа, когото не си беше представяла.

— Влизай — каза той и отстъпи назад в антрето.

Изобел го последва вътре. Той долови лъх на парфюм, сладкото ухание на „Шанел № 5“. Тя видя хартиената кърпичка в ръката му.

— Ще ми се смееш — каза той неуверено. — Пробвах перуката, перуката на Зелда. А после си сложих малко червило.

Тя не се засмя.

— Как изглеждаше?

— Изглеждах като нея. Изглеждах като… теб, когато ти беше тя — каза той. — Беше удивително.

— Ще ми покажеш ли?

Трой отвори вратата на стаята за гости, спалнята на Зелда.

— Не знам дали имаме време.

— Толкова бих искала да видя…

Трой се опита да прикрие смущението си със смях, но погледът на Изобел беше нетрепващ и сериозен. Той осъзна, че наивността й предпазваше и двамата от фарсовия характер на тази сцена. Изобел нямаше да се засмее, защото бе искрено заинтересувана от въпроса как щеше да изглежда той, облечен като Зелда. Тя не бе запозната с потайните абсурдност на травестизма, на обличането в дрехи, типични за другия пол, на транссексуалността, на травеститите и героините от пантомими. Изобщо не беше отделяла време на размисли за този свят и затова нямаше предубеждения или предразсъдъци към това преживяване. За нея то беше чисто като първа любов, неопетнена от познанието.

И беше права. Това беше различно от всичко, което някой беше правил преди. Тяхното творение, Зелда, не беше родено от забранена страст или от някаква скрита, тайна перверзия. Беше дошла при тях съвсем невинно, напълно неочаквано. Прекрачваше границите на пола. Беше създадена от тях двамата, двамата имаха еднакви права над нея. Трой беше обучил Изобел на походката на Зелда, беше оцветил лицето на Изобел с грима на Зелда. Сега им се струваше напълно естествено и редно, че Изобел искаше да види Зелда, представена от Трой.

Той се поколеба само за миг.

— Искам да си наясно, че не си падам по преобличането в женски дрехи — каза той, поставяйки граница, сякаш мислеше, че това някак ще ги предпази.

— Разбира се, че не — каза тя просто. — Това няма нищо общо. Тук става дума за това да бъдеш Зелда.

Той се обърна и нахлузи русата перука, несръчен в смущението си. Без да среща очите на отражението си, погледна в огледалото и нанесе малко алено по устните си, още леко оцветени отпреди. Обърна се към преценяващия й поглед. Сви рамене, опитвайки се да скрие смущението си, и отбеляза:

— Нелепо.

Изобел бавно поклати глава:

— Изглеждаш прекрасно — каза тя. — Прекрасна жена в красив мъжки костюм. Изглеждаш удивително… — тя затърси думата — загадъчен.

— Сложи си другата перука — предложи той.

Застанаха един до друг пред тоалетната масичка, като две момичета, делящи си огледалото в дамската тоалетна. Изобел нахлузи русата перука и разреса буйната коса, за да й придаде обем. С очи, приковани в отражението на Трой, тя посегна да оцвети устните си в същия ален цвят като неговите. Стояха мълчаливо, момичета-близначки, еднакви жени.

Гледайки себе си, наблюдавайки движението в огледалото, Трой плъзна ръка около талията й. Изобел, наблюдавайки и двамата, се обърна в прегръдката му и в огледалото се видяха в едър план красивото му лице под водопад от руса коса, и нейният съсредоточен профил. Трой видя с ъгълчето на окото си как русата му коса падна напред, когато се обърна леко и се наведе да я целуне. Почувства топлия вкус на червилото, когато се целунаха нежно, а после дълбоко, поемайки взаимно топлината на устните си, докосването на езика, топлото плъзване на устните, гладки като восък от червилото.

Трой пусна Изобел и тя отстъпи малко назад, сивите й очи бяха силно потъмнели от желание.

— Това е нещо изключително — каза той, с леко потрепване в гласа.

Тя кимна: не се осмеляваше да проговори.

За миг останаха така в мълчание.

— По-добре ще е да започнеш да се приготвяш — каза Трой, след като се покашля. — Трябва да бъдем в „Савой“ в един.

Обърна се отново към огледалото и смъкна перуката от главата си, сложи я внимателно на поставката, избърса аленото червило от устата си. Видя я да го гледа в огледалото, видя неприкритото желание в очите й.

— Ще направя по чаша хубав чай — каза той.

* * *

Когато се върна в спалнята с подноса в ръце, Трой се отдръпна стреснато при вида й. Изобел беше изчезнала, напълно изчезнала. На нейното място бе Зелда Виър. Зелда седеше пред тоалетната масичка, гола, ако не се брояха коприненото бюстие и миниатюрните, високо изрязани сатенени бикини. Гърдите й бяха стегнато „опаковани“ в дантелата, ханшът — оформен от еластичния сатен. Беше вдигнала ръце към тила си, в опит да вдигне гривата си от руса коса още по-високо. Очите й, с тъмни клепачи, натежали от бремето на изкуствените мигли, сенките, очната линия, спиралата, срещнаха себе си в огледалото в безмълвно възхищение. Кожата й, гладката, винаги добре покрита кожа на Изобел, блестеше като бял мрамор в потъналата в сенки стая. Дългите й, бледи, голи крака бяха присвити, за да задържат стъпалата й на косъм от пода. Отпуснатостта на бедрата й, бедрата на Изобел, напълнели от седенето в стола пред бюрото, бе прикрита от напрегнатата поза: „кацнала“ на ръба на стола в тоалетната стая като в порнографска снимка от петдесетте, скромна по днешните стандарти, но сияеща с омагьосващ чар.

За Трой, който за първи път беше видял полугола жена върху меките корици на евтините романи на въртящата се поставка в кварталния магазин, и беше зървал момичетата по страниците на календарите в задните стаички в бензиностанциите, тя беше ехо от юношеско желание, пулсиращо от скрития си заряд. Тя беше икона, позлатена с копнежа на полуосъзнатото, гузно желание на едно момче.

Изобел чу как чайникът се удари с издрънчаване в чашите, когато Трой потръпна при вида й, и се обърна и остави гребена с непоколебимо спокойствие.

— Влез — каза тя на Трой с копринен тон, с гласа на Зелда. — Умирам за чаша чай.

— Може би искаш шампанско? — изпелтечи Трой, опитвайки се да влезе в крак с този преход.

— Имаш ли изстудено „Рьодерер“?

Трой кимна.

— Може би по-късно — каза тя.

Той наля чая и сложи една чаша до дясната й ръка на тоалетната масичка. Тя се наведе напред и добави още малко руж с четката от гъст самурен косъм, после се облегна назад.

— Как изглеждам?

— Прекрасна — каза Трой.

Тя се извърна от отражението и го погледна.

— Искаш ме — заяви.

Трой се покашля.

— Не знам какво искам — каза той искрено. — Не мога да ти отговоря. Дори не зная коя си. Не зная кой съм аз, нито какво искам. Мислех си, че двамата осъществяваме една гениална измама, за да осигурим на Изобел Латимър подобаващо заплащане поне веднъж в кариерата й; но, изглежда, отприщихме нещо друго. Нещо много по-силно — той замълча за миг. Пое си треперливо дъх. — Моля те, моя работа е да се погрижа да подпишем договора. Нека се съсредоточим първо върху това, а да говорим за останалото по-късно?

Тя се замисли за момент, а после, за свое облекчение и разочарование, той видя как изражението на страстна възбуда се отдръпва от лицето й. Тя кимна, както би кимнала Изобел, ако някой се позовеше на здравия й разум.

— Разбира се — каза отривисто. — Прав си. Моля да ме извиниш.

— Изобел? — попита той колебливо, сякаш можеше да има някакво съмнение.

Тя кимна.

— Съжалявам — каза. — Много е… хм… заразително да бъда Зелда.

— Знам — каза той. Отпи от чая си. — Можеш да бъдеш Зелда по време на целия обяд, а после ще отидем да й купим още малко дрехи.

— Добре — каза тя. — А после ще се върнем тук и ще поговорим.

Трой почувства как трепва от смущение при мисълта, че нещо от онази разгорещена двусмисленост може да бъде свързано с прозаичните думи на Изобел.

— Добре — съгласи се той.

* * *

Зелда Виър седеше между издателя Дейвид Карле и редакторката си Сюзън Джарвис на обяд, и те я опиваха поравно с шампанско и с обещания. Тя се усмихваше и приемаше и двете. Трой гледаше с чувство, което сам определи като нелепо безпокойство, как Зелда изпи три чаши шампанско и позволи да й налеят четвърта. След като приключиха с храненето и беше поднесено кафето, се появи фотограф и снима Зелда как слуша внимателно думите на Сюзън Джарвис, и как се смее весело на нечия шега. Всички посетители в ресторанта, наясно с факта, че там обядва знаменитост, се стараеха да не гледат към тях, но същевременно успяваха да ги оглеждат крадешком и да правят предположения за събитието.

След като наляха кафето, служителката от рекламния отдел, изпълнена със сдържан възторг, че бе успяла да убеди фотограф да дойде в хотела, и че той бе утвърдил така успешно стойността на новата авторка, изложи пред Зелда плановете за рекламното турне, което очакваха тя да предприеме през януари.

Зелда хвърли поглед на първата страница и погледна ужасено към Трой.

— Трябва да запазим неприкосновеността на личния живот на Зелда на всяка цена — каза той бързо, като четеше през рамото й.

— Разбира се — всички кимнаха.

— Сутрешни блокове — тихо отбеляза Зелда.

— Да — каза служителката от рекламния отдел. — Това, че постигнахме такава уговорка, е особено голям късмет. По-следващата седмица правят специално предаване, посветено на щастливите шансове. Надявах се да разкажете историята на внезапното си издигане към богатството и успеха. Как вашият талант ви е донесъл такъв удивителен напредък.

— Но е толкова… — Зелда млъкна, без да довърши.

Трой, от другата страна на масата, можеше само да я погледне въпросително.

— Толкова… публично — каза тя. Намръщи се на Трой, но не можеше да намери начин да го предупреди, че Филип имаше обичая да гледа сутрешните блокове, докато госпожа М. разчистваше съдовете от закуска, а после обикновено оставяше телевизора включен, докато си решаваше кръстословицата или си пиеше кафето. Преструваше се, че ги ненавижда, но истината беше, че рядко пропускаше предаване, а на обяд често говореше каква огромна безсмислица и загуба на време била цялата идея, и колко удивително било, че някой изобщо гледа подобни глупости.

Трой веднага схвана какво искаше да каже тя:

— Никой, който те помни като дете, не би те познал сега — каза той бързо. — Всичко ще бъде наред, Зелда, обещавам ти.

— При това е прекрасна възможност — добави служителката от рекламния отдел. Беше млада жена, малко смутена от факта, че Зелда не бе трепетно развълнувана при възможността да се появи по телевизията. — Мислех си, че ще сте доволна.

— Доволна съм — каза Зелда. — Просто не очаквах всичко да стане толкова скоро.

— Подготвили сме договора — каза Дейвид Карле. — Вече работим по оформлението на корицата, ще имаме какво да ви покажем до месец. Надяваме се да я издадем през зимния сезон. Няма смисъл да губим време и добри възможности за реклама.

Зелда погледна към Трой. Той кимна уверено. Тя залепи черешовата усмивка върху гримираното си лице.

— Разбира се.

* * *

Бяха поръчали лимузина, за да я откара вкъщи от „Савой“. Зелда се качи в нея и намести дългите си крака. Трой влезе от другата страна.

— „Хародс“ — каза на шофьора. — А после изчакайте.

Натисна бутона и стъклената преграда между пасажерското място и предната седалка се вдигна.

— Не се тревожи — каза той.

Неспокойното изражение на Изобел проблесна през уверената маска на Зелда.

— Става въпрос за Филип — каза тя. — Той никога не пропуска сутрешно предаване.

— Той никога, никога, няма да те познае, за нищо на света — увери я Трой. — Честно. Никой не би те познал. Ти не си казала и дума, нали? Нито дума?

— Не — каза тя.

— При това задържахме всички вещи на Зелда при мен, така че той дори няма да разпознае дрехите. Подценяваш факта колко малко внимание обръщат мъжете на дрехите. Наистина. Той ще е включил телевизора за фон, ще хвърли поглед към екрана и ще види жена, която изглежда като всички други. Зелда е част от пейзажа. Тя е типаж. Той няма да може дори да я различи от другите. Всички те изглеждат еднакво.

— Но същата вечер ще трябва да отсъствам.

— Не можеш ли да го излъжеш? Да измислиш някаква литературна конференция или нещо подобно?

— Казах, че може да изнеса поредица от лекции в „Голдсмитс“ — призна тя. — В известен смисъл се подготвях.

— Много разумно — коментира Трой. — Кажи му, че изнасяш тези лекции и са в различни дни. Винаги ще научаваме доста по-рано за тези неща. Виж, дотогава има две седмици. Можеш да отседнеш при мен предната вечер. Ще ти помогна с грима. Ще идвам с теб в телевизията. Ще бъда с теб на всяка стъпка от пътя. Ще го направим заедно.

Тя кимна, но още изглеждаше неуверена.

— Искам да ти покажа нещо — каза Трой. Измъкна от джоба си пощенски плик и разгъна дебелия документ върху облеченото си в тъмен панталон коляно. — Това е договорът ти. Виждаш ли какво пише тук? Пише: триста и петдесет хиляди лири. Знаеш ли колко романа под името на Изобел Латимър ще трябва да напишеш, за да спечелиш тази сума?

Изобел поклати глава:

— Не бях мислила за това по този начин.

— Седемнайсет. Знаеш ли колко години ще трябва да работиш?

— Трийсет и четири години — уточни тя. — По-дълго, ако блокирам.

— Това е заплащане, което ще ти стигне за цял живот — каза Трой. — За една книга. А единственото, което трябва да направиш сега, за да го спечелиш, е да облечеш хубави дрехи и да се покажеш по телевизията, да бъдеш вежлива към някакъв идиот с половината от твоята интелигентност, пред публика на дневна програма, която едва обръща внимание на предаването.

— Ако Филип ме разпознае… — започна тя тихо.

— Ако те разпознае, голяма работа, ще трябва да го преглътне — каза Трой грубо. — Той искаше плувен басейн, нали? Той искаше прекрасната къща, нали? Остави те да спечелиш парите, нали?

— Той не може да печели — каза тя възмутено. — Знаеш колко е болен. Това е ужасно нечестно.

— Но въпреки това харчи — каза Трой, стигайки до самата сърцевина на бремето, което тежеше на Изобел. — Поискал е нещо, което никога не би успяла да осигуриш, освен ако не напишеш такъв роман. Така че ти го направи. И го направи заради него. Че дори излъга, за да го предпазиш от болката да узнае за това, което си направила. Ако някога разбере, би трябвало да падне на колене и да ти целуне краката.

Изплаши се, че е стигнал твърде далече. Тя извърна от него русата си глава и се загледа навън, през прозореца, в бавно движещия се трафик.

— Ти не разбираш — каза тя със слаб глас.

Трой можеше да зареже темата. Можеше да се съгласи, че не разбира. Но някаква пакостлива част от съзнанието му го накара да подхрани съмненията й:

— Мисля, че разбирам много добре — каза той безцеремонно. — И знам, че ако се случи най-лошото и той те разпознае като Зелда, тогава ще приеме парите на Зелда точно както е приемал парите на Изобел, и ще открие един или друг начин да не се смущава от това. Защото той няма нищо против да те остави да носиш сама цялата отговорност. Не го е грижа какво се налага да правиш, стига той да получава каквото иска.

Колата спря пред „Хародс“ и Изобел забрави да изчака шофьорът да отвори вратата. Излезе от колата с припряната, лишена от грация, бърза походка на Изобел. Трой също изскочи навън, тръгна след нея с едри крачки и я настигна, докато тя си пробиваше път през вратите в магазина. Докосна я по ръката и тя се обърна към него.

— Успокой се — каза той. — И двамата попрекалихме с пиенето. Това е голяма сделка и за двама ни. Да отидем да си вземем по чаша чай и после да разгледаме някои дрехи за Зелда.

— Нали не мислиш наистина онова, което каза за него? — настоя тя.

Трой сви рамене. Думите не могат да бъдат взети назад, ефектът им продължава дори след като са били отречени.

— Разбира се, че не — каза той. — Кой го познава по-добре от теб? Просто се тревожа за теб.

Тя кимна. Той й отвори вратата и отстъпи назад, докато тя мина през прага с полюшващата се походка на Зелда.

Седем

Този път бяха по-уверени във вкуса на Зелда. Избираха лично дрехите й, разхождайки се бавно по етажите с дизайнерски дрехи, оглеждаха и отхвърляха. Съгласиха се, че Зелда няма нужда от друг костюм, но че ще е добре да има две рокли, едната — с манто в тон с нея за студените дни, когато щеше да е на турне, и от още една вечерна рокля. Изобел специално държеше да си купи копринена пижама и копринен халат в същия цвят.

— За да се разхождам из къщи с него — каза тя.

Трой не коментира: и за двамата бе очевидно, че всякакви „разходки“ от страна на Зелда щяха да са в апартамента му с него.

Откриха семпла права рокля с прекрасна кройка, която Изобел беше готова да купи. Трой поклати глава:

— Твърде изискана — каза той. — Изобел Латимър би я носила. Стилът на Зелда е много по-фриволен.

— Трябва й зимно палто — каза Изобел.

— Кожено — заяви Трой.

— Със сигурност не! — Изобел беше шокирана. — Никой не носи кожа.

— Никой не носеше кожа — поправи я Трой. — Това беше безмерно досадната политическа коректност на осемдесетте. Сега хората носят кожа. Богатите жени носят кожа.

Изобел се канеше да възрази.

— Да отидем да погледнем — каза настойчиво Трой. — Да видим дали има нещо, което смятаме, че тя би харесала.

Излязоха на улицата, тръгнаха бавно надолу и влязоха в първия магазин за кожени палта, на който попаднаха. Когато прекрачиха прага, и двамата моментално взеха решение. Магазинът бе изпълнен с прохладно ухание на кожи, неустоимото ухание на богатство. Палтата бяха привързани към поставките с леки верижки, сякаш бяха твърде скъпоценни, за да бъдат дори гледани без позволение. Продавачките идваха да обслужват клиентите с ключове на кръста като портиери на замък от осемнайсети век. На бюро до вратата седеше един мъж и не обслужваше никого, а свеждаше глава и се усмихваше, когато клиентите влизаха, сякаш това беше негов собствен клуб за отбрани посетители.

Една от продавачките, придружавана от асистентка, се приближи и когато Трой започна да посочва едно кожено палто, а после друго, те ги отключваха в благоговеен ритуал, а после ги смъкваха от закачалките и ги нахлузваха на раменете на Изобел. Обвиха я в тъмна норка, в блед оцелот, накараха русата й коса да засияе в контраст с тъмния кадифен блясък на тюленовата кожа. После намериха палто в два цвята, красиво изработено от меки къси кожи, несъмнено скъпо палто.

— Това е — въздъхна Трой.

Беше норка в цвета на блед пчелен мед, с широка яка от контрастираща тъмна норка, която можеше да се прегъва, за да образува топло жабо около врата. Изобел погледна видението в огледалото пред себе си — русата й коса се спускаше като водопад над тъмната яка и меднозлатистата кожа, хармонираща с косата.

— Колко струва? — попита тя.

Асистентката хвърли поглед към Трой, преди да отговори. Трой наклони глава към ухото й. Изобел долови шепот. Прозвуча като четирийсет хиляди лири.

— Няма значение — заяви важно Трой. — Това е работен капитал. Ще го вземем — подаде златната си кредитна карта на асистентката и я оставиха да го опакова, докато те поеха обратно към „Хародс“.

— Как плащаш за това? — попита неспокойно Изобел.

— Кредит — каза Трой важно. — Аванс срещу печалбите ти.

— Аванс откъде? — попита Изобел. — Кой плаща? Издателите ли?

— Банковият ми мениджър — каза Трой с гримаса. — Какво можем да направим? Трябва да имаш тези дрехи.

— Не е нужно да имам палто за четирийсет хиляди лири — каза Изобел, когато се върнаха в „Хародс“ и се качиха с асансьора до отдела за дизайнерски рокли.

— Нужно е, и още как — каза Трой. — Хайде.

Влязоха в стаята така, сякаш тя им принадлежеше. Една от асистентките ги разпозна и се приближи напред с усмивка.

— Още няколко рокли — каза Трой със замах. — Зимни коктейлни рокли, и няколко жакета или дълги шалове в тон с тях.

Одобриха една права рокля в електриково синьо с обикновено сако в тон с нея, коктейлна рокля в бяло и златисто със сако в същия цвят, и украсена с мъниста синя вечерна рокля. После продължиха към отдела за обувки и избраха обувки в тон с дрехите, после към отдела за изящно бельо, и купиха още няколко комплекта бельо.

— Това са великолепни, великолепни неща — каза Трой, като гледаше сложната бродерия по бельото. — На допир е като коприна, създава усещане за нещо по-хубаво от коприна, напомня за вода. Господи, ако бях жена, нямаше да харча пари за нищо друго, освен за бельо. Толкова е прекрасно.

Изобел се надвеси да погледне заедно с него, и русата й коса докосна лекичко бузата му.

— Какво би било по-добре? — попита тя с много нисък глас. — Да го видиш облечено, или сам да го носиш?

Той мълчеше: предизвикателството беше толкова близко до желанието му, че не можеше да й отговори. Тя се обърна, без да каже нищо повече, и се отправи обратно към етажа за рокли. Трой я последва и попита:

— Още ли искаш?

Погледът, който тя му отправи, го накара да изпита сексуално желание, толкова силно, сякаш бе докоснал оголена жица.

— Какво има? — попита той.

— Имаха онази синя рокля с жакета в петдесети размер — каза тя.

— И какво?

Тя срещна безсрамно погледа му. Той разпозна веднага жаждата на Зелда за чувствено преживяване и практичната решителност на Изобел. Това бе могъщо съчетание от двете жени.

— Искам да я купим за теб — каза тя.

Той застина на място, торбите в ръцете му пречеха на другите пазаруващи да минават. Дори не осъзнаваше присъствието им.

— Искаш да купиш рокля за мен?

Тя се обърна, погледна го право в лицето и каза:

— Искам да изглеждаме еднакво. Както направихме тази сутрин. Това ти хареса, нали?

Замайването му се дължеше на шампанското, изпито на обяд, но също и на смайващото усещане, че Изобел Латимър, скучната, почтена, начетена провинциалистка на средна възраст някак бе проникнала до тайни, които той не съзнаваше, че крие. Беше проникнала като с разрез на стилет до самата му сърцевина.

— Да — прошепна той. — Наистина ми хареса.

— Е, защо не? — настоя тя ожесточено. — Защо не, Трой? Ако ще е гарга, да е рошава! Правим доста други неща, нали? Лъжем издателите и лъжем съпруга ми, а съвсем скоро ще се появя по телевизията и по радиото, и във вестниците, и ще лъжа до скъсване цялата страна. Защо да не бъдем честни помежду си? Защо да се преструваме един пред друг? Защо да не погледнем открито онова, което чувстваме? Да се обличаме, както искаме? Да видим кои сме, когато не сме принудени да бъдем Трой Картрайт и Изобел Латимър? Ние отключихме нещо, нали? Нямахме намерение да го правим, но нещо се случи. Ние сме освободени. Имаме възможности за избор. Искам да се възползвам от тях.

Трой затвори очи за миг, сякаш за да скрие от нея внезапното прещракване в ума си, когато тя назова желанието му и му даде позволение.

— Добре — каза той. — Да я купим.

— И всичко друго — каза тя с ожесточена алчност. — Бельото, чорапите, обувките, всичко. Ще бъдем богати, нали? Нали можем да имаме всичко?

В лимузината на връщане към апартамента на Трой двамата мълчаха. Шофьорът им помогна да качат торбите с покупки по стъпалата и ги остави в антрето. Трой му даде бакшиш и затвори вратата. Бяха сами в притихналата сграда.

— Добре е да намина до офиса и да проверя за съобщения — каза Трой.

— Недей — каза тя просто.

Той й хвърли поглед, но не каза нищо. Взе покупките и я последва нагоре по стълбите, по коридора, до стаята за гости. Тя тръсна торбите си на леглото и измъкна синята му рокля от тънката опаковъчна хартия.

— Хайде — каза тя, с тих и нежен глас. — Хайде, пробвай я, Трой.

Той я задържа на една ръка разстояние, сякаш не беше виждал рокля никога преди. Почувства лекотата на плата, видя фините шевове.

— Няма да ми стане — каза той. — Нямам бюст. Дори ако успея да я промъкна през раменете.

— Свали си костюма — прошепна тя. — Можем да направим така, че да ти стане. Може да сложим подплънки или нещо подобно. Хайде, пробвай я.

Той изхлузи сакото от раменете си и измъкна ризата от колана на панталоните си. Смутено усещаше погледа й, който попиваше голотата му. Изхлузи обувките си, смъкна чорапите и си свали панталоните.

— Хайде — каза тя тихо. — Виждал си ме почти гола.

Той смъкна копринените си боксерки и застана пред нея. Изобел издаде лека, едва доловима въздишка.

— Тези — каза тя кратко, и измъкна опакованото в тънка хартия бельо и чифт дълги чорапи с еластични ограничители в най-бледия цвят на кафе от ярката торбичка.

Трой приглади чорапите, чувствайки странното прилепване на ограничителите към голите му бедра. После нахлузи френските кюлоти, почувства шумоленето на коприна около пениса си, ласката на лекия шев при допира до слабините му, тежестта на бродерията, пластове от бледосиня коприна.

— Искам перуката преди роклята — каза той. — Ще се чувствам като глупак да нося рокля без косата и лицето й.

Изобел донесе перуката от поставката и я държа, докато той я нахлузи.

— Нека те гримирам — примоли се тя. — Ти гримира мен.

Трой седна, полугол, както си беше, на столчето пред тоалетната масичка и почувства допира на хладната коприна по задника си, еротичната копринена милувка на чорапите по краката си. Изобел застана зад него и започна леко да потупва лицето му с пръсти: почисти го с парфюмирания почистващ крем, избърса го с тонизиращия лосион, а после обходи бързо кожата му с овлажнителя. После той усети чувствените ласки на фон дьо тена, хлъзгавото полагане на очната линия, леките като перце докосвания на сенките за очи, и пеперудената целувка на четката за нанасяне на спиралата.

— Дръж си очите затворени — промълви Изобел. Когато се надвеси над него, той почувства как русата й коса гъделичка голите му рамене и се смесва с неговата, почувства бедрата и корема й, притиснати към голия му гръб. Почувства как се възбужда от докосването й, но остана със затворени очи и спокойно лице.

Допирът на четката за червило до устните му беше като хиляда малки целувки, мънички предизвикателни гризвания, като сексуално дразнене. Когато престана, рязкото движение на голямата четка за пудра по лицето му беше като освобождаване.

— Изправи се, без да отваряш очи — нареди Изобел.

Трой стана и се подчини на нарежданията й: стъпи в роклята, чувствайки как тя я издърпва нагоре по раменете му, затваря ципа на гърба, усети чувствения допир на коприната по голото си тяло, с каква топлота тя прие кожата му, как роклята се спусна с такава лекота по него, не като костюм, не като панталон, почувства, че тя му беше по мярка и въпреки това не го ограничаваше.

Той протегна ръце зад себе си и тя нахлузи късия жакет.

— Сега изчакай за минута, чакай ме — каза тя настойчиво.

Той стоеше, все така със затворени очи, чувайки как дрехите й падат, докато тя се събличаше, и шумоленето на тънката опаковъчна хартия, докато изваждаше новата рокля от торбичката. След няколко мига тя каза: „Обърни се“, и той разбра, че беше застанала редом с него пред огледалото. После тя каза: „Отвори си очите“. Пред него имаше две красиви жени, в еднакви сини рокли. Приличаше на илюзия, магическа илюзия, създадена от огледала, в които една жена се отразява така, сякаш са две. Но после погледът му долови разликите. Лицето на Изобел под русата перука беше по-кръгло от неговото, очите й — сиви, докато неговите бяха сини. Правата рокля висеше от раменете му, докато нейната обгръщаше гърдите й. Но това, което го привлече, беше илюзията — двете жени една до друга, еднакви като близначки.

Изобел се обърна към него.

— И двамата сме Зелда — прошепна тя. — Направихме две като нея.

Този път той не я целуна. Премести поглед от красивото й гримирано лице към отражението на своето, а после обратно.

— И двамата сме Зелда — каза той и видя как алените му устни се движат, докато говореше. Изведнъж почувства необикновен прилив на желание — към създанието в огледалото, към двете създания в огледалото. Искаше да притежава и двете, искаше да бъде и двете, и искаше да бъде притежаван от тях. Искаше да се отърве от Трой Картрайт с неговата работа и неговите тревоги, от скучната си съвест. Искаше да бъде Зелда, искаше да й бъде любовник. Искаше тя да го обича.

Прекрасните двойнички стояха в продължение на дълги мигове, разглеждайки отраженията си. Имаше четири безмълвни Зелди, погълнати от мига на собственото си сътворяване. Погълнати от желанието да бъдат; отдадени на желанието да притежават. После Изобел пристъпи напред и протегна ръка към другия прекрасен образ. Внимателно докосна боядисаните устни на Трой със собствената си черешовочервена уста. Той взе ръката й и я задържа.

— Искам да се любим — прошепна Изобел.

Трой поклати глава.

— Прекалено скоро е.

Тя затвори очи, замъглените си, очертани с тъмна линия очи.

— Изпълнена съм с копнеж.

— Още не. Не и когато току-що започнахме това. И не и когато трябва да се прибереш у дома след два часа.

Тя отвори рязко очи, погледна го напълно объркана. Имаше стреснатото изражение на събуден сомнамбул.

— О, Боже мой, бях забравила — прошепна тя. — Толкова се бях вживяла в ролята на Зелда. Почти бях забравила, че ще трябва да пътувам.

— Това е друг живот. Както казахме. Друг живот, към който можеш да се връщаш. Ще я пазя тук.

— Гей ли си? — запита настойчиво тя. — Затова ли не искаш да правим любов? Защо искаш роклята? Жена ли искаш да бъдеш?

Той се присви смутено от безцеремонността й и се почувства внезапно засрамен.

— Не мога да говоря така. Не мога да говоря за това в… ами не знам — да го поставям в такива категории. Не е толкова просто — да бъдеш категорично едно или друго.

Тя разбра, че беше казала не каквото трябва, и се обля в гореща руменина заради недодялаността си.

— Съжалявам — каза бързо. — Знам. Прав си. Това не е състояние. А изживяване. Това е Зелда. Ние я създадохме, и сега тя притежава и двама ни.

Той допря ръка до главата си и опипа коприненомеката пищна коса на Зелда на тила си.

— Точно това искам — каза. — Това е, което винаги съм искал. Да бъда обсебен толкова изцяло, че да изгубя всякакво чувство за самоличност.

* * *

Докато пътуваше към къщи сама с влака в синия си костюм с панталон, Изобел се взираше невиждащо през прозореца, докато познатият занемарен пейзаж на южен Лондон, а после — на предградията, се нижеше покрай нея. Единственото, което виждаше на фона на редиците къщи с градинки пред тях, индустриалните постройки и паркингите, беше омагьосаното изражение на Трой, когато докосваше гъстата си руса коса и говореше за обсебване.

Имаше чувството, че са встъпили в някакъв необичаен пакт, докоснали са се до някаква скрита магия, която можеше да ги отведе и по-надалеч към някакво по-дълбоко място на съществуване, и вместо да се шокира или уплаши при мисълта за това, което правеха, тя изпита диво, анархично желание да се гмурне по-дълбоко, да стигне по-далече. Чувстваше се безразсъдна, чувстваше се така, сякаш не я беше грижа какво правеха заедно, как можеше да бъде наречено то или как можеше да изглежда в очите на другите. В уединението на апартамента на Трой, зад затворената врата на спалнята за гости, Изобел се беше чувствала така свободна, както не се бе чувствала никога преди.

Разпозна тяхната гара с изненадано сепване — толкова бързо беше минало пътуването. Отиде до колата си, вслушвайки се в стъпките си по гумираната настилка и наблюдавайки сянката си по стената на паркинга, сякаш не беше сигурна, че е напълно реална. После подкара колата по тесните улици към дома си.

Прозорците на антрето и кухнята светеха. Тя паркира и влезе в кухнята. Телевизорът работеше и Филип го гледаше, докато вечеряше. Когато тя влезе, той стана от стола си и го изключи.

— Запазих ти малко. Не знаех колко ще закъснееш — каза той. — Добре ли мина обядът?

— Да — каза Изобел. — Имам добри новини. Ще платят шейсет хиляди за новия роман. Не е ли отлично?

— Добре е, и още как — каза той. — По-добре от всякога. Добрите стари „Пенсхърст Прес“. Страхувах се, че ще намалят хонорарите. Имаше няколко рецензии на последната ти книга, които малко ме обезпокоиха.

— Добре е — съгласи се тя. — Много са щедри.

Донесе си нож, вилица и чаша за вода, и го загледа как й отрязва резен от пая с пилешко и шунка.

— Това означава ли, че можем да действаме по въпроса с плувния басейн? — попита той нетърпеливо.

Тя се усмихна: той сякаш беше някъде много далече.

— Не виждам защо не — каза тя.

— Ще им съобщя утре — каза той. — Доволен съм, Изобел. Крайно време беше онзи Трой да си заслужи десетте процента.

— Той е много добър — защити го Изобел. — Мисля, че е много добър.

— Той е паразит — заяви Филип. — Не притежава собствен талант или инициатива. Живее на твой гръб. Изкарва пари от продажбите ти, а дори не мисля, че се справя с тях особено добре.

— О, за Бога! — възкликна Изобел в пристъп на внезапно раздразнение. — Той е прекрасен агент, току-що ми осигури шейсет хиляди лири за един роман, когато не мислех, че ще получи и половината от това. Гениален е! Защо трябва вечно да си толкова критичен и заядлив? Написах добър роман, а той получи добра цена за него. Той е добър агент. Какво друго има да говорим?

Филип й отправи суров, недружелюбен поглед и не каза нищо. В обиденото мълчание Изобел взе вилицата си и отново започна да се храни. Чувстваше се сприхава и непохватна; и й се струваше, че е грубо от нейна страна да се храни с апетит, когато той беше толкова явно разстроен.

Мълчанието се проточи. Тя хвърли кос поглед, за да види дали Филип не се готви да потъне в една от продължителните си сръдни. Когато й беше сърдит, Филип можеше да запази пълно мълчание дни наред, в които Изобел можеше да беснее, да плаче или да се опитва да го вразуми, без да получава никакъв отговор. Винаги трябваше да се извинява първа. Винаги трябваше да се извинява многословно и подробно, задето го е обидила Но тази вечер, за първи път в дългия им брачен живот, поглеждайки го, тя не изпитваше ужас, че го е оскърбила. Гледаше го и й се искаше той да запази лошото си настроение за себе си. Знаеше, че няма да го направи. И си помисли с раздразнение, че ще е по-добре да се извини сега и да приключи с въпроса.

Но Филип като че ли не се цупеше. Изглеждаше замислен.

— Ще ти кажа какъв е проблемът — каза той кротко. — Нямам му доверие на този Трой. Не бих могъл да ти кажа защо. Просто подозрение. Не мисля, че наистина взема присърце интересите ти. За него си просто една от многото, нищо специално.

Тя взе чинията си, занесе я до кошчето за боклук и изсипа съдържанието й вътре.

— Аз съм специална за него — заяви твърдо. — Наистина съм.

Филип можеше да зареже темата, но не го направи.

— И все пак Трой е несериозен, нали?

Тя се поколеба, несигурна какво имаше предвид той.

— Той е млад човек, който не се е сблъсквал с никакви страдания — каза Филип остро. — Всичко, което някога се е обърквало в живота му, е било резултат на негов собствен избор, може би плод на собствената му погрешна преценка. Но никога не е изпадал в истинско затруднение, никога не е бил в опасност. Не е като някой от поколението на нашите родители, отгледани и преживели войната, отгледани от поколението преди тях, преживяло Първата световна война. Дори не е като нас, които израснахме пред петдесетте и знаехме, че нещата богат да бъдат трудни. Той е рожба на шейсетте, на седемдесетте — получава всичко по лесния начин. Той е израсъл в свят, в който хората предпочитат да мислят, че всичко става лесно.

— Не можеш да говориш така, ти дори не го познаваш — възрази Изобел. — Никога дори не си го срещал.

— Познавам този тип хора — каза Филип. — Мислят си, че нищо не е по-важно от тях самите, нищо не е по-важно от собственото им забавление или от собствената им амбиция и собствената им кариера — той я погледна с топлота и допълни: — Не са като нас. Не са като теб. Ние сме сериозни хора, знаем, че сериозните неща са важни.

Изобел почувства силно угризение на съвестта.

— Не е задължително да е едното или другото — каза тя със слаб глас. — Нима не можеш да бъдеш просто човек, който живее живота си в пълнота? Да бъдеш човек, който разсъждава сериозно и въпреки това има пълнокръвен социален живот, човек, който се забавлява? Който дава предимство на насладата?

Филип поклати глава.

— Не — каза той просто. — Всеки трябва да избере дали да живее за своя изгода, или за да бъде от полза на другите. Младите хора като твоя Трой — те са неподправени хедонисти. Но хората като теб и мен, ние живеем живот на ума и духа. Ти караш хората да мислят, насърчаваш ги да използват ума си, доставяш им сериозна, интелектуална наслада. А преди да се разболея, аз също вършех важни неща. Изнасях лекции и пишех проучвания, които повдигаха важни етични въпроси, въпроси, свързани с опазването на околната среда. Посвещавах се на една добра работа, сериозна работа. Но хората като Трой никога не порастват, не искат да бъдат сериозни и да полагат усилия за сериозен размисъл. Искат само забава. Не мога да си представя какъв ще бъде светът, когато дойде техният ред да го предадат на децата си.

Осем

През следващите няколко дни Изобел откри, че усвоява досадните умения на прелюбодеянието. Вече държеше романа скрит под фалшиво име на компютъра си, сега имаше и фалшив дневник с ангажименти, пълен с неверни бележки, в случай, че Филип му хвърли поглед, за да провери къде се намира тя. Научи се да дебне пощальона, за да може първа да вземе пощата и да провери дали няма обемисти пакети с коректури, изпратени от „погрешния“ издател, от които Филип да разбере за книгата на Зелда Виър.

Възползваше се от ежедневната рутина на Филип, която преди й се беше струвала така трагично скучна и предсказуема, но сега й предоставяше поредица от безопасни моменти, в които можеше да се обади на Трой. Следобедната разходка на Филип, онзи половин час, през който той правеше упражненията си, заседаването му до късно нощем пред телевизора, късното му ставане сутрин: това бяха моментите, когато не би била подслушана или обезпокоена, и вместо да наблюдава съпруга си с любов и загриженост, Изобел го следеше с измамно внимание, за да е сигурна, че е излязъл от къщата навреме и няма да се върне, докато тя си шепнеше по телефона с Трой.

Изобел наблюдаваше тези промени в себе си с дълбока печал, но откри, че не можеше да направи нищо, за да ги предотврати. Когато се залови да пише романа, не беше приемала това за нещо друго, освен за най-предана съпружеска саможертва.

Единственият й мотив да напише „Ученикът на дявола“ беше да се погрижи за Филип; не очакваше други последствия. Дори най-първото пазаруване с Трой не беше оставило у нея нищо повече от усещане на леко неудовлетворение от дрехите й, от външността й, от скучния й живот. По някакъв начин обаче, в един миг, в една секунда на невнимание, тя се беше отдалечила от Филип. Без да си дава сметка, без да го предвиди, тя беше предприела решителна стъпка и внезапно Филип вече не й се струваше невероятно привлекателният мъж от момичешките й години, нито пък менторът и любовникът от годините й на зряла жена. Сега той й изглеждаше като стар човек, болен човек, общуването с когото беше бреме. Тя вече не се чувстваше дълбоко свързана с него; чувстваше се обвързана и ограничена.

Не би могла да каже кога се случи това. Беше като магическо падане на було, проясняване на видение. Целувката на Трой беше симптом на случилото се, а не негова причина.

Тя не би се целува така, ако вече не бе започнала да се отдалечава от хроничната самота в леглото с Филип, търсейки горещо желание. Струваше й се маловажно дали Трой някога ще я целуне отново. У Изобел се разгаряше нещо — така неудържимо, както първото близване на пламъка по кибритена клечка.

Понякога тя мислеше с леко безпокойство, че една сексуална изневяра едва ли щеше да има значение, след като най-ужасната измяна спрямо брака й вече се бе състояла. Сега умът й вече рядко бе изпълнен с мисли за съпруга й или със скучните всекидневни подробности на брачния живот. Мислено тя почти постоянно беше другаде. Възприемаше Филип дистанцирано, като човек, на когото не биваше да причинява мъка, човек, към когото трябваше да се отнася внимателно и грижовно. Вече не го възприемаше като мъж, когото беше избрала, увлечена от страст, и с когото беше останала от любов. Дългото пропадане на брака й от връзка на любов между равни до безобидни паразитни отношения, в които инвалидът се възползваше от изтощения приемник, най-после беше завършило сега, когато тя все още вършеше всичко, което някога беше правила от любов, но вече го вършеше от чувство за дълг, от съжаление, и от решимост той да не забележи разликата. Осъзна, че го беше разлюбила, и то вероятно от години, когато разбра, че може да живее с него, мотивирана единствено от благоприличие и състрадание. Осъзна също и че той я беше разлюбил, когато прие работата й, грижите й, и най-вече парите й, без дори да забележи, че любовта си беше отишла.

Изобел не изпитваше и капчица истинско угризение заради това, и това беше част от странната хладина, която се бе просмукала в брака й. Не изпитваше угризения, не изпитваше вина. Не чувстваше към Филип почти нищо, освен решимост да запази нещата такива, каквито бяха, и да се погрижи той никога да не узнае, че в емоционално отношение тя го е напуснала, напуснала го е отдавна. Покровителствената й доброта, която се бе зародила по време на болестта му, сега бе единственото, което беше останало. Тя бе достатъчна да я кара да бъде толкова предпазлива в поведението си пред него, колкото най-циничната и опитна прелюбодейка. Филип не трябваше никога да узнае, че у нея са изчезнали и последните останки от страст към него, защото това щеше да го разстрои и разболее. Каквото и да се случеше по-нататък в живота й, тя нямаше да позволи то да попречи на грижите й за Филип. Нямаше да стане настойчива и взискателна. Нямаше да моли за свободата си, или за раздяла, или за собствен живот. Беше сключила споразумение с Бог, че ако Той подари живота на Филип, тя няма да моли за нищо никога повече. В онзи момент тя беше „изключила“ желанията си, и си мислеше, че те са си отишли завинаги.

Но споменът за онази изгаряща целувка, за вида на Трой, когато зачудено докосваше гривата си от руса коса, когато плъзваше ръка около кръста й, оставаше в ума й като пейзаж от друга планета; изцяло извън нейната вселена.

Отначало Изобел полагаше големи усилия изобщо да не мисли за това. Залисваше се с работата си, с поддържането на къщата, отговаряше на писма от читатели, от чуждестранни издатели, удовлетворяваше безброй искания за информация, за автографи, за различни позволения. Но откакто видя Трой в електриково синьо, откакто видя Трой в ролята на Зелда пред себе си, всичко друго беше станало бледо и несъществено. Непрекъснато си представяше Трой. Той беше първата й съзнателна мисъл сутрин и последната й мисъл, когато потъваше в сън нощем, за да го сънува.

Трой й телефонира няколко пъти, за да уточни датите за рекламното турне след първи януари, и да я увери в напредването на работата по договора. Паричната сума беше толкова огромна, че той ползваше помощта на адвокат за уточняването на клаузите, а трябваше да се изготвят и документите за откриването на банковата сметка. Бяха се спрели на банка, базирана в Швейцария, и сметката щеше да се обслужва под номер, изобщо нямаше да се използва име. Единствено Трой щеше да знае номера и детайлите по банковата сметка, всички документи щяха да се изпращат на неговия адрес.

Тъй като знаеше, че Филип обичаше да посреща пощальона и че често преглеждаше пликовете, Изобел настояваше дори банката да не разполага с истинското й име и адрес. Трой трябваше да измисли фиктивни данни за сметката, за да запази пълната анонимност на Изобел.

— Мисля, че при швейцарците подобно нещо е наказуемо — тревожеше се той.

Трябваше да се споразумяват и по други въпроси. Издателите изпратиха две предложения за корици на книги, които Изобел трябваше да види. Изпратиха ги на Трой, всичко минаваше през Трой, а той ги преснима и ги препрати на Изобел. На тях се виждаше жена с кукленско лице с пищни гърди, преливащи от поръбена с дантела блуза, зад нея — мъж в плащ с качулка, обърнат кръст, и порутен замък. Изобел им хвърли бърз поглед, после ужасено го пъхна отново в плика. Позвъни на Трой.

— Наистина са ужасни — каза тя.

— Да, не са ли невероятни?

— Не, имам предвид, че са толкова ярки и крещящи, като извадени от женско списание; тази ужасна рисунка на Нарити. Изглежда като някаква селянка с огромна гуша. В какво е облечена?

Настъпи кратка пауза, докато Трой извади снимката на корицата за книгата от папката на Зелда Виър в офиса си.

— Нещо като „селска блуза“.

— Защо е облечена така?

— Французойка, но невинна.

Изобел изписка;

— Французойка ли?

— Нали казах, че ще им дам позволение да направят дребни редакторски промени. Не мисля, че някой от нас трябва да изпада в педантизъм по отношение на промените.

— Защо са я направили французойка?

— За да си пасва с биографията ти — каза Трой простичко. — И бездруго сега цялото повествование е в първо лице. Продава се като твоята история, художествен разказ на твоята история. Тя е английско момиче, което расте със сестра си във Франция. .

— Някой ще разбере — каза Изобел уплашено. — Достатъчно е само да започнат да търсят в паспортната служба или актовете за раждане.

— Никъде не твърдим, че историята е истинска — изтъкна Трой. — Това му е хубавото. Ако някой те попита директно, тогава просто ще кажеш, че книгата е основана на преживяванията и проучванията ти във Франция. Това е всичко, което е нужно да кажеш, Изобел, вярвай ми. Издателите ще свършат останалото. Те ще подготвят съобщението за пресата и рекламата.

— Защо не могат просто да разпратят книгата в книжарниците? — настоя Изобел. — Защо всичко трябва да се рекламира шумно?

— Защото в магазините има хиляди книги — отвърна той. — Именно затова собствените ти книги не достигат по-големи продажби. Има хиляди и хиляди книги, Изобел. Трябва да направиш нещо специално, за да бъдеш онази, която хората помнят.

От нейния край на телефонната линия последва мълчание.

— Тя изглежда нелепо — каза Изобел упорито.

— Това е комерсиална корица, която ще продава книгата — каза той без заобикалки. — Вярвай ми, Изобел. Те не си измислят тези неща просто ей така. Това е корица, която се харесва на отговорниците за продажбите и на хората, които пазаруват в супермаркетите.

— Представят книги на купувачи в супермаркета? — попита слисано Изобел. — Хора, пазаруващи в супермаркета, които обикновено влизат там, за да си купят консерва боб?

— Да — каза той. — От тяхна гледна точка една книга е стока, също както една консерва боб.

— Аз пиша от близо двайсет години — каза Изобел. — И книгите ми никога, никога не са били преценявани от купувач в супермаркет.

Трой въздъхна:

— Ти беше автор на висока литература. Никой не е имал желание да продава книгите ти в супермаркета. Издателите ти искаха да продават книгите ти в малки, елегантни книжарници, откъдето да си купуват книги интелектуалци, които знаят какво искат. Но Зелда Виър е комерсиален автор. Интелектуалните книжарници дори няма да зареждат нейните книги.

Ние искаме да бъдем в Аsda[7]. Не се интересуваме от „Литълхамптън Интелекчуъл“ и „Изборът на критиците“ и „Стейшънъри Стор“, доставка до шест седмици, само срещу поръчка на място“.

Изобел отново замълча. Той се изплаши, че я е обидил.

— Моля те, Изобел, довери ми се. Всичко върви напълно по план — каза той нежно. — Корицата и всичко останало. Мога ли да им кажа, че одобряваш корицата?

— Ще се промени ли нещо, ако кажа „не“?

— Разбира се — излъга той. — Всички искаме да си доволна. Но наистина ще съжалявам, ако задържиш публикуването заради нещо толкова маловажно. А и това ще забави изплащането на парите, нали знаеш.

— Добре тогава — каза тя неприветливо.

— Мога да им кажа, че одобряваш?

— Да.

— Все още ли смяташ да дойдеш в града в неделя вечерта преди отиването в телевизията в понеделник сутринта? — попита той.

— Да — каза тя неохотно.

— И знаеш, че ни чака интервю с „Експрес“ веднага след това?

— Да — каза Изобел нацупено.

— Ще бъда с теб — обеща той. — Искаха да изпратят служител от рекламния отдел да те придружи, но казах, че аз ще го направя. Че държиш да съм аз.

— Да.

— Това е важно за мен — каза той с умишлено прелъстителен тон, снижавайки глас, така че тя се наведе напред през бюрото си, за да го чуе, притиснала телефона към ухото си. — Наистина, наистина очаквам с нетърпение да бъда с теб. Наистина очаквам с нетърпение да видя как Зелда се появява пред света.

— Да — каза тя. Отново същата дума, но със съвсем различен тон.

— Ще се видим в неделя вечерта — прошепна той. — Довиждане.

* * *

Филип я откара до гарата.

— Очакваш ли лекцията с нетърпение? — попита той.

— Да — каза тя. — А също и преподаването следващия семестър.

— Бих предположил, че предпочиташ да си стоиш вкъщи и да пишеш — каза той.

Един ученик натисна бутона за пресичащи пешеходци и се стрелна нататък, пресичайки, преди да светне зелено.

— Внимавай! — извика Изобел.

— Мога да виждам — каза Филип сърдито. — Все още не съм пълен инвалид.

— Извинявай.

Настъпи кратко, обидено мълчание.

— Наистина искам да продължа с писането си, но не съм преподавала от толкова отдавна, та си помислих, че е добра възможност. При положение, че тази преподавателка излиза в отпуск по майчинство, сметнах, че е много мило от тяхна страна да ме помолят да я заместя. Една лекция сега, а следващия семестър — цял курс от лекции.

— Ще пътуваш до града всеки ден — възропта той.

Изобел се поколеба, а после започна с подготовката за лъжите, които трябваше да последват през следващите няколко месеца.

— Бих могла да си идвам у дома, ако имаш нужда от мен, разбира се, но си мислех да отседна в хотел „Фробишър“, на някое подобно място, и да не пътувам всеки ден.

— Бих могъл да дойда с теб — каза той, разведрявайки се. — Една седмица в хубав хотел в Лондон през новата година. Ще ми се отрази добре!

Обзета от тревога, Изобел почувства как сърцето й пропуска един удар.

— Би било хубаво — каза тя овладяно. — Но аз ще отсъствам по цял ден, за да преподавам. Не мислиш ли, че ще се отегчиш?

— Бих могъл да обикалям насам-натам — каза той. — Да посещавам музеи или нещо подобно.

— Да — каза тя. — Но не и всеки ден, със сигурност. Освен това, нали имаше намерение да се заемеш с басейна?

Филип влезе с колата в паркинга на гарата.

— Мислех, че ще искаш да изчакам, докато пристигне плащането от „Денсхърст“ — каза той. — Не исках да те пришпорвам.

— О, не, можем да се справим — каза тя успокоително. — Защо не се заемеш с това? След като знаем, че парите ще пристигнат, можеш да започваш. Договорът с „Пенсхърст“ е подписан. Няма проблем. Парите ще пристигнат всеки момент. Пък и така ще имаш нещо за вършене, докато отсъствам. Тогава басейнът може да бъде готов за пролетта.

Филип се хвана на въдицата, доволен от позволението.

— Благодаря ти — каза той с рядка за него признателност. — Ще ми достави удоволствие да го направя. И ще го планирам наистина хубаво за теб — добър дизайн, много обмислен. Ще бъде истински актив за нас. Истинско предимство, ако някога продадем къщата. Човекът от фирмата за строителство на басейни беше съвсем сигурен, че това може сериозно да повиши стойността на къщата. Всички искат басейни. А закритият басейн е още по-добър.

Тя се надвеси и го целуна по бузата, поемайки познатия, любим мирис, лимоновия дъх на афтършейва, уханието на чиста памучна риза, шампоанът, който бе използвал през трийсетте години на брака им.

— Иска ми се да не заминавах — каза тя с внезапна тъга. — Иска ми се изобщо да не се бях съгласявала на това.

— Отмени го тогава — каза той бодро. — Защо не? Не може да се каже, че ти плащат особено много.

Тя се опита да му се усмихне бодро.

— О, не бих могла да ги разочаровам. Не и след като вече обещах.

Тя отвори вратата на колата, излезе и посегна да вземе пътната си чанта от задната седалка.

— Ще се обадя — каза тихо, гледайки тила му. — Когато пристигна във „Фробишър“.

— Не се обаждай прекалено късно — каза той. — Мисля да си легна рано, освен ако госпожа М. не донесе някой от ужасните си филми, за да го гледаме.

Изобел се усмихна.

— Сигурна съм, че ще донесе — каза тя. — Ще телефонирам към десет. Довиждане, скъпи.

Искаше й се да го проследи как потегля с колата, искаше да види как познатият му профил минава покрай нея и се отдалечава; но той щеше да се подразни, ако помислеше, че тя се съмнява в способността му да се справи с колата, така че вместо това влезе в малката гара, купи си билет за отиване и връщане до Лондон и излезе на студения перон, където релсите се виеха на юг към морето и на север към Лондон, за да изчака влака, който щеше да я отведе при Зелда Виър, Трой, и цял един алтернативен живот.

* * *

Трой ликуваше, вече беше отворил бутилка шампанско и я посрещна на вратата с чаша в ръка. Целуна я по бузата, почти, без да докосва с устни кожата, и Изобел почувства как сърцето й се сви заради театралността на жеста.

— Ето го и Фреди — каза той щастливо. — Той тъкмо си тръгва, нали, Фреди?

Фреди се появи в малкото антре зад Трой и се усмихна през рамо на Изобел.

— Приятно ми е — каза той вежливо.

Изобел осъзна, че последния път, когато се срещнаха, тя беше Зелда Виър, и следователно той не я познаваше.

— На мен също — каза тя неловко. — Аз съм Изобел Латимър.

— Фреди трябва да си върви — обяви Трой. Очевидно това беше някаква възприета помежду им шега.

— По-скоро си мислех, че бих излязъл на вечеря с вас двамата — усмихна се Фреди.

— Не те искаме! — възкликна Трой. — Нали, Изобел?

Тя се поколеба, не знаеше какво е редно да каже.

— Моля ви, кажете, че мога да дойда — примоли й се Фреди. — Мога да бъда ужасно забавен.

— Сигурна съм, че можете — каза Изобел сковано. — Просто работата е там, че… — погледна надолу към полата си и бялата памучна блуза. — Всъщност нямам подходящи дрехи за излизане. Дойдох в града само за да изнеса една лекция утре.

— Така че си върви — нареди Трой. — Ние с Изобел ще прекараме една спокойна вечер вкъщи, не пропускаш нищо. Върви да се забавляваш с някой друг.

Той тикна кремавото велурено сако на Фреди в ръцете му, и Фреди се провря покрай Изобел до външната врата.

— Беше огромно удоволствие да се запозная с вас — каза той вежливо. — Наистина се възхищавам толкова много на творчеството ви!

— Благодаря — отвърна хладно Изобел. След толкова много години можеше веднага да направи разлика между човек, който е чел романите й, и човек, който иска да създаде впечатлението, че го е направил. Фреди несъмнено беше човек, който чете рецензии и изказва многократно повтаряни мнения.

— И ти благодаря за…ъъ… щедрото гостоприемство — каза Фреди на Трой, в гласа му трепна смях. — Прекарах си чудесно. Благодаря, че ме прие.

Трой се изкикоти и го бутна към входната врата. Приличаха на Изобел на превъзбудени деца в края на парти за рожден ден. Тя взе чантата си и се качи по стълбите до апартамента на Трой, не искаше да остава до тръгването на Фреди. Чувстваше, че той ще започне да се държи лошо, ако му обърнеше повече внимание.

Влезе в свободната стая и затвори вратата зад себе си. Моментално изпита чувството, че влиза в друг свят. Спря за миг и вдъхна уханието на стаята. Миришеше много дискретно и елегантно на Зелда: съчетание от парфюма й и аромата на козметиката й. Трой беше извадил дрехите от найлоновите им калъфи и те бяха подредени на подплатените закачалки в гардероба като смъкнати змийски кожи с цветовете на скъпоценни камъни, чакащи да се плъзнат върху нея, очакващи да приемат формата на тялото на Зелда. От двете страни на огледалото стояха върху поставките си двете еднакви руси перуки. Едната изглеждаше абсурдно, екзотична като диадема от времето на Тюдорите, с дебели, симетрично подредени букли. Другата беше руса грива, нелепо бляскава, прекрасна дори върху празното лице на поставката от полистирол. Между двете беше редицата от гримове: изящните шишенца, съдържащи оцветител, крем и тонизиращ лосион, професионалните четки, всяка изработена специално за конкретната си задача.

На пода на гардероба бяха обувките на Зелда, всяка с пъхнат в нея калъп; от всеки отворен сандал се подаваше червено кадифе като оцветен в кармин палец.

Изобел отвори едно чекмедже. Там бяха сутиените на Зелда: сатен, дантела, банели и подплънки, със съвършен дизайн и изпълнение, напълно недокоснати. Там бяха бикините й: два чифта прилепнали, за да се нахлузват плавно, без да оставят гънки, два чифта френски кюлоти, които обхващаха стегнато бедрата на Зелда като малък слип, и не оставяха очертания по елегантната пола. В следващото чекмедже отдолу бяха нощните й дрехи: късата копринена нощница, която Трой й бе купил, и копринената пижама „за размотаване из къщи“, която бяха купили заедно в „Хародс“.

Чу входната врата да се затръшва и Трой да се качва по стълбите, тананикайки си под нос някаква песен. Чу го да замлъква рязко, забелязал, че я няма в дневната, чу го да се колебае отвън, а после да потропва лекичко по вратата на спалнята.

Тя я отвори и отстъпи встрани, за да може той да влезе, но той спря на прага.

— Навън ли би искала да вечеряме, или ще ядем вкъщи? — попита той.

Нещо в гласа му я накара да забележи, че той се чувства неловко.

— Каквото предпочиташ — каза тя хладно. — Утре сутринта трябва да ставаме доста рано, нали?

— Искат ни там в осем — каза той. — Ще изпратят кола в седем и петнайсет. Зад ъгъла има едно италианско ресторантче, което е доста приятно.

Тя хвърли поглед към отворения гардероб.

— Да се преоблека ли?

Той погледна куфара й. Изобел остро си даваше сметка, че всичко, което се казва и прави сега, е натоварено с множество значения. Тя не питаше дали трябва да смени роклята си за вечеря, имаше предвид дали да се промени и да стане напълно различна жена. За момент закопня за спокойната сигурност на дома си и успокояващото присъствие на Филип, който я познаваше толкова добре и който не очакваше от нея нищо друго, освен да се грижи за него като опитна медицинска сестра.

— О, изобщо не е изискано място — каза Трой. — Няма нужда да се преобличаш. Ще отидем, както сме си. Да изпием ли по чаша шампанско, преди да тръгнем? Ще телефонирам и ще се погрижа да ни запазят маса.

Изобел внезапно се почувства толкова силно разочарована, че й идваше да заплаче. Преглътна и почувства как в очите й се надигат сълзи. Дни наред беше чакала да прекара една вечер с Трой, беше се опитвала да не си представя какво биха могли да правят и как ще е, когато бъдат заедно. Но въпреки предпазливо издигнатата преграда пред въображението си винаги беше приемала, че ще има нещо скрито и потайно. А сега нямаше нищо. Една жена на средна възраст отиваше на вечеря с млад мъж, неин колега. Разговор за делата им, за общи познати. Най-вълнуващата перспектива: крем „Забайоне“. Най-голямото изкушение: бренди след вечеря.

— Не искам шампанско — каза тя сприхаво. — Не и ако ще излизаме веднага.

— Добре — каза Трой, показно невъзмутим. — Искаш ли да си разопаковаш багажа? Да си измиеш ръцете? Не? Тогава тръгваме веднага.

Девет

Тръгнаха забързано към ресторанта. На някои прозорци сияеха коледни елхи, завесите бяха дръпнати, така че светлините да се виждат на улицата. Изобел вървеше с наведена глава, обзета от ненавист към уличните миризми, към острите, лютиви изпарения от изгорели газове и гъстата мъгла. Помисли си, че можеше да си е вкъщи сега, докато по телевизията върви някое предаване за пътувания из тропиците, а Филип се оплаква с половин уста, че никое от тези предавания никога не изглежда реалистично и че въпросите за отражението на туризма върху околната среда винаги са пренебрегвани.

— Пристигнахме — каза Трой, непоколебимо жизнерадостен, и отвори една врата пред нея.

Вътре беше шумно и светло, масите бяха с червено-бели покривки. Бутилки от „Кианти“ висяха на гроздове от тавана и служеха като настолни лампи. Плакати без рамки, с изгледи от Амалфи и Капри, бяха прикрепени с кабърчета по стените с цвят на теракота. Изобел се огледа удивено наоколо, докато Трой пое палтото й и го закачи на Стойката до вратата. Ресторантът беше точно като онзи, в който беше отишла на първата си среща. Дори сега си спомняше чувството на наслада от топлината и ярките цветове на заведението, тийнейджърското си вълнение, когато сервитьорът им подари празната бутилка от „Кианти“ за спомен от вечерта. Тя я занесе вкъщи, а после отиде до магазин за електроуреди да вземе специална крушка, направена да пасне точно в гърлото на бутилка от вино, така че се сдоби с нощна лампа, изработена от подарената й бутилка от „Кианти“. Беше я опазила невредима с години.

— Не е ли прекрасно? — попита Трой. — Толкова иронично! Прекрасна имитация, не мислиш ли? Един вид отдаване на почит към всички онези ужасни стари заведения тип „бистро“.

Изобел стисна устни, но не каза нищо. Помисли си, че за човек, който се е хранил в такова заведение и наистина му е харесало, шегата може би нямаше ефект, при положение, че ставаше дума за пародия на стил, популярен едва преди трийсет години.

Трой се плъзна в един стол.

— Не е ли истинско бижу? — попита той.

— Истинско бижу — повтори хладно Изобел, настанявайки се на стола срещу него.

Един сервитьор дойде и им донесе гигантско ламинирано меню. Изобел вдигна своето като бариера и се скри зад него, докато Трой поръчваше минерална вода и вино за двамата. Тя се показа иззад менюто, за да поръча спагети и зелена салата.

— Какво има? — попита Трой, предавайки се най-сетне.

Изобел се поколеба.

— Всъщност, нищо. Просто си мислех, че всичко ще бъде различно.

Сервитьорът дойде и напълни чашите им.

— След миналия път — добави Изобел.

Трой опита виното, доби замислено изражение, опита го пак.

— Мислех си, че между нас се случва нещо необикновено — каза настойчиво Изобел. — Не съм мислила за нищо друго, откакто се прибрах вкъщи. Мислех, че всичко отива натам. А сега изглежда, че сме се върнали обратно там, където започнахме. Всъщност още по-назад — допълни тя остро.

Трой въздъхна:

— Да. Е, добре — отпи голяма глътка вино. — Бях много напрегнат заради идването ти — каза той. — Заради миналия път. Обядвах с Фреди, като начин да се разсея. Вероятно не беше много добър избор на начин за разтоварване. Това се проточи твърде дълго, и отклони твърде много вниманието ми. Затова бях малко… малко еуфоричен, когато дойде. Съжалявам. И не искам да започвам нищо наистина трудно, особено когато утре предстои да се появиш по телевизията. Мисля, че наистина би трябвало да се съсредоточим върху най-важното за момента. Трябва да оставим настрана всичко, с изключение на задачата да задвижим публикуването на романа на Зелда. До деня на излизането на книгата има цели два месеца, искаме Зелда да бъде навсякъде. Трябва да се съсредоточим върху нея, да я поставим пред всичко останало.

— Но какво ще стане с мен? — попита Изобел.

Сервитьорът, който слагаше салатите на масата, дочу отчаянието в гласа й, и не се сдържа и хвърли поглед към Трой, за да види как реагираше на това красивият млад мъж. Трой изглеждаше болезнено смутен.

— В какъв смисъл?

— Закотвена съм… — каза Изобел, много по-тихо. — Закотвена съм в провинцията със съпруг, който е добър човек, но… толкова болен. И за мен Зелда беше възможност да зърна какъв може да е другият живот. Мислех си, че ще встъпя в този живот.

— Ти наистина го правиш.

— Мислех си, че ние ще встъпим в него. Мислех си, че всичко ще бъде различно за двама ни, ако влезем в този живот. Все едно да пристъпиш през огледалото, озовавайки се в свят, в който нищо не е точно каквото изглежда. Нищо не е такова, каквото изглежда.

— Имаш Зелда — напомни й той.

Тя срещна погледа му открито с увереността, която й придаваха годините.

— Мислех, че ще имам и теб.

Идването на сервитьора със спагетите беше облекчение за Трой, спасение от неприкритата настойчивост на Изобел. Изобел изчака, без да се усмихва, докато сервитьорът й предлагаше дресинг за салатата, черен пипер, още вода, а след като той си отиде, каза на Трой:

— Надявах се на друг свят, освен онзи, в който живея. На нещо повече.

— Освен този, в който живееш ли? — попита той предпазливо.

— Не мога да си тръгна — каза тя просто. — Не съществува възможност да напусна дома си. Обвързана съм с Филип завинаги. До смъртта. Но сега, когато бях Зелда, само за малко, толкова малко, е сякаш ми се яви видение за нещо друго, нещо повече. И имам чувството, че не мога да живея без него.

Той кимна.

— Както каза Фреди, онзи ден, когато пихме чай в „Хародс“. Да живееш живота в пълнота.

— Именно. Знаеш ли, целият ми живот е бил един постоянен стремеж към съвършенство. Това ме учеха да правя: в училище, в университета, в работата ми, в брака ми. Показен, съзнателен опит да постъпвам правилно, да правя най-доброто, което мога. Грижливо и последователно да се справям добре — тя се огледа нетърпеливо из ресторанта. — Да не имитирам, да не плагиатствам. Винаги да се старая да правя нещо ново, искрено, съвестно.

Трой кимна.

— И го правиш. Така пише винаги в рецензиите. Човек винаги може да разпознае роман на Изобел Латимър заради сериозността на моралната перспектива. Ти правиш това.

— Знам, че го правя! — възкликна Изобел нетърпеливо. — Това, което искам да кажа, е че да живея така, да работя така, не ми е достатъчно!

Трой изглеждаше шокиран.

— Стремежът към съвършенство не е достатъчен?

Тя поклати глава.

— Искам да се насоча към нещо друго. Нещо по… — тя се поколеба. — По-първобитно.

— Какво например? — прошепна той, боейки се от отговора й.

Тя не каза нищо. Тъмният й, неотклонен поглед беше достатъчен отговор.

Настъпи кратко мълчание. Трой нервно ронеше хляб в пръстите си. Наблюдавайки ръцете му, Изобел си помисли, че прахосва хляба. Никой от нейното поколение не си играеше с храната си.

— Искам да се освободя от бремето да бъда себе си — каза тя накрая. — Това е Зелда за мен. Шансът да се освободя от принудата да бъда аз. Покорната, полумъртва аз.

* * *

Тази нощ Изобел спа със собствената си памучна нощница и се събуди омотана в завивката, потна и сгорещена. Централното отопление при Трой оставаше включено цяла нощ, оранжевите светлини на уличните лампи проникваха през завесите, създавайки постоянно смущаващо подобие на дневна светлина в три сутринта. Изобел лежеше в неестественото сияние, измъчвана от непривичната горещина, и копнееше с цялото си сърце да е в собственото си легло в собствената си спалня с открехнат прозорец, за да може студеният въздух на Кент да полъхва в стаята и да покрива прозореца с тънка кора от скреж.

Чу радиобудилника на Трой да звъни в шест без четвърт сутринта, а после той потропа на вратата й в шест.

— Влез! — обади се Изобел, седна в леглото и инстинктивно вдигна чаршафа до брадичката си.

Той донесе чаша чай и я сложи на масичката до леглото й.

— Как е звездата? — попита приветливо.

Двамата си отправиха взаимно внимателни, изучаващи погледи. Вече се учеха да разчитат взаимно настроенията си. Трой беше развълнуван, нервен. Изобел беше изпълнена с неохота, изпълнена с ужас, от който й призляваше.

— В студиото имат фризьор и гримьор, но си помислих, че ще се чувстваш по-добре, ако първо направиш всичко тук. Затова те събудих толкова рано, за да имаме много време — каза Трой, като говореше бързо. — Ще ти приготвя вана, а после ще е добре да закусиш нещо. Имам зърнени закуски, или можеш да хапнеш яйце и препечена филийка.

— Само препечена филийка — каза Изобел.

— Не се тревожи, всичко ще бъде наред — увери я Трой. — Сега ще ти напълня ваната.

— Какво ще облека? — попита Изобел, когато той тръгна към вратата.

— Розовият костюм е идеален за сутрешна телевизия — реши той. — Иди да си вземеш вана и ела на закуска, а после ще ти помогна да се гримираш и облечеш. И ми хрумна нещо. Ако искаш, ще се обадя у вас, когато всъщност се явяваш по телевизията: така ще знаем, че той не гледа внимателно. Освен това е добър начин да си прикрием следите. Ако звъня и питам за теб, тогава той ще заключи, че не си с мен.

Изобел се поколеба:

— Предполагам.

— Не е задължително.

— Не, идеята е добра. Просто ми се струва толкова…

Трой чакаше.

— Толкова безчувствено. Да го мамя така целенасочено.

— Не го мамим с лоша умисъл — посочи Трой. — Просто изпълняваме задачата, която си поставихме. Прикриваме те напълно.

Изобел кимна.

— Това ме кара да се чувствам, сякаш предавам доверието му — каза тя тихо. — Като се съгласявам с теб и го лъжа. Като заговорнича.

— Това е заради неговия басейн — отбеляза Трой. — Заради неговата издръжка. Той има полза от това. Ти самата не се срамуваш от Зелда, нали?

— О, не!

— Следователно пазим това в тайна от него за негово добро, не за твое. И със сигурност — не за мое. Правим го за него, не за нас.

Изобел кимна и посегна към чая си.

— Вана след пет минути — каза Трой и й отправи бърза, насърчителна усмивка.

След като той излезе от стаята, тя пусна прикриващия я чаршаф и се измъкна от леглото. Отиде до прозореца и погледна навън. Беше прекалено тъмно, за да прецени какъв ще бъде денят. Оранжевите светлини на уличните лампи прикриваха изцяло зората. Изобел дръпна завесата, усещайки как й призлява от безпокойство, навлече вълнения си халат и послушно тръгна към банята.

След закуска се почувства по-бодра. Трой вече беше облечен в тъмна копринена риза, вратовръзка в тон с нея и тъмен панталон. Демонстрираше по-подчертано отвсякога готовността си да я подкрепи. Когато тя се върна в спалнята си, леглото вече беше оправено, а дрехите й бяха извадени и подредени върху покривката: коприненото бельо, розовият костюм с прилепналото сако, прозрачният чорапогащник в прасковен цвят, розовите обувки на висок ток. На леглото с умишлена прекадена небрежност беше метнато новото кожено палто.

— Перуката, после гримът преди всичко останало — заяви Трой.

Изобел седна на столчето пред тоалетната масичка и взе пищната перука от стойката. Държеше предния край, докато Трой нахлузваше основната част на перуката на главата й.

— Ау — изохка тя.

— Il faut soufrir… [8] — предупреди я Трой. — Сега си затвори очите.

Изобел затвори очи и почувства лекото потупване от полагането на овлажнителя по лицето си, върховете на пръстите на Трой, пърхащи по бузите й, по клепачите й, по челото й. Почувства как под докосването му обичайното замислено и намръщено изражение на Изобел Латимър се стапя, усети как лъчезарното безгрижие на Зелда взема връх.

— Истински рай — изрече със затворена уста.

— Тихо — прошепна Трой. — Това е магия.

С леки докосвания с гъбата той покри лицето й с фон дьо тен. Изобел почувства как кремът покрива лицето й, сякаш я обагряха в нови цветове, превръщайки я в нова и по-добра версия на самата нея, почувства как бръчките на челото й изчезват под благоуханния, гладък крем. После усети внимателните, любовни докосвания на сенките за очи, лекия влажен допир на очната линия, и ласката на четчицата за нанасяне на спиралата.

— Почти си готова — увери я Трой.

Четката, натежала от пудра в прасковен цвят, премина бързо по лицето й, прониквайки във всяка бръчка, във всяка пора, а после четката за руж, гъсто напоена с кораловорозово, обходи скулите й. Най-накрая моливът за червило очерта устните й, изрисува усмивката й, както човек може да нарисува лице върху празно платно. После Трой докосна устните й с четчица, полагайки цвета като поредица от малки целувки. Бързо движение с пухчето за пудра, кърпичката за попиване, повторно нанасяне на цвета, а после:

— Идеално — промълви Трой.

Вече като Зелда, тя отвори очи и се видя. В образа на Зелда, обхвана с поглед собствената си красота и видя как карминените устни се извиват нагоре в тиха усмивка на пълно удовлетворение. В образа на Зелда, тя се надигна от столчето и едва погледна Трой. Тръгна към леглото и седна на ръба, на самия ръб, така че бедрата й изглеждаха стегнати и прекрасни, и нахлузи чорапите си, докато той гледаше, сякаш тя беше образ върху филмов екран, а не реална жена. В образа на Зелда, тя плъзна полата нагоре по бедрата си, после се обърна с гръб към него, позволи му да държи сакото и да го повдигне към раменете й. Като Зелда, тя закопча големите позлатени копчета на сакото, а после се наведе към огледалото да закрепи големите златни обици с клипс, спря за миг и огледа цялостния ефект.

— Готова съм — каза тя просто.

— Прелестна си — каза Трой, взрян в нея. — Ти си прелестен, прелестен… — поколеба се, търсейки подходящата дума. — образец на женственост.

Това би накарало Изобел Латимър да се изкикоти, но Зелда го погледна под потъмнените си мигли, сякаш той не й отдаваше нищо повече от дължимото.

— Знам.

Когато слязоха по стълбите, колата вече ги чакаше отвън: Зелда потропваше изящно по студените камъни на паважа с обувките си на висок ток. Шофьорът задържа вратата отворена и тя мина плавно покрай него, сякаш за нея той не беше нещо повече от стълб на улична лампа. Седна от страната на седалката, която беше най-близо до тротоара, не й мина през ум да се премести нататък. Трой трябваше да заобиколи отзад и да седне от другата страна. Зелда сведе глава, така че носът й леко докосваше меката яка. Така, увита в кожата, тя сякаш бе скрита зад екзотична завеса, като онези в индийските домове, отделящи жените от мъжете, той изобщо не можеше да види алените й устни, нищо, освен сивите очи, които проблясваха към него в мрака на колата.

Пътуваха в тишина, без да разговарят. Шофьорът спря за миг пред охранителната бариера на телевизионните студиа, а после продължи нагоре към стъклените врати на рецепцията. Една служителка от техническия персонал ги чакаше, за да ги посрещне: тя пристъпи вежливо напред, а после по изненаданото й лице пролича ефектът от дългото до глезените, златисто кожено палто, от розовите обувки на висок ток, от сведеното лице на Зелда.

— Насам, мадмоазел Виър — прошепна тя и ги поведе през двойните врати и надолу по коридора.

— В гримьорната си ли би искала да отиде мадмоазел Виър, или в стаята за подготовка на участниците? — попита тя Трой, като хвърли поглед назад към Зелда, която вървеше бавно надолу по коридора зад тях, гледайки с безразличие рекламните снимки на стари филмови звезди по стените.

— В гримьорната си — реши Трой. — Ще има нужда от чай „Дарджилинг“ и минерална вода.

— Разбира се, разбира се — каза младата жена. — Режисьорът ще иска да размени набързо няколко думи с нея, но нали вече сте видели списъка с въпросите?

Трой кимна.

Завиха зад един ъгъл и служителката от техническия екип с почтително привеждане, почти реверанс, задържа отворена една врата, за да мине Зелда.

— Гримьорната ви, мадмоазел Виър — прошепна тя.

— Merci — отвърна Зелда, мина плавно край нея и седна на стола пред яркоосветеното огледало.

Вратата се затвори зад тях.

— „Merci“ беше много добра идея — похвали я Трой.

Тя се обърна бързо да каже нещо, но той вдигна предупредително пръст.

— Бъди Зелда — каза настойчиво. — Не спирай да бъдеш нея, докато не се прибереш у дома. Всичко трябва да бъде гладко и безупречно.

Тя си пое рязко дъх, кимна и се облегна назад в стола.

— Наистина се чувствам доста ужасно — каза тя с провлечения тон на Зелда. Протегна ръка и той видя, че пръстите й треперят. — Толкова мразя да говоря за себе си!

— Чай — препоръча той. — Аз ще го направя.

До тоалетната масичка на звездата имаше малък хладилник, а отгоре — чайник, насипен чай „Дарджилинг“, чаши и чинийки. Трой изчезна в свързаната с гримьорната душ-кабина, напълни чайника, върна се и го включи. Надникна в хладилника.

— Мляко — каза той. — И — я виж ти!

— Какво?

— Половинка хубаво шампанско. Много добра идея.

— Бих предпочела да пия чай.

— Пий и двете — заяви Трой. — Това би трябвало да ти вдъхне увереност. И още нещо…

Зелда повдигна една съвършено оформена вежда. Трой отиде тихо до вратата и пусна резето. Отвори портфейла си и извади пакетче бял прах. Докато Зелда гледаше, той взе едно списание от масичката за кафе и изсипа малко от белия прах върху него. Раздели го с ръба на кредитната си карта и го подреди в две малки линийки прашец, бял като сняг.

— Това е кокаин — каза Зелда слисано. Разпозна ритуала на подготовката, макар да не познаваше наркотика. Беше виждала хората да вземат кокаин във филмите. Сега за първи път го виждаше в реалността.

— Отразява се много добре на самоувереността — заяви Трой. — Със сигурност си вземала преди?

Зелда поклати глава, но по красивото й лице се изписа будното, жадно любопитство на Изобел.

— Никога. Не. Никога. С Филип пушехме канабис, когато бяхме по-млади, но това беше отдавна — никога дори не съм виждала такова нещо.

— Ето така се прави — Трой нави на тръбичка банкнота от двайсет лири и й показа. Пъхна я в едната си ноздра и запуши другата с пръст. Смръкна леко, проследявайки с тръбичката ивицата прашец. Потупа леко тръбичката и близна пръст, попи невидимия остатък от прашеца и после подаде тръбичката на Зелда.

— Не мисля…

— Зелда е на друго мнение — каза той категорично. — Освен това знам, че ще помогне.

Без да протестира повече, тя взе от него банкнотата и се наведе над списанието. Отбеляза с безстрастен интерес, че имаше някаква причудлива наслада в това да гледа как белият прах изчезва, която сякаш изобщо не бе свързана със замайването, което почувства секунди след това.

— Не забравяй да вкусиш — напомни й Трой.

Като в мъгла, Изобел близна пръст, попи с него остатъка от прашеца и го разтри по венците си. Моментално почувства езика си надебелял и подут.

— Само си огледай лицето — предупреди я Трой, като погледна собственото си отражение, вдигнал лице към огледалото, за да може да види долната страна на ноздрата си. Усмихна й се широко, ободрен. — Идеално.

Обърна се, когато чайникът кипна, и старателно се зае с приготвянето на чая.

— Как се предполага, че ще се почувствам? — попита Изобел.

— Еуфорична, уверена, малко замаяна — каза Трой, докато наливаше чай и разбъркваше вътре мляко. — Дадох ти да вкусиш съвсем малко. Просто за да те ободри — подаде й чашата и се обърна да отключи вратата. Почти веднага след това се почука. Трой стрелна Изобел с бърз, усмихнат, съзаклятнически поглед.

— Давай, момиче — каза той и отвори вратата.

Беше продуцентът.

— Просто се отбих да ви поздравя с „добре дошли“ — каза той. — Направихме репетиция и сме напълно готови. Публиката тъкмо пристига. Петнайсет минути преди да излезете в ефир, ще пратим някой да дойде да ви вземе и да ви покаже пътя. Слизате пет стъпала и сядате с Рейн и Стивън на софата. Ще видите къде — той пристъпи напред и включи телевизора, окачен над тоалетната масичка. На него се виждаше студиото преди излъчването, млади мъже и жени местеха камери, проверяваха кадрите, криеха кабели.

— Ето стъпалата — каза продуцентът, като посочи към няколко ниски стъпала. — И сядате там. На тази възглавница.

— Разбира се — каза Зелда: усещаше езика си неудобно голям в устата си. Надяваше се, че говори ясно.

— Ще бъде чудесно, ако успеете да се отбиете да ви гримират и да ви погледнат косата след десет минути — той замълча за миг и я погледна. — Макар да мисля, че сте съвършена в сегашния си вид. Може би само да проверите дали искат да сложат още пудра. Заради прожекторите, нали знаете.

Зелда се усмихна:

— Благодаря ви.

— Имате ли всичко необходимо?

— О, да — каза Трой жизнерадостно. — Имаме си всичко необходимо.

Продуцентът погледна Зелда: тя беше допряла опакото на ръката си до носа и деликатно подсмърчаше.

— Добре ли сте, мадмоазел Виър?

Тя му отправи лъчезарна, уверена усмивка:

— Много, много добре — каза тя.

* * *

Отведоха я при гримьорите, където й казаха, че изглежда прекрасно и няма нужда от нищо, освен от още съвсем мъничко цвят, и нанесоха пудра по челото й и руж — на бузите. Фризьорката дойде и разреса няколко пъти с четката си гъстата коса на Зелда, подобна на бухнал златист облак. „Разопаковаха“ я от пелерината и внимателно изчеткаха костюма й, възхищавайки се на кройката и шевовете и на ярките големи златни копчета. После едно кльощаво тъмнооко момиче, почти дете, надникна през вратата и каза:

— Мадмоазел Виър, ако обичате.

— Късмет — прошепна Трой.

За миг тя се поколеба.

— Няма ли да бъдеш с мен?

— Ще бъда с продуцента, в галерията за зрители. Няма да можеш да ме виждаш, но ще съм там. Ще следя абсолютно всичко. Ще бъда там и ще те подкрепям. Усмихни ми се, за да знам, че си щастлива.

Тя му отправи слаба, нервна усмивка.

— Зелда! — каза той умолително. — Зелда, имаш всичко, което една жена би могла да иска!

При тези думи изражението й се стопли, тя се усмихна малко по-широко и излезе от стаята след момичето.

Почувствал твърде неотложна нужда, Трой влезе бързо в тоалетната, заключи вратата на кабинката след себе си, и подреди къса линийка кокаин върху казанчето.

Докато пристигне в галерията за зрители, вече представяха Зелда. Тя беше част от основната тема на сутринта: хора, издигнали се в света след неочаквано щастливо стечение на обстоятелствата. Вече бяха разговаряли с човек, спасил от скотобойната състезателен кон, който после победил противно на всички очаквания на хиподрума в Йорк, и друг, който намерил печеливш лотариен билет на улицата. Бяха разговаряли с майка, открила чудодеен лек за астмата на детето си, а сега бяха готови, както каза младоликият водещ пред камерата, да посрещнат жена, чийто талант беше дал на живота й завършек като от вълшебна приказка: Зелда Виър.

— Внимавай! — възкликна Трой, обзет от мъчително безпокойство, когато Зелда влезе, спря за миг най-горе на стъпалата, както бе инструктирана, огледа се наоколо, сякаш не можеше да повярва на удоволствието да се намира по това време на сутринта в малко телевизионно студио пред публика от леко слисани пенсионери, а после с възторжена усмивка изтича леко надолу по стъпалата до софата и седна на точната възглавничка.

— Бинго — обърна се Трой към галерията, чувствайки как наркотикът и влизането на Зелда го изпълват с лек екстаз. — Не е ли добра?

С приковани върху екрана очи, той вдигна телефона в галерията, набра домашния номер на Изобел Латимър и попита за Изобел, както беше обещал. Филип, който мразеше да му прекъсват закуската, отговори троснато, както винаги. Трой се усмихна, извини се и остави слушалката.

— И така, Зелда — каза Рейн, привеждайки се напред. — Ти си извадила късмет в две отношения, първо, защото си написала прекрасен, великолепен роман, който е купен от издателите ти за — колко беше? Повече от всяка сума, плащана за първи роман досега?

— Ами… за триста и петдесет хиляди лири — каза Зелда скромно. Откъм публиката се разнесе спонтанно, драматично ахване.

— Да. Повече от четвърт милион лири — потвърди Рейн, усмихвайки се към камерата. — Но това е само част от историята, защото романът се отнася за ужасните преживявания на съвсем младо момиче, малтретирано от сатанисти… и това младо момиче си била ти, нали?

Зелда, замаяна от нервност, шампанско и кокаин, я погледна право в очите:

— Държа на дискретността — каза тя съвсем тихо. — Сигурно ме разбирате.

Стивън се приведе напред.

— Естествено, че разбираме, но Рейн е права, като казва, че сте оцелели в изключително изпитание.

Зелда сведе очи.

— Ужасно — прошепна тя.

— Можете ли да ни разкажете малко за него?

Тя вдигна поглед, и дори старите дами на последния ред забелязаха какво въздействие имаха големите й сиви очи върху Стивън.

— Бях похитена — каза тя тихо. — И държана в плен. Заклех се, че ако някога се освободя, похитителите ще страдат, както бях страдала аз — направи пауза, а после измъкна иззад гърба си омразната обложка на книгата. — Това е моята история — каза простичко.

Продуцентът се нахвърли на Трой.

— Тя не може да прави това! — възкликна той. — Не може да се появява тук и да прави такава директна реклама! Просто не й е позволено да го прави!

— Ужасно съжалявам — каза Трой. — Сигурно издателите са я подучили. Ужасно смущаващо е. Вероятно не е знаела, че не й е позволено. Нали е французойка.

Продуцентът го изгледа остро.

— Французойка ли? — попита скептично.

— Родена в Англия, израсла във Франция — поправи го Трой. — Толкова съжалявам.

Двамата мъже насочиха вниманието си обратно към екрана. Стивън и Рейн имаха трудна задача. Трябваше да вземат обложката от коляното на Зелда и да я оставят извън кадър, а искаха и да накарат Зелда да признае, че е била сексуално малтретирана и че книгата й е подчертано еротична. Но това беше сутрешен блок пред публика от пенсионери. Трябваше да се действа с намеци.

— А в резултат на това болезнено изживяване вие сте създали творба с много… ъъ… пикантен стил — каза Стивън, като намигна към камерата и се опита да не се усмихва похотливо.

Зелда го изгледа ледено.

— Не бих го нарекла пикантен.

В галерията за зрители Трой забеляза, че се е вкопчил в гърба на стола.

— О, не — изрече той със слаб глас, разпознавайки острата нотка на напомнящия за училищна директорка тон на Изобел Латимър.

— Е, не можете да отречете, че в книгата има секс — вметна Рейн.

Зелда, готвеща се всеки миг да се сопне раздразнено, си спомни коя е.

— Бих я описала като дълбоко еротична — прошепна тя. — Бих казала, че тя принадлежи към категорията на съкровените четива за жени, които са познали любовта и живота… не бихте ли казали и вие същото?

— Някои хора може да кажат, че на места малко се прекалява — намекна Рейн с неприязнен тон. Зелда се облегна назад на софата и й се усмихна.

— О, не трябва да се страхувате от желанието — каза тя топло. — Толкова много от нас така силно се страхуват от желанието. Трябва да се научим да се стремим към него. Трябва да се научим да го търсим. Всъщност не вярвам в тази представа за „прекаленост“.

Десет

— Как се справих? — попита го Изобел настойчиво. — Наистина?

— Наистина, беше великолепна — каза й Трой. Плъзна ръка по седалката на лимузината и положи свитата си длан под тила й. — Зелда, Зелда, светът все още не е готов за теб. Извади корицата на книгата си в предаване на дневната телевизия, в галерията щяха да получат припадък, а после погледна Рейн и Стивън в очите и им каза, че обсъждат женска софт-порнография и че не трябва да се боят от желанието. Беше истинска наслада. Не знаеха откъде им е дошло. Аз самият бях слисан. Беше прекрасно.

— Предполагам, че практиката при подобни уговорки не ми е позната — каза Изобел, като се мръщеше под лъскавия, съвършен бретон на Зелда.

— Не! Моля те! Не! Дори не си помисляй за това — настоя Трой. — Зелда, скъпа, върни се при мен. Не искам Изобел точно сега. Недей да мислиш за практики, изисквания или нещо подобно. Те се влюбиха в теб, всички баби в публиката те обожаваха, а всички хлапета в галерията те приеха за гей-икона. Не омаловажавай постигнатото с безпокойства дали разбираш принципите на сутрешните телевизионни блокове или не. Нека те разберат теб.

За миг тя замълча замислено.

— Ще го обсъдя с Изобел Латимър по-късно — предложи Трой. — Можем да поговорим за това като за социална концепция или нещо от този род. Нещо, което тя познава и за което предпочита да мисли. Но Зелда просто иска да си прекарва добре. А сега ще се срещнем с една журналистка за ранен обяд, така че Зелда трябва да бъде себе си, да не излиза от своята прекрасна, безупречна същност.

— Изглеждам ли добре?

— Изглеждаш възхитително. Би ли искала още малко кока?

Тя хвърли поглед към тила на шофьора.

— Можем ли?

— Естествено — Трой повиши глас, за да може шофьорът да чуе: — Може ли да вдигнете преградата, ако обичате?

— Да, сър — отвърна шофьорът. — Ще бъдем в хотела след приблизително двайсет минути.

Преградата от матирано стъкло се вдигна безшумно, а после Трой и Зелда останаха сами в уютното усамотение на задната седалка на лимузината. Трой взе едно списание и приготви две къси линийки по протежението му, нави банкнота и я подаде първо на Зелда. Тя се наведе и смръкна, после отметна глава назад и затвори очи. Трой обхвана с поглед очертанието на шията й, чисто и гладко. Смръкна своя дял от кокаина, а после попи остатъка с пръст и го облиза.

— Никога преди не съм правила такова нещо — каза Изобел зачудено.

— Зелда Виър никога не е вземала наркотици? — попита Трой.

Тя отвори замъглените си сиви очи.

— О, Зелда е вземала — каза уверено. — Отказала ги е за известно време, но сега го прави, когато моментът е подходящ. На задните седалки на лимузини с красиви мъже на път за срещи с журналисти, след като се е явявала по телевизията. Непрекъснато прави такива неща.

Трой й се усмихна и се надвеси напред. Носеше се ухание, което принадлежеше само на Зелда: съчетание от парфюма й, уханието на грима й, на лак за коса, и топлият, наситен мирис на коженото палто. Зелда се приближи малко. Трой вдъхна с наслада мамещото ухание, изпълващо няколкото сантиметра между тях.

— Не се осмелявам да те целуна — каза той. — Не искам да ти размажа грима.

— Мога да го възстановя — прошепна тя. — Или ти би могъл.

— Много ще ми е неприятно да ти размажа грима — прошепна той: лицата им бяха толкова близо едно до друго, че дъхът му раздвижи светлорусия й бретон, докато говореше.

— Много бих искала да ме размажеш — отвърна тя.

Интеркомът на шофьора се включи.

— Извинете, сър, но наближаваме входа на хотела.

— Разбира се — каза Трой, облегна се назад на мястото си и си оправи вратовръзката. Вратата на колата се отвори и униформеният портиер се поклони, когато видя Зелда. Тя се разгъна, слизайки от колата, като стриптийзьорка, излизаща от торта. Трой, който излизаше от другата страна, откри, че й се възхищава като на предмет, лъскав и изискан като колата, скъп като палтото, а после тръгна напред да я хване под ръка, за да я въведе в хотела.

* * *

Имаха среща за обяд с журналистката Джейн Брустър. Зелда остави коженото си палто на гардероб и влезе в залата на ресторанта, полюшвайки се леко на розовите си обувки с висок ток, в розовия си костюм. Бизнесмени с тлъсти увиснали гуши я зяпаха, сякаш беше количката с десертите. Сервитьори-италианци й се усмихваха широко като на слязъл от небето ангел. Джейн Брустър, жена с решително, продълговато лице с остри черти, в измачкан тъмносин делови костюм, се изправи и се ръкува отривисто с нея, сякаш никога през живота си не беше чувствала пробождане на завист при вида на по-богата, безкрайно по-красива от нея жена.

Зелда се плъзна върху кадифената пейка и скромно се огледа наоколо. Трой задържа стола под спускащия се широк задник на журналистката, а после и сам седна.

— Чаша шампанско? — промърмори той към журналистката.

Тя го фиксира със суров поглед и каза:

— Никога не пия през деня. Проваля ми концентрацията.

— О, Зелда също не пие — каза Трой невъзмутимо. — Бутилка минерална вода, моля.

— Имате ли нещо против? — обърна се журналистката към Зелда, като извади малък касетофон и го сложи на масата. — Намирам, че подпомага паметта ми. Просто забравете, че е там.

Зелда стрелна Трой с кратък, изпълнен с ужас поглед, а после кимна усмихнато на журналистката:

— Разбира се.

Келнерът се върна с минералната вода. Джейн Брустър изчака, докато суетенето около поръчките приключи, а после се приведе напред:

— На каква възраст бяхте, когато се случиха тези събития?

Зелда се облегна малко назад на мястото си.

— Романът е художествена измислица — напомни й тя внимателно.

— Вашите издатели дават съвсем ясно да се разбере, че е основан на собствените ви преживявания.

— Не се основава пряко върху мои преживявания — каза Зелда. — Основан е върху инцидент, поредица от инциденти. Някои от тях са се случвали с мен, за други съм чела, трети са се случили с мои познати. Като всички художествени произведения, това е втъкаване на различни обособени елементи в повествованието.

— „Особени“ ли каза? — попита Трой.

— Обособени — поправи го Зелда.

— Това е дума, която не ми е позната — каза Трой остро.

— О… — каза Зелда. Схвана намека, а после се изкикоти: — Намерих я в една кръстословица.

— Значи не може да се твърди, че сте високообразована жена — отбеляза журналистката, наблюдавайки тази размяна на реплики с блеснали малки, кръгли като копчета очи.

— Не — каза Зелда. — Това е едно от нещата, за които много съжалявам. Но сега чета, постоянно чета.

— Какво четете в момента? Какво има на нощната ви масичка?

Внезапно Зелда си представи ярко спалнята в Кент, ленената възглавница, нощната масичка и книгите, които четеше за удоволствие: „Моралът на богатството “ на Саймън Шама [9] и „Земни блага“ на Лайза Джардин.

— Джили Купър — каза тя. — Дик Франсис. [10]

— Коя книга?

— Онази за конете.

Келнерът им донесе предястието и Трой взе вилицата с чувство на облекчение заради прекъсването.

— А какво ще кажете за личния си живот? — попита Джейн. — Има ли мъж в живота ви?

Зелда сведе поглед към блините с хайвер и заквасена сметана.

— Виждам се с един човек — каза тя много тихо. — Но трябва да бъда дискретна. Той е доста известен.

— Кинозвезда?

— Финансист от международен мащаб, едно от големите имена в борсовите среди — промърмори Трой с мисълта, че това щеше да я обърка за доста дълго време.

— А сериозно ли е? — попита журналистката с милия тон на професионален изповедник. — Мислите ли, че ще се стигне до брак?

— Аз съм белязана — призна Зелда. — Не само по тялото, още имам няколко татуировки, и той ги е виждал — тя се усмихна пленително. — Целува ги, за да уталожи болката ми, това е толкова сладко. Но аз съм белязана. Душевно белязана. Духовно белязана. Някои от травмите достигат много дълбоко. Не бих могла да се омъжа за когото и да било, докато още съм преследвана от страховете си.

Трой откри, че се взира в Зелда с пълно обожание, а сервитьорът, който бе дошъл да прибере чиниите, трябваше да сервира следващото ястие, лавирайки покрай заслепената от любопитство Джейн Брустър.

— Белязана от изпитанието си? — попита тя.

— О, да — Зелда сведе русата си глава почти до рамото на другата жена и зашепна в ухото й. Джейн кимна веднъж, после отново, направи гримаса на пълен ужас и кимна пак. Трой се облегна назад в стола си и повика с усмивка сервитьора, отговарящ за виното.

— Мисля да поръчам бутилка „Рьодерер“ — каза той. — Струва ми се, че всички ще му се насладим сега.

* * *

Джейн Брустър си тръгна чак в четири, поруменяла и леко пияна. Докато тя беше в дамската тоалетна, Трой предприе простата предпазна мярка да вземе бързо касетофона й, да изтрие записа и после да сложи касетофона отново на масата.

Зелда го погледна със съмнение

— Какъв беше смисълът от това? Тя знае какво казах. Не е толкова пияна. Ще си спомни по-голямата част.

— Така имаме възможност за опровержение — каза весело Трой. — Ако не ни хареса това, което напише, можем да го отречем, а тя не разполага със запис. Добре измислено, а?

Зелда го погледна с известно възхищение.

— Много безскрупулно.

Трой се усмихна:

— Нали? Сега ще ти донеса палтото. Искам да те види в него.

Когато Джейн се върна с тежки стъпки от дамската тоалетна, откри, че Трой вече плаща сметката, а Зелда чака във фоайето, загърната в норка с цвета на пчелен мед.

— Можем ли да ви откараме донякъде? — попита Зелда. — Чака ни кола.

— Не, не — каза Джейн. — Ще вървя пеша. Беше удоволствие да се запознаем.

Зелда я удостои със сияйна усмивка.

— Фотографът сигурно ще пристигне всеки момент, уговорката беше за три часа — каза Джейн, като се оглеждаше раздразнено.

Дребен мъж се измъкна от едно от гигантските канапета е възглавнички във фоайето.

— О, ето го. Джордж, това е мадмоазел Виър с агента си. Оставям те да се оправяш — тя се обърна към Трой. — Разбира се, предпочитахме да го направим в дома й. Ако решите, все пак бихме могли да дойдем в дома й, утре, да речем. Нашите читатели наистина очакват да я видят в дома й. Обичаме подобни интимни представяния за големи събития като това.

Трой сви със съжаление рамене.

— В момента тя живее в Рим — каза. — Мадмоазел Виър е отседнала при приятели в Англия; домът не може да бъде фотографиран, по причини, свързани с безопасността.

При тези думи Джейн се разведри. Трой се наведе напред и Зелда долови само няколко прошепнати думи. Беше сигурна, че една от тях беше: „Сандрингам“.

— О, наистина ли? — каза Джейн, поглеждайки Зелда с подновен интерес. — А можем ли да очакваме съвместна публична поява в някакъв скорошен момент?

— Следващата пролет — отвърна Трой. — Но ти ще узнаеш първа, Джейн, обещавам. Това е най-малкото, което можем да направим в замяна на дискретността ти сега, и на проявеното разбиране.

Джейн стисна силно ръката на Зелда за довиждане. Зелда се усмихна по начин, който, надяваше се, съчетаваше поведението на жена, близка с кралските особи, и куража на човек, съумял да оцелее. Джейн излезе през летящата врата.

Фотографът пристъпи напред.

— Мислех си да седнете на софата до вазата с цветя — каза той. — А после още няколко непринудени кадъра, може би в ресторанта.

— Аз ще държа палтото — каза бързо Трой на Зелда.

— Няма ли да остана с него?

Той поклати глава.

— Защитници на правата на животните. Има хора, осъждащи носенето на кожи. Не искаме да кипнат от възмущение и да забравят да си купят книгата. Искаме да си поръчват книгата онлайн и да я купуват от книжарниците. А не да мислят за нещо друго, когато чуят името ти.

Зелда му даде палтото си и седна на стола. Джордж гласеше позата й, докосваше я по бузата, за да обърне главата й в една или друга посока, сновеше около нея, издавайки леки, насърчителни звуци.

— Прекрасно, това е прекрасно — Зелда, изгубила всякакво чувство за смущение, се облегна назад в стола, като се усмихваше прелъстително.

— Може би чаша шампанско в ръката й? — промърмори фотографът на Трой. — А може би и няколко торби с логото на известни магазини върху тях? Тя е автор на книга, в която се говори за секс и пазаруване, нали?

— Нищо подобно — каза Трой, обиден. — Тя е автор на книга за стремежа към оцеляване. Шампанско със сигурност, но не и пазарски торби.

— Цветя?

Трой щракна с пръсти към един минаващ сервитьор и от дясната страна на Зелда моментално бе поставена масичка с ваза уханни лилии, а на сребърен поднос й бе поднесена нова чаша шампанско.

— Почакайте за миг, ще заснема това — възкликна фотографът. — Би ли се навел още малко, синко? И не гледай мен, гледай нея. И то малко по-сервилно.

Келнерът се наведе по-ниско, поднесе шампанско, усмихна се на Зелда. Тя взе чашата и остави едната си розова обувка с висок ток да се залюлее от извитото й стъпало.

— Прекрасно — каза фотографът.

Върнаха се в ресторанта и й направиха няколко снимки без сако. После излязоха навън, където още ги чакаше лимузината, и я снимаха седнала на задната седалка и как излиза от колата. Помолиха портиера да държи вратата на колата, а шофьора — да й подаде ръка. Направиха всичко, което можаха да се сетят да направят около една кола.

— Така и така струва четирийсет лири на час. Защо пък да не я използваме като декор? — отбеляза Трой.

Най-сетне фотографът каза:

— Приключих. Много ви благодаря.

— Ние благодарим — каза Трой.

Зелда кимна: бузите я боляха от усмихване. Трой наметна палтото на раменете й, тя се вмъкна в лимузината и шофьорът затвори вратата.

— Уф — каза Трой, като седна до нея от другата страна. — Никак не беше леко. Но знам, че снимките са добри. И интервюто ще е хубаво. Тя наистина има огромна притегателна сила. Справи се фантастично добре. Фантастично.

Зелда се облегна назад на тапицираната седалка и затвори очи.

— Изтощена съм — каза тя. — Тези неща са абсурдно уморителни.

Той взе ръката й и целуна съвършено оформените изкуствени нокти.

— Бедничката ми. А трябва да се прибереш чак до вкъщи. Налага ли се да се прибираш?

Тя се поколеба за миг.

— Толкова е далече — каза зачудено. — Знаеш ли, не мога да повярвам колко е далече. Но да, наистина трябва да се прибера у дома. Трябва да намеря начин да правя това, а после да се прибирам у дома, след като го направя. Да бъда Зелда е само част от работата. Другата част е да бъда Изобел Латимър. Сега трябва да се науча да бъда и двете.

* * *

Върнаха се в апартамента на Трой, за да може тя да се преоблече. Той не предложи да й помогне, а тя не искаше той да гледа трансформацията на пеперудата обратно в скучна какавида. Сложи костюма на закачалката и остави розовите обувки с висок ток до леглото. Съвсем ясно си даваше сметка, че Трой щеше да влезе по-късно и да прибере нещата така, както предпочиташе. Знаеше, че той ще го направи тази вечер, като сбогуване със Зелда, както тя се сбогуваше със Зелда сега.

Изобел седна пред тоалетната масичка и натърка лицето си с почистващ крем. Съвършената кожа се свлече по кърпичката, оставяйки лицето й лъснало и покрито с червени петна. Очите й, лишени от спирала и очна линия, изглеждаха малки и обикновени. Изобел се намръщи на отражението си, нанесе малко пудра с четката, сложи си малко червило и се обърна към дрехите си. Облече се в кафявата си пола, сакото и кремавата блуза, и се обърна да се погледне в огледалото. Беше напълно обикновено отражение на петдесетгодишна провинциална матрона. Приличаше на коя да е от жените, които чакат в сигурни и практични коли пред частните училища в четири следобед, или които пазаруват в „Сейнсбъри“ с огромни пазарски колички, претъпкани със здравословна храна в неделя сутрин. Изглеждаше малко уморена, малко отегчена, някак покорна. На вечерно парти никой не би се надявал да седне до нея, на сбирка на някой комитет биха й поверили да води протокола.

Внезапно Изобел пристъпи към огледалото, отметна рязко косата от раменете си и я събра на върха на главата си. Усмивката й грейна сияйно, променяйки цялото й излъчване.

— Ах, да — каза тя. — Но сега у мен има нещо повече, не само онази жена. Все още съм Изобел Латимър. Но не съм само Изобел Латимър.

Във влака към къщи тя седеше, потънала в блянове, докато влакът минаваше през погълнатия от тъмнина пейзаж. Ярки прозорци без завеси образуваха точили от светлина в тъмното, гарите бяха островчета от шум и блестящи светлини в зимния сумрак. Изобел погледна изражението си в затъмнения прозорец, докато то потрепваше и подскачаше в такт с движението на влака, и откри, че е погълната от себе си, от тъмните си отразени очи, от трептящия блед овал на лицето си. После видя осветените постройки на индустриални складове, които загрозяваха покрайнините на селото, в което живееше, изправи се и закопча палтото си.

Филип я чакаше отвън в колата.

— Седем минути закъснение — каза той без никакъв друг поздрав. — Радвам се, че не се мотах да те чакам на перона.

— Съжалявам — каза тя. — Настина ли?

— Можеше и да настина.

Той запали двигателя и се вляха в опашката, чакаща да излезе от гарата.

— Добре ли мина лекцията? — попита той.

— О, да — каза тя. — Достави ми голямо удоволствие. Будни студенти, интересни въпроси.

— Имаше две телефонни съобщения — каза той. — Записах ги. Нищо важно. Трой позвъни.

Тя кимна.

— Глупакът изглежда не знаеше къде си. Казах му: „Тя ти е клиент, не е ли редно да си наясно къде се намира?“

Изобел се усмихна скришом, представяйки си Трой в галерията за зрители, как гледа Зелда и чува сприхавия глас на Филип.

— Той какво каза?

— Каза, че доколкото знаел, сутрин оставаш у дома да пишеш. Казах му, че си в Лондон да изнасяш лекция. Но човек би предположил, че той ще е наясно къде си и какво правиш.

— Ако не става дума за работа, свързана с издателите, всъщност не го засяга особено — каза Изобел тихо.

Филип кимна, вперил поглед в пътя.

— Госпожа М. ни остави задушено във фурната. Пуснах я да си тръгне по-рано, като че ли нямаше особен смисъл да се мотае наоколо, нямаше никаква работа за нея.

— Почисти ли банята? — попита Изобел.

— Не знам. Бях навън в обора с човека за басейна. Дълго си говорихме за отоплителни системи. Много сериозно съм се замислил да изберем слънчева енергия. Можем да сложим панелите на покрива на обора, ще бъдат съвсем дискретни, и тогава ще имаме постоянно безплатна топла вода. Това е много по-икономичен подход, макар че, разбира се, технологията е сравнително нова.

— Да — каза Изобел тихо. Денят й като Зелда вече й се струваше много далечен. Сутринта с Трой, телевизионното студио, линията кокаин, розовият костюм, триумфът на интервюто с журналистката: всичко това й се струваше много далечно.

— Той е много приличен млад човек, разбира се, истински търговец с всичките обичайни договори с клаузи със ситен шрифт, но наистина си знае работата. Толкова е хубаво да срещнеш ентусиазиран и инициативен човек. Разгледахме някои декоративни облицовки на басейни, които е правил. Можеш да поръчаш плочки, или един вид равномерно плътно покритие, което е по-евтино, но изглеждаше добре. Мислех си да се спрем на плочки. Едва ли си струва да се стискаме с парите, когато става дума за дългосрочна инвестиция.

— Да — каза Изобел.

— Той почти ме спечели за идеята да сложим кабина със сауна в далечния край. Имаме място точно колкото за един от по-малките модели, а сауните са страхотно отпускащи. Какво мислиш? Харесва ли ти идеята за сауна?

— Колко струват? — попита Изобел.

— Зависи от размера, от облицовката. От какво ли не. Струва ми се, че бихме могли да се сдобием с една хубава за около пет хиляди.

Изобел примигна.

— Наистина ми се струва ужасно скъпо, като се вземе предвид и цената за басейна.

— Не знам — каза Филип. — Не и когато си помислиш какво получаваш за парите.

— Но ние никога не сме искали сауна.

— Никога преди не сме имали басейн — каза той логично. — Разбира се, че човек не би искал сауна, ако няма басейн. Но ако имаш басейн, тогава сауната е естествено допълнение. А ако имаш сауна, можеш да използваш остатъчната топлина за джакузи в края на басейна. И са на практика стандартни.

Изобел изпита силна умора. Предположи, че се дължи на спада на еуфорията, предизвикана от наркотика, от вълнението и съзнанието, че е център на вниманието. Но сега, докато пътуваха към къщи, околностите на селото й се струваха непоносимо мрачни и неприветливи. Фаровете на колата едва пронизваха зимната тъмнина; успяваха да осветят единствено живия плет и бордюра покрай тесния път, отвъд тях се виждаше само черна тъмнина. Един заек изтича и се поколеба на пътя.

— Внимавай! — изкрещя Изобел.

Филип нито натисна спирачките, нито зави.

Изобел затвори очи и трепна от лекия тъп звук, когато голата удари животното.

— Те са просто вредители — каза Филип, а Изобел се опита да не мисли, че животното можеше да не е мъртво, а ранено, драскащо със задните си крака по студения асфалт.

— Естествен подбор — каза Филип. — Зайците ще трябва да се научат да избягват колите.

— Не виждам как колите могат да бъдат част от естествения подбор — каза Изобел раздразнено. — Бих казала, че присъствието им е твърде неестествено.

— Сега те са околната среда, нали?

— Реагирам със съмнение всеки път, когато някой ми каже, че нещо е неизбежно, или част от природните стихии, или част от новата околна среда — каза Изобел язвително. — В такива случаи ми става ясно, че току-що е било изобретено нещо особено неприятно, а от мен се очаква да се примиря с него.

Филип се засмя неохотно:

— Признавам се за победен. Но зайците са ужасно досадни. А повечето от тях имат имунитет към миксоматоза.[11] Така че просто ще се въдят все повече и повече. Ригби ми разправяше, че не може да изкарва конете си в пасището, защото тази година било пълно с ужасни заешки дупки.

Изобел кимна, прекалено уморена, за да спори, облегна глава назад и затвори очи. От поклащането на колата разбра, че бяха завили към портата, и чу хрущенето на чакъла по автомобилната алея под колелата.

Излезе от колата и влезе през задната врата в кухнята. По нея се търкаляха остатъците от деня на Филип. На масата имаше чиния с обелка от портокал, а в мивката — две керамични чаши. На два стола имаше вестници, а върху работния плот лежеше сутрешната поща. На кухненската маса бяха разгънати планове за плувния басейн. Имаше лепкаво петно на пода до печката „Ага“, където нещо беше разсипано и не беше избърсано. Изобел изпита огромна умора и досада, сякаш тези няколко тривиални неща бяха цяла планина от чистене, която чакаше нея. Въздъхна и се залови за работа.

Филип влезе след нея и я загледа как зарежда миялната, а после събира вестниците и пощата. Намеси се, когато тя се канеше да сгъне плановете за плувния басейн.

— Оставих тези да ги видиш — възрази той. — Трябва да решим за облицовката на басейна през следващите няколко дни.

Тя се поколеба.

— Ето техническите уточнения — каза той. — Това са предложенията на майстора как ще изглежда басейнът в завършен вид. А тук са скиците.

— Не може ли да ги погледнем след вечеря? — попита Изобел.

Отиде до печката. Задушеното на госпожа М. съхнеше бързо, сосът беше лоясал, а зеленчуците започваха да стават на каша.

— О, добре — каза Филип сприхаво. — Макар че бих предположил, че ще се заинтересуваш — сгъна плановете и ги сложи на бюфета. Подреди на масата две чинии, два ножа и две вилици, донесе чаши и отворена бутилка червено вино. Изобел сипа задушеното и седна срещу него да се храни. После стана от масата да донесе сол и пипер, после хляб, а след това — водни чаши и вода.

След като се нахраниха и тя вече разчистваше съдовете, Филип отново разгъна плановете.

— Сега — каза той.

Внезапно тя си помисли, че той се държи като настойчиво дете, на което трябва да се угоди. Погледна го с обич, примесена с нетърпение.

— Добре — въздъхна тя. — Явно няма да имам спокойствие, докато не ги видя. Да погледнем.

Той моментално се оживи: сочеше подробностите по дизайна, обясняваше как работи системата. Когато стигна до третата и четвъртата страница с предимствата на слънчевата енергия пред електрическото и газовото отопление, Изобел се облегна на стола.

— Наистина си се задълбочил — поздрави го тя. — Но в момента това е повече, отколкото мога да възприема. Искам да си отворя пощата, а после да отида да полежа дълго във ваната и да си легна рано.

— Но трябва да решим — настоя той. — Казах, че ще върна обаждането на Мъри и ще му кажа каква система искаме. Обещах да му кажа утре или вдругиден.

— Тогава можем да решим утре — каза тя.

— Утре ще искаш да пишеш — каза той. — Знаеш, че ще е така. А аз искам да задвижа нещата.

— Тогава ти реши — каза тя. — Проектът е твой. Навлязъл си в него. Ръководиш го още от първия ден. Може да си остане изцяло твой. Вземи решението, това ме устройва.

Филип изглеждаше възхитен.

— Е, явно аз проявявам по-голям интерес към него, отколкото ти.

— Ще се влюбя в него, щом бъде завършен — обеща му тя. — Просто не се вдъхновявам много от чертежи. Знаеш това. Мозъкът ми не е устроен така.

— Винаги съм разбирал от дизайн — каза той. — Представих си го мислено веднага щом започнахме да го обсъждаме. Мъри каза, че никога не е имал клиент с такава ясна представа за това, което иска. Каза, че повечето хора просто казват, че май биха искали плувен басейн, понякога го завеждат да види мястото, а не разполагат с достатъчно площ дори за детски басейн! Аз казах: „Не, измерих целия обор, преди изобщо да вдигна телефона“.

— Сигурна съм, че си бил съвсем точен — каза Изобел.

Усещаше как зад очите й се заражда главоболие. — Точно затова толкова много ти се доверявам да вземаш решенията.

Филип сгъна плановете и ги прибра в специална папка с надпис „Плувен басейн“.

— Остави на мен тогава — каза той доволно. — Аз ще се погрижа за всичко.

* * *

На сутринта Филип беше станал преди нея. Донесе й чаша чай в леглото.

— Колко е часът? — попита Изобел, като се надигна и седна с усилие, гледайки навън през прозореца към неприветливата зимна тъмнина.

— Седем — каза той ведро.

— Добре ли си? — попита Изобел и взе подадената чаша. Филип винаги спеше до късно, това беше един от ефектите на състоянието му. Не беше ставал преди нея от години.

— Отлично — каза той бодро. — Но Мъри се обади снощи и каза, че може да намине на път за друг обект рано сутринта, така че реших да съм готов да го посрещна. Готов съм да взема решението за дизайна на сауната, и мога да получа отстъпка от цената, ако направя поръчката преди края на месеца.

— О — каза Изобел.

— Ще му направя чаша чай, когато дойде — каза Филип. — Никога не отказва чаша чай сутрин. Все хуква от къщи, без да е закусил.

Изобел кимна.

— Облечи се и слез, за да се запознаеш с него — каза Филип. — Наистина трябва да се видите. Ще бъде тук много често, щом работата започне.

Когато Изобел влезе в кухнята, Мъри, строителят на басейни, седеше до кухненската маса, с чиния препечен хляб с масло и чаша чай пред него. Когато Изобел влезе, той стана и й отправи лека, дяволита усмивка.

— Това е Мъри Блейк — каза Филип. — Моята съпруга, писателката.

— Госпожо Латимър — каза Мъри и подаде ръка. — Такова удоволствие е да се запознаем най-сетне.

— Приятно ми е — каза Изобел сковано. За момент изпита глупаво съжаление, че носеше стара дълга плетена жилетка с навити ръкави и доста опърпана пола. Мъри носеше топла риза от вълна и памук, кожена жилетка, плътни тъмнокафяви панталони и големи, дори грамадни ботуши. Ръкостискането му беше внимателно, кафявите му очи я гледаха усмихнато. Отметна кичур къдрава тъмна коса, сякаш се стесняваше.

— Моля ви, заповядайте, седнете — каза Изобел вежливо.

— Искаш ли препечена филийка? — попита Филип. — Мъри не можа да устои.

— Сама ще си направя по-късно — каза Изобел. Установи, че няма желание да закусва с майстора на басейни.

— О, няма да се бавя, тръгвам, за да не ви се пречкам — каза Мъри, разтълкувал моментално неприветливото й отношение.

— О! Просто исках да кажа… — Изобел млъкна рязко. Явно нямаше нищо, което би могла да каже, за да поправи неловкото положение, възникнало след отказа й. — Първо трябваше да погледна нещо — каза тя. — Вие двамата закусете, аз ще отида да свърша малко работа — тя излезе от стаята и чу как Филип казва със задоволство: „Сега можем да се залавяме за работа“, докато разстилаше плановете върху кухненската маса.

Единайсет

В сряда Изобел слезе с колата надолу по хълма до вестникарската будка и си купи вестник. Дори не го погледна, докато не стигна с колата до отбивката на върха на хълма, където бе паркирала преди, за да яде бразилски орехи в шоколад. После изключи двигателя и разгъна вестника.

Най-отгоре на първата страница, над заглавията, имаше редица малки снимки и цитати от по един ред от статиите вътре. Имаше снимка на лимузина и красива руса жена, която се привеждаше напред, за да излезе от нея. Надписът над снимката гласеше: „От ужаса до шумната слава: Коя е истинската Зелда Виър?“ Изобел прелисти страниците до централния раздел, женските страници. Имаше три снимки на Зелда, разположени на двойната средна страница. На едната тя излизаше от лимузината, на друга седеше в ресторанта, на трета се виждаше как сервитьорът й поднася шампанско. Изобел огледа и трите с нещо като примесен с опиянение ужас. Снимката с лимузината беше добра, фотографът я беше заснел под ъгъл, така че тя гледаше с усмивка нагоре към него, а от полуразтвореното сако се виждаше горната част на гърдите й. Снимката в ресторанта не беше толкова „ласкава“. Лицето й беше заснето в едър план и Изобел забеляза бръчките около очите си и уморената, отпусната кожа на шията си. Последната снимка, със сервитьора, поднасящ шампанско, беше толкова стилизирана, че на нея можеше да е почти всеки. Представата, която подсказваше, беше „богата разглезена красавица“, а намекът за господство с поклона на мъжа само засилваше това впечатление.

Изобел кимна сдържано и погледна текста. Джейн Брустър наистина притежаваше добра памет. Разказваше историята на Зелда от раждането до настоящия момент с всички допълнителни щрихи, които Изобел и Трой бяха съчинили по време на обяда. Намекваше, че съществува връзка с кралското семейство, и лични покои в Сандрингам за романистката. Даваше съвсем ясно да се разбере, че в романа е разработена автобиографична тема и е добавен допълнителен материал. Намекваше изкусително за основната история, малтретиране от сатанисти — но така, че да не отблъсне предимно семейната читателска аудитория на вестника.

Преобладаващото впечатление от статията беше, че основната й цел е вдигане на продажбите. Всичко, дори най-необузданите ужаси на въображението на Изобел, скоро щеше да се появи на пазара, във вариант с твърди корици. Всичко беше открито, всичко беше явно и извадено на показ, всичко беше прочистено, всичко беше налице. Читателят можеше да си купи книгата, да прочете интервюто, да погледне снимките. В описанията под снимките дори се споменаваше името на хотела, за да може читателят да посети същия ресторант като Зелда, да наеме кола от същата компания, да си купи дрехи от същия магазин. Всичко беше за продан, върху всичко имаше етикет с цена.

Изобел прочете статията, сравнявайки измислиците на журналистката със своите собствени, и остана удовлетворена, че нямаше несъответствия, които не би могла да понесе. Някои от преувеличенията доста й харесаха; тя ги запомни. После прочете статията отново, обмисляйки малко по-внимателно онова, което правеха. Крояха заговор да разкажат на колко? На няколкостотин хиляди души? — куп лъжи. Но кой знае защо това сякаш нямаше значение. Това не беше действителност, беше само шумна реклама. Ресторантът не беше толкова хубав, колкото изглеждаше на снимката. Сервитьорът се поклони, поднасяйки шампанското, едва когато фотографът му каза да го направи. Никоя жена не изглеждаше като Зелда, когато ставаше от леглото рано сутрин. Жените можеха да изглеждат като Зелда само след като си купеха необходимата козметика и дрехи, и ако посвещаваха часове наред на подготовка и обличане. Никаква част от този свят не беше реална. Какво значение имаше, ако една история, изпълнена с измислици за този свят, също беше невярна?

Изобел се замисли за миг какво би се случило, ако беше разказала истинската история на живота си, на дългата, предана любов към съпруга й, на неговата борба с болестта, пристъпите му на лошо настроение, за това как тя постепенно се беше принудила да започне да се държи с него като бавачка, като майка. Отричането от собствените й желания, бавното избледняване на надеждата, че той може да се възстанови. Тази история не беше от онези, които хората искаха да четат. Хората искаха да четат за блясък, за късмет, за внезапни зашеметяващи игри на съдбата и щастливи обрати. Такъв беше съвременният свят; той не се интересуваше от дългогодишен тих труд, от задълбочена, старателна работа. Не се интересуваше от борба без почти никакъв шанс за успех или продължителни трудности. Той искаше бързи решения на проблемите и драматични обрати, кратки разкази и изненадващи финали. Искаше резултати на бързи обороти.

Изобел излезе от колата, смачка вестника и го сложи в кошчето за боклук. Сега Зелда беше наистина представена пред света, беше се появила в сутрешно предаване по телевизията и беше представена на женските страници на национален вестник. Сега за милиони хора тя беше реална личност. Те можеше и да се усъмнят в подробностите от историята й, можеха да не я харесват или да я смятат за лъжкиня; но никой не би могъл да отрече съществуването й. Тя беше действителна личност; и нещо по-хубаво, далеч по-хубаво: тя беше знаменитост.

* * *

Трой позвъни по обед.

— Видя ли го?

— Да.

— Как ти се стори?

— Казах си, че тя изглежда много добре. И статията беше хубава.

— Издателите са във възторг. Всичко върви много добре.

— Сега тя е истинска, нали?

Трой се замисли за миг:

— Какво имаш предвид?

— Не е нещо тайно, нещо само между нас. Дори не е експеримент, експеримент за смяна на самоличността или литературен експеримент. Сега е действителност.

Трой се поколеба.

— Съжаляваш ли?

Изобел поклати глава.

— Не. Струва ми се неимоверно плашещо, рисковано и вълнуващо. Все едно, че съм шпионин или нещо от този род. Но когато я видях във вестника, това ме накара да я почувствам много реална и в същото време много различна от мен. Тя е отделна личност.

— Все още ли си съгласна тя да тръгне на турне след първи януари? — попита Трой. — Непрекъснато включват в програмата й нови дати. Всички в страната искат да се срещнат с нея.

Изобел почувства тръпка на възбуда.

— Съгласна съм, ако ти си съгласен.

— Не бих го пропуснал за нищо на света — увери я Трой. — Не съм се забавлявал така от години.

На обяд Филип беше погълнат от плановете за плувния басейн. Мъри щеше да дойде следобед, а Филип беше открил грешка в един от техническите чертежи.

— Кара те да се запиташ доколко си знаят работата — каза той ядосано на Изобел. — Твърдят, че са водещата компания за строеж на басейни в страната, а после виждаш, че са сбъркали това.

Показа й разположението на тръбите.

— Не разбирам напълно проблема — каза тя.

— Ето! — той нетърпеливо посочи с дръжката на супената си лъжица тръбата, предизвикала възмущението му. — Според мен е очевидно, че тръбата за рециркулация е погрешно оразмерена.

— О! — каза Изобел. — По-добре го обсъди с Мъри — отбеляза мислено, че служителят на фирмата беше започнал да разговаря и с двама им на малко име.

— Определено ще го направя — той вдигна поглед към нея. — Извинявай. Това не те интересува, нали?

Тя се усмихна.

— Просто не е нещо, от което разбирам, това е всичко.

— Какво прави днес?

— Писах.

— Как върви?

— Добре — Изобел често обсъждаше с Филип развоя на работата си. Коментарите му й бяха от полза, но имаше и нещо повече: това им даваше тема за разговор. В този случай тя наистина нямаше какво да каже. След като прочете вестника и разговаря с Трой, дълго седя в кабинета си и се взира навън през прозореца, докато компютърът бръмчеше успокояващо до нея. Новият роман на Изобел Латимър, „Изборът и избраните“, изобщо не напредваше. Трудно й беше да си представи моралния свят, населяван от героите на Изобел Латимър, когато се бореха с дилеми, възникващи от конфликта между любовта и желанието от една страна и дълга — от друга. По някаква причина тяхната грижливо обмислена моралност беше станала крайно безинтересна. Изобел не можеше да се съсредоточи върху сериозни и възвишени разсъждения, когато Зелда се бе появила на средна страница на вестник от национален мащаб и журналисти от цялата страна се обаждаха на агента й, за да резервират среща по време на рекламното турне на Зелда Виър.

— Кога мислиш, че ще можеш да я завършиш? — попита Филип.

— О, за две години, предполагам.

— А кога ще платят?

Тя го погледна изненадано; толкова нетипично беше за него да пита за пари.

— Защо?

— За басейна. Трябва да платим депозит, когато направим поръчката. Една трета от цената.

— Колко ще струва? — попита Изобел неспокойно.

— Е, зависи. Все това ти повтарям. Има толкова много варианти, и всичките са скъпи. Мисля, по принцип се разбрахме, че ще е добре да построим нещо красиво и трайно. Няма смисъл да скалъпваме нещо, което ще трябва да обновяваме на всеки пет години.

— Не.

— И няма смисъл да не включим и някоя екстра, която наистина искаме, а после да се ядосваме, че не сме го направили.

— Така е. Предполагам, че е така. Какво например? Каква екстра?

— Ами например сауната. Няма смисъл да не поръчаме сега и сауната, така че цялата работа по прокарване на тръбите да се свърши наведнъж. Би било истинско прахосване на пари да се сетим по-късно и да се наложи да я преправяме.

— Предполагам — каза Изобел без въодушевление.

— Сега това ще оскъпи басейна, разбира се — призна Филип. — Но мисля, че ще е фалшива икономия да не свършим работата, както трябва, ако изобщо смятаме да я вършим.

Изобел се поколеба.

— Ще получа парите от последната книга до края на месеца. Но се надявах да не предлагам за продажба тази, докато не бъде завършена. Шейсетте хиляди лири всъщност би трябвало да ни стигнат за двете години.

— Тогава може би ще се наложи да посегнем към спестяванията си — каза Филип бодро. — Да похарчим малко и от тях.

Мъри каза, че може да уреди заем, ако използваме къщата за гаранция. Има връзки, може да го направи с едно телефонно обаждане.

— Работата е там, че не би трябвало да харчим цяло състояние за това — каза Изобел предпазливо. — Ако ще струва колкото два круиза до Карибите, със същия успех можем вместо това да отидем на Карибите.

— Е, това вече е просто разточителство — заяви Филип. — Два билета до Карибите, и какво получаваш? Две приятни седмици, ако имаш късмет. И толкова. След като приключи, край. Но един добре проектиран и изпълнен басейн — това е актив. Ще повиши стойността на къщата. Напълно си заслужава.

* * *

Изобел наблюдаваше Мъри и Филип от прозореца на кабинета си. Компютърът чакаше на бюрото й, черната чертичка на курсора му примигваше леко, сякаш с надежда да се откъсне от бляновете и да се залови с работата, която двамата вършеха толкова добре. Изобел, опряла брадичка в свитите си длани, гледаше как Филип крачи редом с Мъри. Когато беше щастлив, както сега, въодушевен, жестикулиращ, разговорлив, куцането му беше много по-незабележимо. Тя си представи как кръвта започва да тече по-енергично по вените му, как съсипаните мускули на тялото му внезапно си връщат гъвкавата жизненост. Филип беше гологлав, носеше дебело, топло яке, джинси и туристически обувки. Изглеждаше слаб и крехък до масивната фигура на Мъри, приличаше на актьор, който играе ролята на провинциален джентълмен. Мъри имаше вид на работник, дърводелец, зидар. В гайката на колана му беше затисната рулетка, по дебелите подметки на големите му ботуши имаше кал.

По някаква причина те обикаляха около външната страна на обора, гледаха нагоре към покрива и измерваха периметъра с крачки. Филип жестикулираше настойчиво, сякаш искаше да направи знак на стените да се отдръпнат назад. Измери с крачки терена и заби в земята колче за маркировка. Двамата с Мъри разгънаха плановете и ги загледаха внимателно. Мъри каза нещо, което Изобел не можа да чуе през стъклото, и двамата се засмяха.

Имаше нещо неимоверно трогателно в това да види Филип в компанията на друг мъж. Леността и сприхавостта му се бяха изпарили. Навярно Мъри никога дори не беше виждал Филип в обичайното му състояние. Човекът, когото Мъри винаги срещаше при посещенията си по повод басейна, беше този енергичен, ентусиазиран мъж със силно увлечение по дизайна и нескрито желание за вълнуващи преживявания. Докато Изобел гледаше, Филип обходи още веднъж с крачки периметъра на обора, а Мъри стоеше на един сух участък земя и го наблюдаваше. Когато Филип се приближи до Мъри, те отново разгънаха плановете и провериха нещо.

Филип тръгна напред към къщата. Тя ги чу как влизат през задната врата в кухнята: Филип подхвърли нещо за студа и предложи по чаша чай. Гласът му също се бе променил. С Изобел и госпожа М. той говореше тихо, гласът му звучеше някак женствено, почти по детски. С Мъри говореше високо, авторитетно. Когато се засмя, смехът му беше силен и плътен, смях с искрена нотка на веселие, на човек, доволен от живота. Изобел, бездействаща в кабинета, се усмихна от удоволствие, че чува съпруга си да се смее с някого.

Започна да пише, думите излизаха бавно изпод курсора. За Изобел началото на един роман беше почти толкова трудно, колкото и краят. Първият абзац беше от съществено значение. Изобел знаеше много добре, че някои автори на рецензии няма да прочетат нищо повече от него. Но първият абзац беше също и шанс да се зададе тонът на романа. Той подсказваше каква ще бъде книгата. Изобел написа едно изречение, а после безжалостно го изтри. Това беше процесът на писането. Ако нямаше късмет, можеше да продължи така с дни. Ако работата вървеше добре, можеше да запази едно от шест изречения. Чу хлопването на кухненската врата, а после — шума от потеглящата кола на Мъри. После вратата се отвори и затвори отново и от наблюдателницата на прозореца на кабинета си тя видя как Филип отново отива навън в обора. Беше забравил да си сложи якето: тя се канеше да потропа на прозореца и да му извика да се увие топло, но нещо в походката му, в стойката на раменете му, я спря.

Той вървеше към обора с лекота, куцането му беше почти заличено от бързането да стигне там. Разтвори двойната врати, но не влезе. Отстъпи назад с разперени ръце пред широко разтворената врата. Пристъпи напред, сякаш танцуваше, с вдигната глава, протегнати ръце. Изобел не можеше да види лицето му, но знаеше, че той се усмихва. Беше екзалтиран. В някаква странна, безмълвна, далечна пантомима тя го видя как влиза в обора, а после спира, застава съвсем неподвижно, отпуснал ръце отстрани до тялото, сякаш беше плувец на ръба на водата с простряла се пред него синя шир.

Бавно, ръцете му се вдигнаха над главата в класически красивата поза на гмуркането. Той сви колене, и двете — еднакво силни, а после направи лек скок във въздуха, лек скок на копнеж, който даде на Изобел да разбере, без никакво съмнение, че ако изобщо обича този мъж, трябва да му купи неговия плувен басейн.

Все още, без да откъсва очи от него, тя вдигна телефона и позвъни на Трой.

— Кога ще бъдат преведени парите?

— Нетърпелива си — отбеляза той. — Вече разви вкус към шампанското?

— Със сигурност не — каза тя. — Ще оставя това на Зелда. Не, става дума за нещо тук вкъщи. Имам нужда от малко пари сравнително скоро. Искам да се заема с басейна.

— Сега адвокатът преглежда договорите. Мога да го пришпоря. Смятам, че бихме могли да ти изпратим договорите до края на седмицата. Подпиши ги и ги върни, тогава би трябвало да платят в рамките на месеца.

— Колко е първата голяма сума? Плащането при подписване? — попита Изобел.

Трой се засмя.

— Знаеш колко, Изобел. Просто искаш да го чуеш отново.

Тя се усмихна.

— Кажи ми.

— Добре, сумата е сто и петдесет хиляди лири при подписването, а после сто хиляди лири при публикуването на книгата с твърда корица. Ти, или по-скоро Зелда, ще изкараш двеста и петдесет хиляди лири в следващите дванайсет месеца.

— Бих искала да ги получа преди Коледа — каза тя. — Ако могат да се справят.

— О, със сигурност — каза той. — Ще се погрижа да им съобщя. Ще я преведат в швейцарската сметка. Когато имаш нужда от средства, ми кажи и ще ги изтегля. Ще идват в агенцията. За всеки, който работи в офиса, или за Филип, това ще изглежда просто като обичайното изплащане на хонорарите ти. Стига никой да не се вглежда твърде внимателно, няма да забележи, че получаваш много повече от преди, и теглиш суми много по-често.

Изобел кимна.

— Чудесно — каза тя. Гледаше навън през прозореца към Филип, който затваряше вратите на обора грижливо, сякаш прибираше под ключ нещо много скъпоценно. — Това е чудесно.

Дванайсет

След обичайната им тиха и спокойна Коледа и посрещането на Нова Година вкъщи, Филип беше доволен, че Изобел трябва да прекара една седмица в Лондон заради лекциите. Госпожа М. пристигна в неделя следобед с куфара си и една ръчна чанта, пълна с видеокасети. Съпругът й чакаше Изобел в колата, за да я откара до гарата.

— Във фризера би трябвало да има достатъчно храна, но ако Филип иска нещо специално, в буркана за домакинството има пари — каза Изобел на госпожа М. на прага. — Ако се почувства зле, се обадете на лекаря, независимо от това какво казва той. Ще телефонирам всяка вечер около шест, и тогава можете да ми съобщавате как е той.

— Не се тревожете — каза госпожа М. спокойно. — Зная го какъв е. Ще го наглеждам.

— И непременно го насърчавайте да излиза на разходка всеки ден — каза Изобел.

— Сега, когато се интересува от басейна, е там навън през цялото време — каза госпожа М. — Измерва го и оглежда онзи обор. Почти не се прибира.

Филип слезе по стълбите.

— Здравейте, госпожо М. Тръгваш ли, скъпа? Имаш ли си всичко?

— Всичко — каза Изобел. Госпожа М. изчезна в кухнята и Изобел пристъпи към Филип. Той разтвори ръце за прегръдка и тя почувства познатото му докосване, и целувката му върху косата й.

— Грижи се за себе си — каза тя нежно.

— Разбира се — каза той. — И ти също. Забавлявай се. Това е добра почивка за теб.

— Ще се обаждам — обеща тя. — Всяка вечер в шест.

— Или аз ще ти телефонирам — каза той. — Но нямам номера.

— Не е у мен сега — каза Изобел бързо. — Ще се обадя довечера и ще ти го кажа.

Отстъпи назад и го целуна по устата. Вкусът му беше онзи, който беше обичала цял живот, вкусът на единствения любовник, когото някога бе познала. Прободе я угризение.

— Иска ми се да можех да остана.

— О, хайде, върви — каза той и я побутна леко към вратата. — Ще ти хареса, когато стигнеш там. Ще излизаш ли някъде довечера?

— Да, с Каролин — каза тя, назовавайки друга писателка, към която знаеше, че той изпитва неприязън.

— Хм, добре, предай й моите благопожелания, и й кажи, че последната й книга удивително напомняше на твоята!

Изобел сложи куфара си в багажника на колата, без да възрази, и седна на мястото до шофьора. Филип поспря край отворената входна врата и й помаха за довиждане, докато господин М. подкара надолу по алеята и излезе на пътя.

* * *

В неделя вечерта Изобел и Трой вечеряха в хотелската й стая. Трой отдели малко време, за да я инструктира как да се държи с провинциалната преса и какво ще очакват журналистите.

— Но със сигурност — възкликна Изобел, заобиколена от море от вестникарски изрезки, — за всички трябва да е очевидно, че историята не е истина. Не може да вярват сериозно в нея.

— Разбира се, че не вярват — каза Трой. — Не става въпрос да вярват на теб, да вярват на това, което казваш, или да вярват на това, което самите те пишат за теб. Именно затова подбираме интервютата ти толкова грижливо. Всеки знае, че това е измислица. Избягваме журналистите, чиято специалност би била да разобличат това като лъжа. Използваме само онези, които обичат лъжите.

— Защо някой би обичал лъжите? — почуди се Изобел.

— Някои от тях — защото са мързеливи: по-лесно е да се водиш по лъжите, отколкото да откриеш истината и да поправиш лъжите. Други — защото са хитри: лъжите продават повече вестници и списания, отколкото баналната истина. Трети — защото наистина са глупави, успели са някак да си внушат, че такива истории със злодеи и оцелели, всички тези драми се случват всеки ден, а хората успяват да преодолеят преживяното и си купуват дизайнерски дрехи, и са бодри и невредими само няколко седмици по-късно.

Изобел поклати глава.

— Сякаш цял един живот ме дели от къщи.

— Не гледаш достатъчно телевизия — изтъкна Трой. — Ако гледаше, щеше да знаеш, че всички канали, дори уважаваните, които излъчват прилични предавания, бълват преувеличения и глупости. Всичко от извънземни до спонтанно възпламеняване. Две или три вечери седмично, опитни продуценти и оператори пресъздават извънредни ситуации, в които хора скачат в реката да спасяват давещи се кучета, и вярват, че починалите им деца ги предупреждават да не вземат автобус номер 22. От полицията излъчват филм, на който е заснето как хора крадат консерви с боб от рафтовете в супермаркета, и призовават за помощ при арестуването им, сякаш на някого му пука. Хора постъпват в болница за животоспасяващи операции и позволяват на снимачния екип да влезе с тях. Дори собствената ти смърт вече не е достатъчно вълнуваща, освен ако не я покажат по телевизията. Всеки иска да има малко драма в живота си, всеки иска дял от мелодрамата. Всеки иска собствените му преживявания да бъдат върнати при него като отражение, уголемени, оцветени, подходящо осветени. Никой вече не иска да бъде обикновен.

— Е, тя със сигурност не е обикновена — отбеляза Изобел, като посочи към списанието със Зелда на корицата. Над главата й с вдигната във висока прическа коса беше заглавието: „Нова принцеса на сърцата?“

— Мисля, че малко се поувлякохме с „кралската връзка“ — каза Трой замислено. — Не искаме хората да се развълнуват толкова много, че от Бъкингамския дворец да пуснат опровержение. А ако започнат да следят Зелда, за да видят дали ще отиде в Сандрингам, ще разберат, че няма да отиде.

Изобел сви рамене.

— Това е просто едно списание, което се раздава безплатно в супермаркетите.

— Въпреки това ще охладим страстите — реши Трой. — Още по-добре е да отречем, преди някой друг да го направи. Тогава никой не може да ни обвини в лъжа, и ще успеем да поддържаме интереса. Можеш да го отречеш утре в Нюкасъл, ще бъде хубава сензация за провинциалните селяндури. Ще изпитат чувства, че са в центъра на събитията — той се изправи на крака. — А сега е по-добре да вървя. Утре ни предстои голям ден. Ще вземем ранния влак за Нюкасъл и цял ден и цяла вечер ще разговаряш с местните медии там. У теб ли е програмата ти?

— Да — каза Изобел. — Но няма ли да останеш за кафе тази вечер?

Той поклати глава.

— Трябва да отида в офиса. Да проведа няколко телефонни разговора. Да уредя някои неща, преди да заминем.

Забеляза, че тя не се надигна от софата да го изпрати, а остана на мястото си, излегната на възглавничките, в показно прелъстителна поза. Осъзна с леко раздразнение, че без гривата от руса коса и драматичния грим за него тя си беше Изобел Латимър: интелигентна, интересна писателка на средна възраст. Не и жена, която дори за миг би си представил като своя сексуална партньорка. Не и жена, която би възбудила особено желание у някого, помисли си той.

Нещо от това сигурно бе проличало в изражението му, защото тя се надигна рязко от софата и се отправи смутено към вратата, сякаш чувстваше, че е било грубо от нейна страна да не се изправи по-рано. Трой я последва. Имаше чувството, че навярно е редно да се извини, задето не е откликнал на дискретното й подканване. Несъмнено беше в негов интерес да се старае Изобел да е доволна. Защото, ако Изобел не беше доволна, тогава в какво настроение щеше да бъде Зелда? Тя спря за миг с ръка върху дръжката на бравата и попита:

— Сигурен ли си?

Трой реши. Изобел Латимър щеше да спечели страхотната сума от триста и петдесет хиляди лири за писането си и за ролята си в тази шарада. Срещу такава сума тя можеше да поеме отговорност за собствените си чувства, можеше да понесе малко разочарование. Можеше да се справи с едно леко сексуално отхвърляне.

— Напълно сигурен — каза той твърдо. — Ще вечеряме утре вечерта и всяка вечер след това, когато сме на път. Но тази вечер трябва да си приготвя багажа. Тръгваме рано. „Кингс Крос“ в седем и трийсет.

Тя кимна и отстъпи встрани. Трой изпита чувството, че е бил освободен, че се е измъкнал безнаказано.

— Като стана дума за багажа ти… — каза тя тихо.

Трой излезе в притихналия, застлан с килим коридор, за да не може тя да го задържи.

— Да?

— Донеси си роклята и обувките на Зелда.

Трой рязко се завъртя кръгом.

— Какво?

Изобел се усмихна на шокираното му изражение и Трой разбра, че го беше хванала, и че беше разбрала каква власт има над него.

— Донеси си роклята и обувките на Зелда — повтори тя. — Можем да се маскираме вечер.

При тази мисъл той преглътна с усилие и я погледна, застанала хладно невъзмутима на прага на спалнята си, жената, която само преди секунда бе виждал като застаряваща и непривлекателна; а после тя само за миг беше проникнала до самото сърце на тайните му.

— Какво друго ще правим в Нюкасъл, Манчестър, Ливърпул и Бирмингам? — попита тя.

— Там никой няма да ни познава. Не отговаряме пред никого. Можем да се маскираме, ако искаме. Бихме могли дори да излезем. Зелда и сестра й Изобел биха могли да излязат заедно на вечеря.

Трой почувства как сърцето му започва да блъска малко по-бързо в гърдите при мисълта да излезе, облечен в онези прекрасни дрехи, да почувства въздуха навън по бузата си с гладка кожа, ситния нощен ръмеж — по гривата си от руса коса, да чуе потрепването на собствените си високи токчета по паважа.

— Защо не? — попита Изобел.

* * *

Срещнаха се на перона. Трой беше уредил билети за първа класа и запазени места. Пътуваха мълчаливо. Трой беше купил няколко вестника и списания, в случай че тя поиска да чете, но тя прекара пътуването, загледана навън през прозореца.

— За какво си мислиш? — осмели се да попита Трой в един момент, вече на север от Йорк.

— Мислех си по въпроса за свободната воля в едно общество без Бог — отговори тя простичко. — Не мисля, че някой всъщност е засягал въпроса много централно в роман. Всички сме приели, че хуманизмът и пост-фройдисткото чувство за вина сега са новите контролиращи сили. Но се чудех дали в човешката нагласа има нещо, което превръща свободната воля в дълбоко залегнало табу. Нещо, което никога не можем да приемем истински.

— О — каза Трой почтително. — Тогава няма да те прекъсвам.

Тя му отправи сладка, разсеяна усмивка.

— За романа ми е — каза. — В романа на Изобел Латимър всъщност става дума най-вече за свободната воля.

На гарата в Нюкасъл Трой махна на едно такси, което ги откара до най-добрия хотел в центъра на града. Имаха уговорена ранна среща за обяд с един журналист, и Трой огледа критично Изобел, преди таксито да спре под тентата над стъпалата на хотела.

— Обиколете още веднъж квартала — каза той бързо на шофьора.

Изобел го погледна изненадано.

— Твърде много мислене за свободната воля, твърде много Изобел Латимър — обясни той. Отвори с щракване ръчната й чанта, извади огледалце за гримиране и го вдигна към нея да види. — Отметни си косата назад, разроши я малко.

Тя послушно се подчини.

— Сега приглади кожата под очите си, гримът започва да прави гънки. И си щипни бузите, за да придобият малко цвят. Имаш ли капки за очи?

Затършува в чантата й като опитен театрален гримьор. Тя не изпитваше усещането, че се рови в нейни вещи. И двамата чувстваха, че притежанията на Зелда им принадлежат поравно. Образът на Зелда беше тяхна обща собственост. Той измъкна шишенце с капки за очи.

— Не мога да се справя с тях — каза Изобел. — Никога не уцелвам.

— Наклони си главата назад — нареди той и изстиска по една капка във всяко от очите й. — Сега мигни. Я да видим! Добре.

Погледна я внимателно.

— Можете ли да отбиете и да спрете? — помоли той таксиметровия шофьор. Извади четката за червило и оцвети устните й до обичайното им черешово съвършенство. При лекото докосване на четката, Изобел затвори очи и се предаде на чувственото усещане от малките попиващи целувки. Съсредоточеното смръщване изчезна от челото й, изведнъж тя отново изглеждаше спокойна и доволна.

— Така по бива — каза тихо Трой. — Зелда. Зелда Виър.

— Да — отвърна тя меко. — Сега съм тя.

Трой се облегна назад на седалката.

— Хотел „Мажестик“ — каза той с усмивка. — Дамата е готова.

* * *

От обяда отидоха право в местната радиостанция, където Зелда говори за това какво е да оцелееш от тежки преживявания и да напишеш роман, и прие доста телефонни обаждания от хора, които или се интересуваха открито от сумата, която беше получила като аванси срещу хонорарите, или се опитваха прикрито да разберат дали това не беше някаква забележителна схема за измама, към която обаждащият се също би могъл да прибегне, за да измами някой издател. Беше противна смесица от надежда, алчност и завист. Зелда се справи с всички тях с изключителна лекота. Трой си помисли, че всъщност никой не би могъл да се справи със слушателите на едно местно радио така добре, както една специалистка по хуманистична философия. Тя имаше огромна преднина пред всички, можеше да прецени накъде са се насочили много преди те изобщо да са стигнали до целта си.

От местната радиостанция отидоха в едно телевизионно студио, където Зелда щеше да се появи на живо по местните вечерни новини в дискусия за цензурата.

Студиото беше миниатюрно, имаше само една жена, която се занимаваше с прическите и гримирането — тя хвърли един поглед към безупречния макиаж на Зелда и отстъпи назад.

— Още пудра? — беше единственият въпрос, който зададе.

— Не — каза Трой. — Мадам се справя сама.

Той се бе опасявал, че дискусията ще се задълбочи твърде много, но тя беше банално и предсказуемо „притичване“ през теми като експлозията от порнография в медиите и това, колко трудно е да се предпазят малките деца. Жената, която ръководеше дебата, беше инструктирана само десет минути преди излъчването на предаването и имаше само най-бегла представа коя е Зелда и за какво ще бъде дискусията. Зелда успя да спомене заглавието на книгата си пет пъти по време на петнайсетминутното предаване и излезе от студиото, тържествуващо сияеща.

— Великолепно — каза Трой, като я посрещна със светлото й палто от норка на вратата. — Превъзходно.

Таксито чакаше да ги откара обратно в хотела. Трой я побутваше към отворената врата, когато от друга врата излезе елегантно облечен млад мъж и каза:

— Госпожица Виър?

Двамата се обърнаха заедно, и двамата казаха:

— Да?

— Беше много впечатляващо — каза мъжът, обръщайки се направо към Зелда, откровено пренебрегвайки Трой. — Питам се дали ще проявите интерес да се появите в едно предаване, което подготвям за излъчване тази седмица. Става дума за късно вечерно дискусионно предаване, целта ни е да изберем някои от сериозните въпроси на деня и да ги разгледаме в дълбочина — леко насмешливото му изражение подсказа, че няма особено високо мнение за дискусията в ранното предаване. — Ще имате шанса да развиете идеите си. Съдейки по това, което говорихте там, си помислих, че сигурно ще имате някои интересни коментари.

— Госпожица Виър е на турне за представяне на книга — вметна Трой. — Всъщност не е дошла да участва в късни вечерни дискусионни предавания.

— Бихме могли да споменем книгата — настоя мъжът, все така без да поглежда Трой. — Всъщност си мислех, че една от темите, които бихме могли да засегнем, е припокриването на художествена измислица и реалност. Цялата тази представа за автобиографичност, художественото повествование, водено от първо лице.

Той не говореше на Трой, пренебрегваше го и се обръщаше направо към Зелда, която се бе понавъсила със замислената гримаса на Изобел, докато обмисляше думите му. Трой беше обзет от безпокойство.

— Зелда — каза той тихо.

Тя се върна към фалшивата си същност. Насочи изведнъж лъчезарната си усмивка към него и попита:

— Кога ще го направим?

— Сряда вечерта? — предложи младият мъж. — Излъчваме на живо. Единственият проблем е, че това е регионална програма, използваме студиата на Манчестър.

— Това не е проблем — каза Зелда. — В сряда сме в Манчестър.

— Наистина ли? — грейна той. — Е, това е фантастично. Можете ли да бъдете в студиото в десет и половина?

— Тя всъщност не… — опита се да каже Трой.

Зелда кимна.

— Ще бъде чудесно — каза тя твърдо. — Хайде, Трой — мина бързо покрай него и се качи в таксито. Трой затвори внимателно вратата след нея и се обърна към младия мъж.

— Не се тревожете — каза мъжът на Трой със съзаклятническо намигване. — Това е детска игра. Определяме предаването като високо интелектуално само защото всички говорят ли, говорят, безкрайно дълго време. Ако може да върже две думи, ще се справи. А ако се запъне, в студиото ще има човек, който ще може да я измъкне от затруднението. Някой от Манчестърския университет, някой, който разбира от книги, който е наясно с цялата философска позиция. Човек с ум главата, нали разбирате какво имам предвид?

— О, да — каза Трой горчиво, като заобиколи до другата страна на колата. — Знам точно какво имате предвид.

* * *

Вечеряха в ресторанта. Зелда привлече погледите, когато се появи с тъмносинята си коктейлна рокля и безкрайно високите токчета. За аперитив пи шампанско, а после с яденето — вода. Трой, отпускайки се след цял ден, прекаран нащрек, забеляза, че поглъща по-голямата част от бутилката червено вино, която беше поръчал за двамата.

Зелда отказа десерт, но взе малка чаша черно кафе. Отпи една глътка, после остави чашата настрана.

— Не е ли хубаво? — попита Трой.

— Пия само колумбийско — каза тя провлечено.

Трой се ухили, предполагайки, че Изобел Латимър пие вкъщи само разтворимо кафе.

— Ще го върна — предложи той.

Тя поклати глава.

— О, не, не създавай проблем. Вместо това ще вземем бутилка шампанско.

Трой хвърли поглед към часовника си: беше десет часът.

— Не е ли по-добре да си легнеш рано? — попита той.

Зелда му отправи през масата поглед, който го накара да затаи дъх от желание.

— Да, мисля, че е добре да го направя — каза тя. — Да поръчаме да донесат бутилка шампанско в моята стая.

Трой я последва вън от ресторанта, улавяйки погледите на мъжете, които се зазяпваха след Зелда. Когато стигна до фоайето, тя вече беше повикала асансьора.

Апартаментът на Зелда беше най-добрият в хотела. Тя махна на Трой да седне в тапицирано с брокат кресло и се изтегна на софата като персийска котка със светла козина. Трой се обади на румсървиса, докато Зелда изрита обувките си и изпружи краката си с извити стъпала в прозрачен чорапогащник.

— Всъщност денят не беше лош — каза тя.

— Никак не беше лош — каза Трой, като седна в неудобното кресло. Известно време мълчаха в очакване. После на вратата се почука и Трой отвори на човека от румсървиса, който носеше кофичка с лед, шампанско и две чаши. Трой измъкна тапата на бутилката и наля по една чаша на двамата. Зелда премести крак от възглавничката на софата.

— Защо не дойдеш да седнеш тук? — попита тя с копринен глас.

Тринайсет

Трой прекоси стаята, отиде до софата и седна до нея. Зелда отпи малко шампанско, а после се обърна към него.

— Донесе ли си роклята на Зелда? — попита тя.

— Да — каза тихо Трой.

— Защо не отидеш да я облечеш?

Главата на Трой беше замаяна от алкохола.

— Не знам — той се поколеба.

Тя му се усмихна мило и каза:

— Можем да изчакаме. Можем да чакаме цяла вечност. А можем и да се откажем от цялата история и изобщо да не си правим труда. Няма значение. Става дума за цената само на какво? — една рокля и чифт обувки. Можем просто да зарежем всичко това. Да го оставим неизказано. Недовършено.

Трой незабавно възропта:

— Не, наистина искам…

Тя се усмихна уверено.

— Знам, че искаш. Но те е страх да започнеш. Разбирам това. За мен беше по-лесно да започна да се променям, защото отначало си мислех, че се „маскирам“ само заради книгата, заради парите. Едва сега разбирам, че съм променяла себе си. Трябваше да се променя. Имах нужда от промяна. Исках да бъда някоя друга — поправи се тя. — И себе си, и друга жена. Трябваше да имам друг живот. Вече не можех да бъда само Изобел Латимър — тя замълча за миг. — Съмнявам се, че разбираш това.

— Защо да не го разбирам?

— Не ми се вярва да разбираш, че човек може да погледне живота си и да се изпълни с такова ужасно отчаяние — каза тя тихо. — Можеш да погледнеш живота си и да си кажеш: „Боже мой, Боже мой, аз съм на петдесет и две, повече от половината ми живот мина, а имам само това, направих само това, а имах такива надежди“.

— Написала си някои прекрасни книги — намекна Трой.

Тя се изсмя кратко и рязко.

— Знам. Но не е достатъчно, Трой. Исках да живея, не само да пиша за живеенето.

— Не виждам как Зелда би могла да бъде решение на този проблем — каза бавно Трой.

Тя се усмихна.

— Не. Странно, нали? Всеки страничен наблюдател би си казал, че Зелда е просто опит за необичайно, ексцентрично поведение или перверзия, или оправдание за афера. Но отвътре нещата стоят различно, нали? Ние пробудихме нещо като призрак, създадохме някаква трета личност, и когато съм нея, аз не съм Изобел Латимър с нейните разочарования и нейните смаляващи се хоризонти. Когато съм Зелда, аз съм друга жена, с друг живот пред мен. И предполагам, че когато ти си Зелда, нещо подобно се случва и с теб.

Трой се покашля.

— Нещо такова — каза той дрезгаво.

Тя го погледна замислено.

— Просто започни, Трой. Просто си позволи да започнеш.

Той се изправи, малко пиян, и леко залитна. Стаята му беше свързана с нейната, бяха заключили вратата между двете по-рано вечерта. Той отиде до стаята си и тя го чу да отваря вратата на гардероба и долови съвсем лекото, едва чуто шумолене на коприна.

— Може ли да дойда да помогна? — попита тя.

— Не — гласът му беше приглушен, сякаш подготвяше някаква загадка. — Искам да направя това сам.

— Искаш ли да използваш грима? А перуката е тук вътре.

— Да. Обаче не гледай. Не съм готов.

— Ще отида в спалнята си — предложи тя. — Всичко е в банята, просто си вземи каквото ти трябва.

Трой я чу как взема кофичката с лед и чашата си и отива в спалнята си, после мина предпазливо през свързващата врата и отиде в банята. Гримовете, пудрите и ружът й бяха подредени със старателната практичност на сериозен човек на изкуството. Нахлузи русата перука и едва тогава погледна отражението си в огледалото, а после отвори флакона с фон дьо тен и подуши сладкото, изтънчено ухание. Нанесе го с гъбичка по лицето си, но не и по клепачите. Сложи си само малко спирала на миглите и съвсем малко червило на устата, колкото за блясък. Вече приличаше по-малко на мъж, който се маскира като жена, и повече на това, което се чувстваше: някакво странно, почти лишено от пол същество, наполовина мъж, наполовина жена. Почувства се свободен от обичайните задръжки, почувства се обзет от пламенна жизненост.

Трой отвори вратата и влезе в спалнята. Зелда вече се беше изтегнала на леглото, тъмносинята й рокля — в тон с неговата, косата й — разчорлена и прекрасно руса като неговата, чорапите й — също толкова прозрачни, бельото й — също толкова скъпо. Двете прекрасни лица се погледнаха. Зелда не помръдна, освен за да се облегне на дебелите възглавници.

— Ела тук — каза тя с копринен глас.

Той тръгна непринудено, елегантно, по застлания с килим под между тях. Движеше се грациозно като всяка красива жена, съзнаваща, че очите на всички в стаята са приковани в нея. Отиде до леглото, а после повдигна предизвикателно полата малко по-високо, за да може да застане на едно коляно и да се доближи до нея.

Тя не посегна да го придърпа към себе си. Лежеше, облегната назад, чакайки той да направи първия ход. Трой се усмихна много леко и видя ответния блясък в очите й, а после наведе русата си глава и я целуна по устните.

Устата й под неговата беше топла и имаше вкус на шампанско и червило. Когато едната начервена уста срещна другата, усещането от целувката беше различно от обичайното докосване. Устните бяха по-меки, малко хлъзгави. Трой напористо се притисна напред, вместо да се отдръпне: искаше целувката да продължи още и още, обзет от желание тя да бъде по-дълбока, по-силна. Под натиска на устата му и на напиращото му тяло Зелда се отпусна на възглавниците, остави главата си да се плъзне назад, позволи на устата си да се разтвори с копнеж. Трой отново се придвижи напред, тласнат от желанието да навлиза по-дълбоко и по-дълбоко към нея, в нея. Ръцете на Зелда обгърнаха раменете му, а дланите й зачудено докоснаха копринения гръб на роклята му и гладкото очертание на ципа.

Трой плъзна полата на роклята малко по-високо нагоре, за да може да притисне бедрото си между нейните. При усещането, създадено от допира на крака му в копринения чорап между нейните, той неволно издаде лек стон от удоволствие. Зелда, със затворени очи, прокара ръце надолу към роклята, вдигната около кръста му, сложи ръце на задника му и почувства противоречивите усещания от допира на твърди мускули и копринени чорапи.

— О — изрече тя с копнеж. — О, Трой.

Той се отдръпна леко, когато тя изрече името му, и когато тя отвори очи, го видя да се мръщи леко.

— Не — каза той бавно. — Не ме наричай така. Аз съм Зелда.

— Да, наистина си Зелда — прошепна тя. — Ти си тя. И аз също съм тя.

Той внимателно я дръпна да седне на леглото, и отвори ципа на роклята. Тя вдигна ръце, за да може той да я смъкне от нея, а после се облегна назад, останала по красивия си бледосин сутиен, френски кюлоти, и бледи дълги чорапи с ограничител. Трой изхлузи чорапите, възхищавайки се на прозрачната им лекота, и ги пусна на пода, после сложи ръце на ластика на кюлотите й. Тя се поколеба за момент, очите й го гледаха питащо.

— Сигурен съм — каза той. — Моля те.

Тя повдигна ханша си и му позволи да ги изхлузи от нея. Разкопча кукичките на сутиена си и се отпусна назад да приеме ласката му. Сега беше гола под него и той се отдръпна от нея, за да изрита собствените си кюлоти, но не свали роклята и чорапите. Когато отново се отпусна върху нея, Зелда допря буза до топлото му лице с мъжки аромат, и когато наполовина отвори очи, видя гривата му от руса коса, прекрасния му грим. Взря се в него, когато тялото му се доближи и тя почувства как ерекцията му побутна мекотата й. Прекрасната му тъмносиня рокля беше издърпана над дългите, стройни очертания на бедрата му, в чорапите краката му изглеждаха изящни и копринено гладки. Ръцете му я държаха здраво, както мъж прегръща жена, но начервените му устни я целуваха с игрива, женствена нежност. Очите на Зелда се затвориха с потрепване и тя сключи ръце около издължения му, строен и силен гръб, мачкайки копринената му рокля, когато той проникна в нея.

* * *

Зелда се размърда и отвори очи. На възглавницата до нея беше нейната двойница, нейният огледален образ. Докато гледаше, огледалният образ отвори очи и й се усмихна.

— Добре ли си? — запита практичният, грижовен глас на Изобел.

Трой кимна.

— Да.

Двамата се гледаха спокойно за момент.

— Мисля, че ще отида в стаята си — каза Трой. — Искам да се преоблека, да се измия, и да поспя. Утре имаме много работа.

Изобел кимна.

— Лека нощ — каза тя вежливо.

— Лека нощ — каза той.

* * *

Срещнаха се на закуска в трапезарията без смущение, в обичайните си образи. Трой носеше делови, тъмен костюм с хубава кройка, а Зелда беше облякла жълтия си тоалет. Сутринта Зелда имаше интервю с журналист от местно списание и официален обяд с представители на водещите книжарници в Нюкасъл. След обяда трябваше да обиколи колкото може повече книжарници, и да подпише книги, които да изложат на витрините си под рекламния надпис „Екземпляри с автограф от автора“.

— Подпиши колкото можеш повече — настоя полугласно Трой в първата книжарница.

— Защо?

— Защото тогава не могат да ги върнат, броят се за повредени.

Изобел се поколеба, истински шокирана.

— Подписани са от автора, и това се смята за повредена стока?

— От гледна точка на разпространителите — да — каза Трой. — Били са отваряни, нали? И в тях е драскано?

— Но това е подписът на автора! — възкликна Изобел. Някой хвърли поглед към двамата, застанали до масата с изложените нови заглавия в средата на книжарницата. — Как биха нарекли подписан екземпляр от пиеса на Шекспир? Повреден?

— Вероятно — каза Трой весело. — Във всеки случай, защо да те е грижа? Ти ги подписваш, те трябва да ги продадат. А всеки път, когато подпишеш, печелиш по една лира и шейсет и девет пенса.

— И все пак са нужни ужасно много от тях, за да станат триста и петдесет хиляди — отбеляза Изобел.

— Затова се залавяй да подписваш — каза той безжалостно.

* * *

След книжарите пиха чай с журналистка от женска рубрика, която искаше да изготви задълбочен профил на Зелда. Тя зададе точно същите въпроси, каквито бяха задавали всички други, и Изобел установи, че дава съвсем същите отговори. За един момент се улови, че не можеше да си спомни дали беше разказала един малък анекдот на тази журналистка, или на друга в някой предишен ден. Когато забеляза безизразния поглед на журналистката, си помисли, че вероятно няма значение, и все пак разказа историята.

Жените си тръгнаха в шест, когато пристигна фотографът й. Зелда стоеше, вървеше, обръщаше се и се усмихваше по негово нареждане. Държеше корицата на книгата си, както я инструктира той, обърната към обектива, сякаш за да демонстрира пред един възхищаващ се свят необикновения факт, че една толкова красива руса жена като нея наистина беше написала този роман. После задържа книгата отворена пред себе си, сякаш четеше напълно омаяна собствените си думи. Това бяха позите, които провинциалните фотографи неизменно избираха като единствено подходящи за един автор на турне. Зелда се беше научила да се подчинява, и да се усмихва, докато го прави.

— Фантастично — каза фотографът доволно. — Просто фантастично.

Когато той си тръгна, Зелда се отпусна в стола си и даде знак на един сервитьор.

— Чаша шампанско, ако обичате — кимна на Трой. — Една за теб?

— Да — каза той. — А после една тиха вечеря, мисля аз: ти какво ще кажеш?

Тя изчака, докато сервитьорът донесе чашата й и сложи една пред Трой. Вдигна чашата към него в безмълвен тост. Трой върна жеста, но я наблюдаваше внимателно. Вече започваше да я опознава, този унесен, усмихнат поглед беше като предупреждение.

— Мислех си, че може да направим нещо малко по-различно — каза Зелда. — След като разполагаме тук с кола, и така нататък.

— Например?

— Помислих си, че Зелда и приятелката й Изобел може да излязат на вечеря заедно — каза тя. — Бихме могли да вземем колата и да намерим някое приятно място. Ако не е проблем, можем да се приберем пеша, ако не е прекалено далече.

Той замълча за момент.

— Искаш да излезеш на вечеря като Изобел Латимър?

Тя кимна и прошепна:

— А ти — като Зелда. Защо не, Трой? След снощи. Не искаш ли да стигнем и малко по-далече?

За миг той затвори очи при тази мисъл. Знаеше, че много, много иска да го направи.

— Няма как да ни се размине безнаказано — каза той. — Не и в присъствието на други хора. Не и посред бял ден.

— Не е посред бял ден — изтъкна тя. — Вечер е. И никой в този град не ни познава. И ще ни се размине. Прекрасен си в нейния образ. Знаеш, че е така.

Той все още се колебаеше, искаше да бъде убеждаван.

Гласът й беше коприненомек и прелъстителен.

— Е, защо не се качим горе да я подготвим? — попита тя. — Да видим какво е усещането. Да видим как изглежда. Ако си доволен от вида си, можем да излезем на вечеря. Ако не си, можем да поръчаме вечеря в стаята и да си останем в хотела. Каквото предпочиташ.

Той се изправи на крака и вдигна чашата й.

— Изобел, ти си много, много изненадваща жена — каза развълнувано. — От цялото си сърце искам да те бях срещнал, когато бях на двайсет.

За негова изненада тя се изчерви много силно и очите й внезапно се наляха със сълзи.

— О, и на мен ми се иска — изрече тя с прочувствен тон. — Толкова много.

Между тях се спусна внезапно, стъписано мълчание, после Изобел умишлено развали магията, усмихна му се леко, и се изправи на крака. Трой прекоси фоайето и повика асансьора. Когато дойде при него, тя беше спокойна и овладяна, нямаше и следа от онзи кратък, издайнически момент. Вратите на асансьора се затвориха зад тях, обгръщайки ги в пашкул от усамотение.

Трой си помисли да я попита защо очите й се бяха напълнили със сълзи, но се сдържа. Не му трябваха дълбоките чувства на Изобел Латимър. Искаше ненаситния хедонизъм на Зелда Виър.

Вратите на асансьора се отвориха и те тръгнаха мълчаливо към апартамента си. Трой хвърли поглед към лицето й, за да провери дали по него се бе изписало смръщеното изражение на Изобел или очарователното безразличие на Зелда. Когато стигнаха до вратата и тя затърси опипом ключа от стаята в джоба на Трой, намести го в ключалката и ги пусна да влязат, кокетният жест беше на Зелда. И Зелда се отпусна в ръцете му, когато затвориха вратата зад себе си.

* * *

Този път Трой й позволи да му помогне в преобразяването, като смъкна деловия костюм и прозаичните черни чорапи и черни обувки и ги замени с бродираното копринено бельо, прозрачни дълги чорапи с ограничител, а после — синята коктейлна рокля на Зелда. Изобел му затвори ципа и за миг изпита силно, почти непоносимо желание.

Той вече си беше сложил перуката, а фон дьо тенът покри гальовно цялото му гладко избръснато лице. Изобел гримира очите му и сложи червило на устните му. Докато тя работеше, той седеше на столчето пред тоалетната масичка, покорен и неподвижен, с послушно затворени очи.

— Как изглеждам? — попита, докато тя нанасяше пудра по съвършеното му лице.

— Прекрасно — каза тя кратко. — Чакай малко.

Той остана да седи със затворени очи, а после почувства тежестта на светлото кожено палто върху раменете си. Почувства топлото, копринено усещане от кожата, която обгърна тила му и погъделичка ушите и скулите му, когато Изобел вдигна яката.

— Сега погледни — каза тя меко.

Той отвори очи и видя Зелда, точно във вида, в който щеше да се появи във вестника утре, както беше изглеждала в списанията и телевизионните програми по време на турнето. Всички отлики на Зелда: гъстата руса коса, широко отворените, блестящи очи, ярко оцветените устни, бяха налице. Образът на Зелда във версията на Трой беше с една идея по-строги линии. Очертанието на челюстта беше по-изявено, челото малко по-изпъкнало; но когато се усмихваше, това беше бляскавата, студена усмивка на Зелда.

— Ти си тя — каза Изобел просто.

Долови желанието в гласа й, погледна я бързо и попита:

— Искаш ли да излезем?

— А ти?

Той погледна обратно към безупречното отражение.

— Бихме могли, нали?

Тя кимна.

— Никой няма да се досети. Честно.

— Невероятно е — каза той.

— Защото Зелда е стандартен тип, също като книгата — отбеляза Изобел. — Това, което виждаш, когато я погледнеш, е косата, облеклото и гримът. Почти не забелязваш чертите й. Има стотици жени, които притежават това излъчване. Зелда го притежава до такава степен, че почти всеки, от камериерката в хотела до мен, би могъл да си сложи перуката, дрехите и грима, и да изглежда като нея.

— Бихме могли да излезем — каза Трой.

Тя кимна.

— Да.

— Какво ще облечеш?

Тя се усмихна:

— Искам да нося нейните дрехи, но върху мен ще изглеждат доста различно. Изчакай за минута в дневната, ще дойда там.

Изобел се преоблече бързо, почти без да я е грижа какво облича. Почисти лицето си от яркия грим на Зелда и си сложи само малко пудра и бледо червило. Свали лъскавата перука и върза собствената си кестенява коса на скромна конска опашка. Избра черна коктейлна рокля и сако с пайети. На фона на яркото сако кожата й изглеждаше уморена и бледа. Добави малко фон дьо тен около очите си и малко руж на бузите. Редом с яркия блясък на Зелда тя щеше да бъде като леко повехнала английска роза, невзрачната приятелка, която никой не поглежда.

— Безцветна съм — каза тя, влизайки в стаята. Зелда се беше изтегнала, както се изтягаше винаги, на софата, изпружила дългите си, прекрасни крака, едната обувка с висок ток се полюшваше от извитото й стъпало. Когато видя Изобел, се надигна и дойде при нея, взе я в обятията си и я целуна леко, за да не се размаже червилото им.

— Изглеждаш много мило — каза красавицата на своята по-обикновена приятелка. — Поръчах колата. Можем да тръгваме.

Изобел се поколеба.

— Трябва да телефонирам на Филип. Ти слизай.

— Ще те изчакам — каза Зелда. — Не смея да сляза без теб. Мога да чакам в съседната стая.

Изобел поклати глава:

— Можеш да чакаш тук. Нямаме обичая да си разменяме интимности.

Докато тя набираше номера, Трой си помисли колко показателен за брака й беше този дребен факт: нямаха обичая да си разменят интимности. „Защо тогава изобщо са женени?“, помисли си той.

— Здравей, скъпи, аз съм — каза Изобел.

Филип беше задрямал в креслото си, госпожа М. беше в кухнята и слагаше масата за вечерята им.

— О, да — каза той. — Как си?

— Добре съм. Как се чувстваш?

— Съвсем добре — каза той веднага. Изобел се вслуша, опитвайки се да прецени дали долавя нотка на болка в гласа му. Звучеше добре.

— Струва ми се, че си сънен — каза тя с надежда.

— Е, прекарах дълъг ден на открито — каза той. Тя долови задоволството в гласа му и това я накара да се усмихне. — Мъри се отби и ме заведе на малка обиколка. Искаше да видя другите басейни, които е направил. Срещнах се с няколко доста симпатични хора с басейни в градината, и това ми даде възможност да видя плочките, които имах предвид за нас. Отказах се от синьото, струва ми се, че е малко клиширано — синият басейн. Мисля си по-скоро за нещо като преливащо се зелено.

— Преливащо се зелено?

— Като мрамор, с нещо като златиста жилка.

— Страхотно — каза Изобел.

— Мъри беше много мил. Заведе ме на обяд в „Синият глиган“ — продължи Филип. — Следобед огледахме два басейна. Видяхме само един закрит, знаеш ли. Бих се изненадал, ако има повече от половин дузина в цялото графство. И нито един в размера, който предвиждаме.

— О, наистина ли? Толкова ли ще е огромен нашият?

— Именно, там е голямата грешка. Хората ги строят прекалено малки, а после, разбира се, не можеш да ги разшириш. Това е напълно излишна икономия.

— Трябва ни място само за двама — отбеляза тя.

Той се засмя и каза:

— Важното не е пространството за плуване. А естетическият ефект. Мъри ми го обясни подробно. Последното, което ти трябва, е да имаш чувството, че ще направиш половин дузина движения и ще се блъснеш в далечния край. Това те възпира да плуваш усилено. Всъщност ти пречи да извлечеш възможно най-голяма полза от басейна. Намалява удоволствието ти от цялото нещо, така че прави преживяването по-малко стойностно в дългосрочен план.

— Разбирам.

— Както и да е, в момента обмислям възможността да построим малък покрит пасаж, свързващ басейна с къщата. Нали не ни трябва да излизаме от гимнастическия салон или басейна затоплени и прегрели, и да трамбоваме обратно до къщата в дъжда.

Изобел не каза нищо.

— Така че Мъри ще ми каже каква е цената на един такъв пасаж, и можем да вземем допълнително разрешение за планиране. Бих искал да е нещо, което да изглежда достатъчно солидно, в стила на къщата.

— Разбирам — каза тя.

— Нямам търпение да се прибереш у дома и да видиш плановете — каза той. — Обедния влак в събота, нали?

— Да. Но ще ти се обадя утре, както обикновено.

— Хубаво — каза щастливо той. — Дотогава може да имам груби скици на пасажа.

— Ще бъде чудесно — каза тя. — Лека нощ, скъпи.

Изобел остави слушалката. Трой видя лицето й, мрачно и уморено, когато тя се обърна към вратата. После тя го зърна в роклята му на Зелда, прекрасната му коса и красивото му лице, със светлото кожено палто, спускащо се от раменете до петите му. Лицето й мигом се промени; тя се превърна в омаяната любовница, каквато беше предишната нощ.

— Готова ли си? — попита той, имайки предвид дали наистина е готова. — Можеш ли да оставиш тази отговорност и тревогите зад гърба си, да дойдеш с мен и да бъдеш щастлива?

А тя се усмихна сияйно и пъхна ръка в сгъвката на облечения му в коприна и кожа лакът и каза:

— О, да.

Четиринайсет

Сервитьорите в ресторанта кръжаха около Зелда, както правеха винаги. В ничий ум не съществуваше съмнение, никой поглед не се спираше на нея с излишна бдителност. Измамата бе съвършена и, с течение на вечерта, Трой в образа на Зелда ставаше все по-уверен и по-уверен, по-сигурен в тази нова самоличност. Зелда си поръча лазаня и зелена салата. Изобел взе обичайните си спагети болонезе и наблюдаваше как Зелда бе в състояние да наблюдава помещението и въпреки това да отдава на разговора им пълното си внимание. Пиха бяло вино и газирана минерална вода. Зелда помоли за издължена чаша и пи своите смесени. Изобел я изгледа скептично над ръба на чашата, а Зелда я удостои със сексапилно, усмихнато намигване.

Смяха се много, както се смеят жени, които се наслаждават на общуването си. Изкушаваха се взаимно да хапнат пудинг, а после да пият бренди с кафето си. В края на вечерта платиха сметката и оставиха щедър бакшиш. Лично управителят задържа палтото на Зелда, за да го нахлузи на раменете й, а после, като второстепенен акт на почит, загърна Изобел в големия й индийски шал. Тръгнаха си от ресторанта заедно, хванати под ръка, в колата се държаха за ръце. Докато минаваха през фоайето на хотела, мъжете проследяваха с поглед гъвкавата походка на Зелда. Тя безспорно беше прекрасна жена, след която мъжете се обръщаха. Вървеше с високо вдигната глава, с пълна увереност в красотата на движенията си, полюшваше тесните си бедра, обръщаше бавно глава ту на една, ту на друга страна и за разлика от повечето жени се оглеждаше така, сякаш мястото й принадлежеше. Отвръщаше на погледите на мъжете дръзко, както прави само една красива жена. Тя не беше скромна жена, не беше дама. Тя беше горда красавица, и създаваше у мъжете впечатлението, че биха могли да я имат — ако съберат смелост да помолят.

В асансьора тя се облегна на стената, допря ръце до главата си и каза:

— Вие ми се свят!

— Не може да е от пиене — каза Изобел. — Изпихме само бутилка вино, и по чаша шампанско, преди да излезем.

— И по едно бренди — напомни й Зелда.

— Въпреки това…

— Не е това — каза Зелда. — От вниманието е. Заради начина, по който те гледат мъжете, сякаш имат пълно право да те гледат, сякаш си някакъв предмет, изложен за оглед.

Изобел кимна.

— Намираш го за унизително?

Зелда се засмя с гукащ, сексапилен смях.

— Намирам го за божествено — каза тя. — Бих носила все по-къси и по-къси поли през цялото време, само за да получа този поглед. Имаш усещането, че можеш да управляваш целия свят. Сякаш всеки мъж на света е готов да направи всичко за теб, само за една твоя усмивка.

Изобел излезе от асансьора.

— Ако се беше сблъсквал с подобно усещане цял живот, щеше да знаеш, че не става точно така — каза тя. — Те наистина гледат, но не те правят президент на Америка, само защото имаш хубави крака. А понякога гледат, сякаш те притежават, сякаш имат право да гледат, сякаш си пай с месо, а не роза. Това е феминистки проблем: жената като обект.

— Но аз обожавам този поглед — възрази Зелда. — Обожавам този поглъщащ, изискващ, високомерен поглед. Така е, точно както казваш ти. Сякаш имат право над теб и не е нужно дори да питат.

Изобел се засмя и отвори вратата.

— Искаш да те възприемат като второстепенно същество? Като сексуален обект? — прекрачиха прага и Изобел пламенно сграбчи Зелда в обятията си. — Така ли? — прошепна тя в русата коса. — Искаш ли да те обладая, без да питам? Сякаш имам право над теб, без дори да питам?

Дългите мигли на Зелда се затвориха с пърхане.

— Да — прошепна тя. — Да.

* * *

Останаха до сутринта в леглото на Изобел, преплели тела, като ту се притискаха един към друг, ту се разделяха през цялата нощ. На два пъти се събудиха и правиха любов в състояние на сънена страст. Изобел спа гола: искаше докосването на Трой по всеки сантиметър от кожата си. Трой спа с красивата копринена нощница на Зелда. Чувстваха се необуздано бляскави и прекрасни. Огледалата от опушено стъкло на големия гардероб отразяваха две сафически красавици, обгърнали се взаимно с ръце, понякога — водопад от руса коса, спускащ се от надвесената глава на Зелда, понякога — кестенявата коса на Изобел, разстлана по възглавницата.

Но на сутринта Трой откри, че изкуствените мигли са паднали от единия му клепач, брадата му отново беше набола, кожата на главата го сърбеше под топлещата перука, беше потен и изглеждаше нелепо в измачканата коприна. Измъкна се от леглото: не чувстваше нищо, освен потрес и отвращение. Остави късата нощничка на пода на банята, докато си вземаше изгарящо горещ душ.

Изобел, съзнавайки единствено, че всичко отново се бе променило, го изчака да приключи в банята, а после си взе вана. Облечена в един от костюмите на Зелда, тя слезе на закуска сама. Трой дойде при нея едва когато колата беше вече пред вратата и трябваше да потеглят за още един натоварен ден, да пътуват до Манчестър, после да гостуват в две радиостанции и да открият нов клон от национална верига книжарници. Трой носеше изключително мрачен и тържествен черен делови костюм, бяла риза и тъмна вратовръзка, и цяла сутрин почти не продума на Зелда, освен за да я попита дали има копие от програмата си и дали знае кое е следващото място, на което отиват. Изобел съвсем не беше смутена, нито пък се чувстваше отхвърлена: изпитваше облекчение, че могат така напълно да отделят насладите на нощта от работата на деня. Цял ден тя не направи какъвто и да било опит да възстанови някаква интимност помежду им. Всеки, който ги наблюдаваше, би си помислил, че отношенията им са строго професионални, дори може би малко хладни. Точно преди последното интервю за деня Трой каза, че ще я чака обратно в хотела: не остана дори да проследи какво ще каже тя. Без неговото бдително присъствие Изобел откри, че дава същите отговори, но че е дори по-повърхностна от обикновено. Нямаше търпение да се върне с колата до хотела и да го намери да я чака с две чаши шампанско в бара.

Имаха време само да вечерят набързо и Изобел да си вземе душ и да се преоблече преди уговорения час за появата й в телевизионното студио.

— Трябва първо да се обадя на Филип — каза тя. — Не мога да пропусна нито една вечер.

— Сигурна ли си, че няма да се забавиш? — попита Трой нервно. — Не забравяй, че това е излъчване на живо.

— Ще се забавя само минута — каза тя. — Обаждам му се всяка вечер, а докато излезем от телевизията, ще стане прекалено късно.

— Добре. Ще чакам долу с колата — каза Трой. — Донеси ключа от стаята.

Тя му хвърли бърза усмивка. Харесваше й да й напомня разни неща, все едно че се преструваха на семейство. Никой от тях не беше споменал предишната нощ, това беше тайна, твърде дълбока, за да говорят за нея. Изобел беше прекарала целия си живот в премисляне на нещата, изкарваше ги на повърхността на съзнанието, обличаше ги в думи. Сега, парадоксално, искаше да има преживяване, за което не съществуваха думи. Не можеше да опише онова, което се случваше между нея и Трой. Не разполагаше с име, с определение за тази връзка. Бяха само те тримата: Изобел и Трой… и Зелда.

Филип отговори на третото позвъняване, което означаваше, че седи до телефона, пред огъня в дневната.

— Аз съм — каза тя.

— А! Закъсня тази вечер. Как си?

— Добре съм. Ти как си?

— Идеално — каза той сприхаво. — Защо да не съм?

От това Изобел разбра веднага, че той има болки.

— Същата стара болка ли?

Онова, от което и двамата се ужасяваха, беше промяна или влошаване.

— Нищо по-лошо от обичайното — каза той неохотно.

— Мога да се прибера — предложи тя напосоки.

— Няма нужда, освен ако не искаш — каза той рязко. — Как върви преподаването?

— Чудесно, много удовлетворяващо — каза тя. — Невероятно много ми харесва.

— Излиза ли из града тази вечер?

— Бях на театър — каза тя. — С Карла.

— Надявам се да си е платила мястото — каза той сърдито. — Миналия път, когато излезе на вечеря с нея, тя си забрави портмонето.

Изобел се засмя.

— Разбира се, че си плати.

— Е, не ми харесва да виждам как те мамят — каза той упорито. — Когато си успял, хората приемат, че си червив с пари, и всички искат своя дял. Трябва да внимаваш да не злоупотребяват.

— Бях приятелка с Карла, когато всички се издържахме от студентски стипендии — каза тя меко. — Деляхме си единствената консерва.

— Това е било много, много отдавна.

Тя въздъхна.

— Да, знам.

— Мъри беше тук днес — каза той по-бодро. — Смяташе да обядва в колата си. Поканих го да влезе и да обядва с мен.

— Колко приятно за теб. А как вървят плановете за басейна?

— Най-сетне ги приключихме — каза той.

Изобел долови как вълнението го съживява.

— Мъри ги занесе в проектантската служба днес следобед, когато си тръгна оттук. Сега трябва да чакаме разрешение. Но докато чакаме, можем да се заемем с дизайна на детайлите. Стиловите детайли, а не най-общата концепция.

— Стилови детайли ли?

— Плочките за бордюра, мазилката за вътрешността на басейна, разположението на трамплина, формата на джакузито, облицовката на джакузито, вътрешното обзавеждане на сауната. Такива неща.

— О — каза тя. — Звучи много… бляскаво. — Имаше предвид „скъпо“, но се боеше да не попари ентусиазма му.

— Бляскаво е — потвърди той щастливо. — Казах на Мъри да започне с идеята, че искаме абсолютно най-доброто. Нищо, освен най-доброто. Много по-лесно е да видиш възможно най-доброто, което може да се купи с пари, и да го използваш като отправна точка за работа, отколкото да започнеш да търсиш някакъв икономичен вариант, а после да откриеш, че излиза нещо направо непоносимо.

— Но нали това трябва да е просто един малък плувен басейн, който да доставя удоволствие на нас с теб — напомни му тя. — Не сме в Холивуд.

Той се засмя: смях, тънък и немощен заради болката; но тя се радваше, че той изобщо се смее.

— Не толкова малък — каза той весело. — Почакай само, докато го видиш.

Тя преглътна.

— А Мъри сигурно вече разполага с подробна проектосметна документация, щом е толкова напреднал, че да подава молба за разрешение за планиране.

— Подготвил е всичко — каза Филип бодро. — Можеш да седнеш с мен и ще прегледаме заедно цифрите, когато се прибереш у дома. Мисля, че ще си доволна.

— За каква сума говорим?

— Ще ти кажа, когато се прибереш — обеща той. — Наистина си заслужава. Ще бъдеш впечатлена.

— Сигурна съм, че ще бъда — каза тя със слаб глас. — Виж, скъпи, сега трябва да вървя. Да ти се обадя ли утре, горе-долу по същото време?

— Добре — каза той. — Ще бъда тук. Не скитосвам из Лондон, преструвайки се, че работя.

Изобел се опита да се засмее.

— Работя много усърдно. Ще ти се обадя утре.

* * *

За късното вечерно дискусионно предаване нямаше гримьорка или стилистка. Нямаше и гримьорна. Четиримата участници се събраха в смущаваща близост в стаята за подготовка на участниците и едно младо момиче им предложи да избират между вино, вода, чай или кафе, докато продуцентът подаваше глава през вратата от време на време и питаше: „Наред ли е всичко? Вече не остава много време“.

Гостите щяха да бъдат обещаният университетски лектор, д-р Мариел Форд, която беше там, за да подсигури интелектуална тежест и да поддържа дискусията; Зелда Виър, която щеше да представи — досети се бързо Изобел — противопоставящия се на цензурата, комерсиален маркетингов аргумент; мъж с напрегнато изражение, който щеше да заеме консервативна позиция по въпроса за цензурата, или всъщност по който и да е въпрос; и един художник, работещ в един близък център по изкуствата, който щеше да се изкаже в полза на артистичната свобода.

— Ще бъде ужасно — промърмори Изобел на Трой, докато той й наливаше чаша вино.

— Нали те предупредих — каза той. — Вече е твърде късно да се измъкнеш.

Тя кимна и зае мястото си на софата, като протегна дългите си крака. Синята й пола се вдигна над коленете и строгата университетска преподавателка я изгледа с известна неприязън. Роналд Смарт, консерваторът, подкрепящ цензурата на материали на сексуални теми по всички излъчвани канали, просто не можеше да откъсне очи от нея.

— Готови — обяви задъхано продуцентът. — Можете да си донесете питиетата, а на масата има вода.

Всички се изправиха на крака и влязоха в студиото. Беше тъмно, екнещо и просторно като хамбар място, а в средата, изкуствено уютна, се намираше представата на някой студиен дизайнер за съчетание между библиотека и джентълменски клуб, предназначена да стимулира задълбочена дискусия. По протежение на стените бяха подредени изкуствени книги. Изобел ги погледна и установи шокирано, че това бяха истински гръбчета на истински книги, изрязани от подвързиите и залепени на стените, за да имитират библиотека.

— Това е ужасяващ вандализъм! — възкликна тя.

Трой, който я следваше, носейки чашата й, каза:

— Зелда?

— Да?

— Не мислех, че това е нещо, което би смутило теб.

Тя се отдръпна леко.

— Да. Разбира се, че не е. Разбира се, че не ме дразни. Съжалявам.

— Не забравяй — нареди й той шепнешком, подаде й чашата и отстъпи назад в тъмнината на студиото.

Другите гости се настаниха на кожените дивани и се опитваха да изглеждат спокойни и ерудирани. Зелда, която мислеше само за това как изглежда и изобщо не си даваше труд да се прави на умна, се облегна назад, за да изложи краката си възможно най-много на показ, и заслуша как водещият на дискусията изрежда правилата: не трябваше да стават, трябваше да се редуват да говорят, можеха да прекъсват говорещите, можеха дори да повишават тон, но не им беше позволено да стават от местата си. В почивките щяха да им поднесат алкохолни напитки, в течение на единия час щеше да има три почивки. Можеха, всъщност трябваше да бъдат интересни, провокативни, и, преди всичко, оживени.

— Много живот! — възкликна той отчаяно, като погледна четиримата и водещия на предаването, който влезе в студиото тичешком, като приглаждаше вратовръзката си и прокарваше ръце през косата си. — Знам, че ще бъде страхотно предаване.

Водещият на предаването се свлече на стола си начело на масата.

— Съжалявам, че закъснях — каза той. — Знаете как е с тези неща.

Изобел изпита мигновена неприязън към него. Канеше се да каже доста остро на младия мъж: „Не, нямам представа какво искате да кажете. Как е точно? И какво точно са „тези неща“?“ Съзнателно потискайки язвителната педантичност на Изобел Латимър, тя положи усилие да му се усмихне и премести една възглавничка зад гърба си, за да й бъде по-удобно.

— В ефир след пет секунди — каза високо операторът. — Пет, четири… — вдигна три пръста, два, после един. Червената лампичка примигна върху камерата и водещият се усмихна широко към нея.

— Добър вечер — каза той топло. — И добре дошли в „Аеробика за мозъка“, късното нощно дискусионно предаване за хора, чиито умове са още будни. Аз съм вашият водещ, Джъстин Уейд. С мен тази вечер са д-р Мариел Форд от университета на Манчестър, специалист по етика, Зелда Виър, чийто вулгарен бестселър отвежда автобиографичната изповед до нови висоти — или би трябвало да кажа „низини“? Роналд Смарт от групата „Мониторинг Медия“, която би искала да наложи по-голям контрол над това, което уязвимите хора могат да гледат, четат или виждат — което означава загуба на свобода за нас, народа — и художникът Мат Фрайър, чиято работа в Центъра по изкуствата в Нюбридж е позната на толкова много от нас. Роналд, ако позволиш да започнем с теб, какви са нещата, чиято поява по екраните ни се опитваш да предотвратиш?

Онзи се наведе напред:

— Не мисля, че е нужно да ги описвам — каза той. — Със сигурност всички сме наясно с прилива от мръсотия, който заля тази страна, а сега, когато навлизаме в дигиталната ера и видео-ерата, той ще бъде неудържим, освен ако не поставим незабавно солидни правни препятствия.

— Насилието ли е това, което ви безпокои особено? Или сексът? — попита водещият на дискусията.

— О, сексът — отговори мъжът. — Огромната част от зловредния материал е сексуален.

— Не намирате сцените на насилие за зловредни или покваряващи? — попита Изобел, като повдигна вежда.

— Нека обясня. Не е покваряващо. — Роналд говореше бавно, като на невъзприемчиво дете. — Под „покваряващ“ имаме предвид материал, който отхвърля нормалното благоприлично поведение. Насилието може да бъде част от нормалното, благоприлично поведение. То може да се регулира чрез обичайни правила като част от обикновения ни начин на живот. Но един маниакален интерес към сексуалната материя е покваряващ. Хората, особено младите хора, губят чувството си за преценка.

Изобел придоби израз на вежливо удивление и зачака водещият на дискусията да оспори думите му. Той обаче не го направи: обърна се към университетската преподавателка.

— Бихте ли подкрепили това, д-р Форд?

— Не съм сигурна, че логически е възможно да се направи разлика между въздействието на един или друг вид материал — каза д-р Форд разсъдливо. — Но наистина разбирам какъв довод се опитва да изложи господин Смарт.

— Е, аз пък не разбирам — каза Изобел язвително, подразнена, че я пренебрегват. — На мен ми звучи като повтаряне на неаргументирани позиции. Той първо дава определение за нормалност, което остава неоспорено, после дава определение за покваряващ материал, което също не е оспорено, после изказва категорично твърдение за въздействието на покварата върху всички и особено върху младите хора. Това не е нищо повече от необосновано мнение.

В галерията за зрители Трой видя, че Зелда бе изчезнала напълно от съзнанието на Изобел. За Изобел Латимър бе по природа невъзможно да подмине един неубедителен довод, независимо как беше облечена, независимо каква роля играеше. Просто не можеше да го направи. Трой се облегна назад в стола си и затвори ужасено очи.

— Има явни доказателства… — подхвана разгорещено Роналд Смарт.

— Не, няма — отвърна Изобел мигновено. — Доколкото знам, имало е само едно сериозно проучване на тази тема и резултатите от него водят до предположението, че именно насилието по телевизията се отразява на децата далеч по-силно от всичко друго. А голяма част от това насилие се излъчва в предавания, които така или иначе са определени като подходящи за деца, например анимационни филми или леки забавни програми.

В галерията за зрители продуцентът изруга високо и изгледа Трой на кръв.

— Какви ги върши тя, по дяволите? — запита той тихо и разярено. — От нея се очаква да бъде празноглавата красавица Какви ги говори?

Трой поклати глава. Единствен той знаеше, че Изобел беше изоставила превъплъщението на Зелда. Единствен той знаеше, че сега годините на академично обучение приковаваха ума на Изобел към спора. Фактът, че носеше красив костюм и руса перука, нямаше да е достатъчен да накара Изобел да замълчи. Тя беше забравила всичко, освен глупостта на противниковия аргумент: желанието да обори аргумента сигурно беше неустоимо. Зелда бе изчезнала напълно. Тази, която се наведе напред, беше Изобел. Това бяха острият ум и резкият глас на Изобел. Трой покри лицето си с ръце и започна да си блъска ума да измисли как да призове обратно Зелда.

— Кажете му да я попита за творчеството й — каза той. — Да я накара да заговори за романа си. Да я накара да се опомни.

Продуцентът зашепна настойчиво в малкия микрофон, по който предаваше указания в слушалката в ухото на водещия на дискусията. Изведнъж, в яркоосветеното малко студио под тях, Джъстин се обърна към Зелда.

— Но какво ще кажете за собствения си роман? — попита той. — В романа ви има много ярки сцени както на секс, така и на насилие. И всъщност на насилие, много натуралистично описано насилие, спрямо жени.

— Не така! — изкрещя Трой в звукоизолираната галерия за зрители. — Не такъв въпрос! Нищо, което й позволява да мисли! Питайте я за дрехи или за това, какво е да напише бестселър, или нещо подобно. Не й задавайте въпрос, свързан с етиката!

Изобел се наведе още по-напред: всяко очертание на напрегнатото й тяло беше напълно различно от спокойната грация на Зелда. Под русата перука, тя се мръщеше съсредоточено.

— Вие намеквате, че читателят е неспособен да отличава фактите от художествената измислица — каза тя. — Това е традиционна критика, отправяна към художествената литература още от зората на романа. Още през 1690 г. критиците изтъкват довода, че романите би трябвало да бъдат забранени, или най-малкото, забранени за деца и дори за слуги, защото се смятало, че зле образованите хора не биха били в състояние да направят разликата между действителност и измислица. Всъщност, разбира се, хората са напълно способни да правят такава разлика. В действителност способността да се преструваш и да се учиш от измислените ситуации, е един от най-мощните инструменти за обучение, с които разполагаме като вид. Вероятно всяко човешко общество е имало разказвачи, които да съхраняват и разкрасяват историята му. Това е жизненоважна част от ученето, паметта и речта. Глупост е да се намеква, че може да бъде вредно.

Д-р Форд, разпознавайки с изненада равностоен интелект под костюма на празноглава красавица и гривата от руса коса, се съсредоточи върху Изобел като върху достоен противник.

— Едва ли може да се прави сравнение между великите архетипи на разказвачеството от преди появата на писмеността и романи като вашия, които са очевидно шаблонни и комерсиални и се пишат не за да съхранят някакво минало или да ни научат на нещо, а просто за да се продават възможно най-успешно на един пазар от зле образовани читатели — каза тя категорично.

Зелда щеше да изписка ужасено, можеше дори да избърше очи, просълзена от тази грубост. Изобел дори не мигна.

— Каква нелепа идея — отвърна рязко тя. — Разбира се, че моят роман черпи от най-мрачните архетипи. Неговата тема е най-старата история, разказвана някога: битката между доброто и злото и идеята за отмъщението. И, разбира се, тя е разказана по начин, подходящ за времето, в което е писана. Нима бихте приели единствено материал, който се е пял около лагерния огън? Ами гръцките трагедии? Ами „Орестия“[12]?

— „Орестия“? — изрева продуцентът към Трой. — За какво говори тази глупава кучка? — той рязко се завъртя кръгом и натисна бутона за говор. — Дайте прекъсване! — каза рязко. — Превърти видеокасетата — каза на асистента си. Стана от бюрото и извлече Трой от стола му. — Слезте там долу — изсъска. — Имате точно двайсет минути. Това са рекламите, плюс вмъкнат филмов материал за работата на онзи тъп художник. Изведете я и я вразумете. Наел съм я да седи на софата и да изглежда красива, и да направи един-два сексуални намека. От нея се очаква да излъчва секс. От нея се очаква да бъде секс. Интелекта съм го наел от университета. За полемиката съм наел представител на консерваторите. Наел съм човек на изкуството от Центъра по изкуствата. Нея обаче съм я наел за сексапилно излъчване и украса. Кажете й да си затваря устата и да се усмихва превзето. Не искам да чуя от нея и дума повече. Искам да изглежда като украшение и да млъква, по дяволите!

Той почти извлече Трой от галерията за зрители и Трой хукна надолу по стълбите към студиото. Червената лампичка на камерата беше изключена, Трой изкачи ниското стъпало до снимачната площадка и властно подаде ръка на Зелда. Пренебрегнала факта, че камерите са изключени, тя продължаваше спора си с университетската преподавателка.

— Зелда!

При звука на гласа му тя се обърна и погледна в неговата посока, засенчвайки очи от ярките светлини, посрещайки прекъсването с намръщена гримаса, типична за Изобел Латимър.

— О? Какво има? — попита тя.

— Ела — каза той рязко.

Тя се надигна от мястото си, а той наметна палтото си на раменете й, издърпа я навън в коридора и бързо я измъкна през предната врата.

— Какво правиш?

— Връщаш се в хотела.

— Защо?

— Защото всеки, който те види да изглеждаш и да говориш така, ще разбере, че си Изобел Латимър. Не разбираш ли, че си незабавно разпознаваема? През цялото предаване не беше Зелда.

— Бях! — възрази тя.

Трой я хвърли в чакащата кола и затръшна вратата.

— Към хотела — процеди той. — И изчакайте.

В колата той доближи уста до ухото й и изсъска:

— Ще издъниш всичко, ще развалиш целия замисъл. Защо започна да говориш така? Защо просто не си седеше там? Защо ти трябваше да започваш да мислиш и да говориш като Изобел, да бъдеш Изобел?

— Не го направих нарочно — каза тя, връщайки се бързо на земята. — Просто те говореха такива глупости. Не можех да седя там и да ги слушам. Не бях в състояние и аз от своя страна да им отговоря с глупости. Не можах да се възпра да мисля, Трой, съжалявам. Нека се върна. Ще опитам отново.

— Зарежи опитването — каза той настойчиво. — Можеш ли да обещаеш, наистина да обещаеш, да го направиш? Каквото и да говорят, просто да си седиш, да се усмихваш и да си мълчиш?

Тя се замисли за момент.

— Много е трудно. Все едно да поискаш от мен да не виждам. Не мога да не виждам, нали?

Той кимна.

— Така си и мислех. Ще спориш, нали?

— Ако не ми казват нищо, ще си мълча — предложи тя. — Но ако ме попитат за мнение, е наистина трудно да не мисля. А после започвам да мисля, че не трябва да мисля, и, разбира се, това е…

— Млъквай! — изсъска Трой. — Правиш го в момента. Безнадеждно е. Ще трябва да го отменим, да кажем, че внезапно ти е станало зле или нещо подобно.

— Не — Изобел го дръпна за ръкава. — Не можем да направим това. То само ще влоши положението. Ще се върна. Ще се постарая.

Трой поклати глава.

— Дали аз бих минал за нея?

За момент Изобел млъкна зашеметено.

— В роклята ти? С перуката и грима?

— Дали ще може?

— Да — каза тя. — Видя сервитьорите в ресторанта в Нюкасъл снощи. Да. Ще минеш за нея.

— Изглеждам ли достатъчно като теб в нейната роля?

Тя кимна.

— Видяхме се в огледалото и казахме, че сме близначки.

— Добре тогава — каза Трой решително. — Ето какво ще направим. Връщаме се в хотела и ти се качваш да си легнеш. Не отваряй вратата и не вдигай телефона. Ясно?

Тя кимна, с широко отворени сиви очи.

— Ще се облека като Зелда — каза той. — Ще се облека като нея и ще отида да се представя като нея. Това е единственото, което можем да направим. Трябва да поддържаме образа, който сме създали, не можем да допуснем някой да започне да се интересува коя е тя и защо е толкова умна. Не можем да позволим някой да пусне и материал за някакъв неин нервен срив по време на турнето, след като е водила спор в късно вечерно дискусионно предаване, и да покажат запис от предаването. Не можем да позволим някой да прозре отвъд дрехите и косата и да види теб.

Изобел ахна.

— Можеш ли да го направиш?

— Десет пъти по-добре от теб — каза той безмилостно. — Аз нямам мозък, който напира да излезе. Нямам мисли, които държа да изрека.

Тя стисна ръцете му.

— Благодаря ти — каза пламенно. — Наистина не мога да се справя. Съжалявам. Някак не мога да се спра. Изобщо не биваше да въвличам и двама ни в това.

— Все още не сме се измъкнали — каза той мрачно.

Колата спря до предните стъпала на хотела.

— Чакайте — нареди Трой на шофьора. — Чакайте точно тук. Не им позволявайте да ви накарат да се преместите. Госпожица Виър ще се забави само десет минути и ще се върне в студиото сама. Не искам да й се налага да върви пеша до колата.

— Разбира се, сър — каза шофьорът. — Няма да мърдам оттук. Трой сграбчи Зелда и я преведе като вихър през фоайето и нагоре до спалнята. Затръшна вратата след себе си.

— Помогни ми — каза той, като разкопчаваше панталоните си и изхлузваше обувките си. — Имам десет минути да се превърна в нея.

Петнайсет

Заеха се с преобразяването светкавично като двама професионални актьори, опитни в постигането на бърза промяна. Трой трескаво нанесе с гъбата фон дьо тен по лицето си и напъха глава в перуката, докато Изобел извади и подреди дрехите на Зелда на леглото. Влезе в банята навреме, за да гримира очите му, притисна без припряност изкуствените мигли към клепачите му, нанесе тънката очна линия, среса веждите му и ги оформи, да станат извити като нейните. Очерта устните с молив, а после нанесе червилото. Той се погледна в яркоосветеното огледало. Беше се преобразил в друго същество. Носеше най-скромно скроения си, дискретен костюм „Армани“, но над него бяха онова ведро, бляскаво лице и бухналата руса грива. Изглеждаше като жена, която се преоблича като мъж, имаше палавото момчешко излъчване на жена, облечена в мъжки костюм. Същевременно обаче изглеждаше като мъж с порцеланова кожа на жена. Изглеждаше по-перверзно, отколкото бе изглеждал някога в дрехите на Зелда. Взираше се с почуда в тази своя нова версия.

— Нямаме време — прекъсна го Изобел, проследявайки запленения му поглед към отражението в огледалото. — Ще направим това отново утре вечер. Но сега трябва да вървиш.

— Разбира се! — Трой си спомни спешността на момента и отиде бързо в спалнята.

Съблече костюма си и нахлузи бельото на Зелда, като внимаваше с копринените чорапи. Застана неподвижно, докато Изобел закопча сутиена на широкия му гръб и намести силиконовите подплънки в чашките. После нахлузи през главата си тъмносинята коктейлна рокля и стъпи в обувките, докато Изобел затваряше ципа на гърба.

Погледна предпазливо в огледалото, докато Изобел донесе палтото от норка от софата в средната стая, където го беше хвърлила

— Добре ли съм? — попита той с глас, скован от нервност.

— Идеален си — каза тя. — Снощи беше съвършен, помниш ли управителя в ресторанта? Беше омагьосан от теб. Отново ще бъдеш съвършен. Тръгвай.

Задържа му палтото, за да го облече, като камериерка, която обслужва горда светска красавица. Това беше знакът за него. Той вирна брадичка и отправи към огледалото усмивка, която беше напълно в стила на Зелда. Усмивка, която беше едновременно насмешлива и надменна, подканваща и отхвърляща. После се извърна от безупречното отражение, нахлузи палтото и тръгна към вратата.

— Не вдигай телефона — каза Зелда с властния си глас.

— Не, Зелда — каза Изобел послушно.

Сините очи на Зелда заблестяха.

— И не си лягай, чакай ме — каза тя дрезгаво. — Ще имам нужда от теб, когато се прибера у дома.

Сивите очи на Изобел срещнаха нейните:

— Ще бъда в леглото — каза тя тихо. — Ще бъда гола. И аз ще имам нужда от теб.

Зелда се обърна бързо, отвори вратата и изчезна.

* * *

Шофьорът я откара до входната врата на телевизионното студио, пред която се въртеше нервна служителка от техническия екип.

— Времето е разчетено до секунди — каза тя.

Зелда тръгна бързо по притихналите коридори.

— Влезте тук — каза момичето. — Боя се, че трябва да отидете направо на снимачната площадка. На масата има чаша вода за вас. Тъкмо излизат от почивката.

Зелда кимна и смъкна от раменете си коженото палто, докато се качваше по двете плитки стъпала към снимачната площадка. Служителката от техническия екип го улови и побърза да се махне от обсега на обектива, докато ръката на продуцента отброяваше секундите, а водещият се обърна отново към Камера Едно с отработената си усмивка.

— Зелда Виър, преди този интересен филмов материал вие предявихте доста високи претенции за романа си като за част от разказваческата традиция?

Зелда обърна прекрасната си глава към него, така че Камера Едно да може да улови класическия й профил.

— О, аз съм просто една разказвачка на приказки — каза тя сладко. — Хората искат приказка. Това искаме всички, нали? Нещо, което да ни измъкне от нашия еднообразен живот.

— Но вашата история описва живот, който далеч не е бил еднообразен, и сте избрали да я напишете така, сякаш е действителна. Следователно, въвеждате читателя в някои доста неприятни сцени: сексуален тормоз, изнасилване, сатанистки злодеяния, и това е само в първите няколко глави.

Зелда се обърна към камерата, очите й молеха за съчувствие.

— Преживяването, върху което основах книгата си, беше много ужасяващо и оцелях от него само по чудо — каза тя гърлено. — Нямаше да съм вярна на себе си или вярна на хората, които също са преживели такава травма, ако се престоря, че не е било ужасно. Ужасно и, да, на едно ниво, дълбоко еротично.

— Но именно на това се противопоставям! — прекъсна я Роналд Смарт. — Вие току-що признахте, че го правите умишлено. Вземате нещо, което едва ли е подходящо за леко четиво, и умишлено го правите съблазнително. Просто е отвратително!

Зелда насочи тъмносиния си поглед към него.

— Не го правя съблазнително — каза тя с равен тон. — То просто е такова. Границата между удоволствието и болката е много тясна. Границата между страха и желанието е много фина. Оцелях след травматично преживяване, в процеса на което границата беше пресичана отново и отново. Но не мога да отрека… — настъпи кратко, ефектно мълчание — … че такива преживявания са в сърцевината си едновременно дълбоко приятни и удовлетворяващи… и много ужасни.

Неочаквано Роналд Смарт се обля в наситена, изненадваща руменина.

— Но това едва ли е тема за дамски роман — каза той задавено.

Зелда го дари с най-прелъстителната си усмивка.

— Бихте се изненадали на онова, което може да намерите в дамските романи — каза тя сладко. — Бих казала дори, че ще се изненадате от онова, което бихте могли да откриете в дамското въображение.

Д-р Мариел Форд, все още несъвзела се от предишния си спор, се наведе напред.

— Следователно, по собственото ви признание, романът ви е тясно свързан с порнографията.

Зелда отговори с едно от най-женствените си свивания на рамене.

— О, не зная — каза тя безгрижно. — Никога не съм чела порнография. Никога не съм имала нужда да черпя от нечие друго въображение. В собствения си ум имам достатъчно картини, имам достатъчно желания. Вие нямате ли?

Д-р Форд изглеждаше доста слисана, сякаш от доста години никой не я беше питал за подробностите от еротичните й фантазии.

— Не претендирам да съм експерт по порнография — каза тя кратко.

Джъстин, чувствайки, че контролът над вечерта му се изплъзва, посочи с жест към Мат Фрайър, художника.

— Мат, ти какво смяташ за това?

Мат се откъсна от замечтано съзерцание на дългите, силни крака на Зелда, предизвикателно и изненадващо космати под гладките чорапи:

— Мисля, че човекът на изкуството е натоварен със задължението да бъде отговорен — каза той. — В собственото си творчество се опитвам да създавам неща, които биха събудили у хората усет за красота. Мисля обаче, че все пак трябва да се вземе предвид и друго — онова, което някой ще види като красиво, друг може да възприеме като противно и оскърбително.

— Именно! — Зелда се обърна към него възхитено, като един човек на изкуството, който поздравява друг. — Можеш да бъдеш отговорен за собствената си представа, но не и за това, как някой друг я тълкува или вижда.

Асистент-режисьорът отправяше настояващи за приключване жестове към Джъстин, който прокара ръка през косата си, демонстрирайки естествена непринуденост, и се усмихна на камерата, която се изместваше към него.

— И тук трябва да приключим за тази вечер. Това беше „Аеробика за мозъка“ с мен, Джъстин Уейд, и моите гости. По същото време другата седмица ще обсъждаме пушенето: лично право или обществена заплаха? Лека нощ.

Останаха застинали като комплект восъчни фигури, докато камерата се отдръпна, за да покаже всички в далечен план, после червената лампичка върху нея угасна, червената лампичка в дъното на студиото примигна и също угасна, а водещият на дискусията каза уморено:

— Благодаря много на всички, беше отлично.

Зелда стана и се озърна за палтото си.

— Бяхте удивителна — каза й Джъстин Уейд. — Особено във втората половина, бяхте много дръзка, много предизвикателна.

— Благодаря — каза с безразличие Зелда.

Служителката от техническия екип се приближи и подаде палтото, очаквайки Зелда да го поеме от нея. Зелда се обърна и подложи гръб, така че момичето нямаше избор, освен да нахлузи палтото на раменете й.

— Благодаря — каза Зелда, като погали кожата. Момичето кимна нацупено и си тръгна. Зелда се усмихна.

Джъстин Уейд се обърна да се сбогува с другите си гости, а после се обърна бързо обратно към Зелда, която се отправяше към вратата.

— Госпожице Виър?

— Да? — поколеба се тя.

— Бихте ли искали да пийнем по нещо? Мога ли да ви предложа чаша шампанско? Малко по-нататък по улицата има приятен малък клуб.

Зелда си помисли за Изобел, която я чакаше гола в леглото. Усмихна се.

— Би било прекрасно — каза тя.

* * *

Оправяйки грима си в усамотението на една заключена кабинка в дамската тоалетна на бара, изпита възхитително усещане за изневяра, наслада от вкусването на водещи до усложнения забранени плодове. Изобел щеше да го чака със засилващо се безпокойство. Джъстин си мислеше, че излиза с ефектна и успяла жена. Трой, въвлечен в тези взаимосвързани изневери и измами, най-после почувства, че наистина е себе си, определян от неща, които не беше, определян от маските, които можеше да сваля една по една, или да ги слага и покрива една с друга.

Освежи червилото си, придаде обем на русата коса. После пусна водата в тоалетната и излезе от кабинката, изми ръцете си, като пусна крана и подложи пръсти под водата, и влезе в ресторанта. Джъстин Уейд беше поръчал бутилка шампанско и наливаше втората чаша, когато Трой се върна на масата.

— Зелда! — възкликна той: надигна се леко в стола си, за да приветства връщането й. Зелда се усмихна като жена, приемаща обичайната полагаща й се почит, приглади полата надолу по бедрата си, седна на стола и кръстоса крака.

— Имате вроден талант за телевизионни изяви — увери я Джъстин. — Някой казвал ли ви е това?

— Една продуцентска компания се свърза с мен в Лондон — каза тя скромно. — Преди да тръгна на турне. Обещах да обмисля предложението им.

— За какъв ангажимент става дума? — попита той.

— Токшоу за проблемите на оцеляването, с истории от реалния живот и хора, които говорят за собствените си трудности — каза Зелда.

Той моментално поклати глава.

— Трябва да внимавате ужасно много с тези малки и не достатъчно солидни продуцентски компании. Някои от тях не са нищо повече от един човек на свободна практика, работещ с помощта на телефона си. Наистина имате нужда някой да ви съветва.

— О, да, така е, зная, че е така — Зелда се приведе напред.

— Имате ли агент?

— Имам литературен агент — каза Зелда предизвикателно. Трой Картрайт. Запознахте се с него по-рано. Наложи му се да се върне в хотела, за да проведе няколко телефонни разговора. Той движи въпросите с издателите ми. Не знам дали би могъл да ме съветва за телевизията.

Джъстин Уейд поклати категорично глава.

— Ни най-малко, това е напълно различен свят — каза той. — И то суров свят. Имате нужда от съветите на човек, който е запознат с тези неща, занимавал се е с всичко това и е получил признание. Литературният ви агент може и да умее да се оправя с издателствата, но изпратите ли го в света на филмите и телевизията, ще бъде напълно безпомощен.

Зелда прикова сините си очи в лицето му и кимна доверчиво.

— Ще ви кажа какво бих направил, ако бях на ваше място — каза Джъстин замислено. — Бих създал собствена продуцентска компания, за да предложа от свое име идеята за токшоу на телевизионните компании. Защо да предавате контрола? Защо да работите за някой друг?

— Но аз нямам никакво понятие как да го направя! — възрази Зелда. — Няма да знам откъде да започна.

Той махна пренебрежително с ръка.

— Това не е проблем — каза. — Можете да се съветвате. Но — надявам се да ме извините, че за момент говоря за вас като за стока — вие сте много вървежен продукт. Аз например бих ви пласирал в половин дузина ниши.

Зад увлеченото, възхитено изражение на Зелда, Трой разбра за пръв път какви трудности срещаше Изобел да остане в образа. Джъстин Уейд може и да я гледаше с обожание, но се държеше със Зелда като с глупачка. Налагаше се Трой да полага усилия, за да скрие раздразнението си и да запази спокойно изражение.

— Не съм сигурна дали ми харесва да бъда стока — отбеляза Зелда кокетно. — Говорите за мен, сякаш съм предмет.

Джъстин сложи ръка върху нейната, която тя бе отпуснала на масата.

— Бурканче хайвер — поправи се той. — Както и да е, в известен смисъл по отношение на пазара вие сте вещ: съблазнително нова, неочаквана вещ, точно онова, което всички искат в момента. Нещо много продаваемо.

— А не личност — заяви Зелда.

— Вие сте актив сама на себе си — каза Джъстин. — Трябва да се продавате. Бихте могли да направите много солидна кариера в телевизията.

— Не знам дали ще съм в състояние…

— Доверете ми се. Имате естествен талант. Бяхте чудесна тази вечер.

— С голямо удоволствие бих го направила, разбира се. Но откъде да започна?

— Мога да ви кажа това. Необходим ви е първокласен телевизионен продуцент. Някой, който наистина умее да се ориентира в обстановката, човек, на когото можете да се доверите, че ще пази интересите ви.

Трой имаше досадното усещане, че довежда една партия шах до напълно очевидния й край.

— О, но къде да намеря подходящия човек?

— Много хора биха се справили. Та аз самият бих могъл да го направя!

И двамата се престориха на удивени, че разговорът е стигнал до този етап.

— О, но как бихте могли? — попита Зелда. — При положение, че собствената ви кариера ви ангажира толкова?

Джъстин сви рамене.

— И насън мога да се справя с предаване като „Аеробика за мозъка“.

Трой прояви благоразумието да не се съгласи.

— Търсех шанса си да се заема с продуценство. Имам уменията, връзките и познанията. Чаках проект, който да намеря за интересен. По природа ми е невъзможно да се обвържа с нещо, което не ме запленява изцяло. Трябва да съм наистина очарован от идеята — той направи пауза, после добави меко: — Вие наистина ме очаровате. Бих искал аз да съм този, който да ви отведе там, където ви е мястото. Можете да стигнете толкова далече…

Пръстите на Зелда се размърдаха под докосването му.

— Наистина не знам — каза тя безпомощно. — Как бихме започнали това?

— Ами ще трябва да основем продуцентска компания на името на двама ни, ще бъдем съдружници. Ще трябва да наемем офис в Лондон и да назначим на работа няколко души персонал, абсолютен минимум, човек, който прави проучванията и един технически служител, да кажем. А после ще измислим предложение или няколко предложения и ще ги представим на телевизионните компании. Когато кажат „Да“, се залавяме с продуциране, наемаме още персонал и правим програмите. Продаваме им всички предавания и прибираме печалбата. Чиста работа.

— Колко ще струва да основем компанията? — попита Зелда предпазливо.

Джъстин се замисли за момент.

— На прима виста бих казал… о, около двеста хиляди лири. Може би това ви изглежда много, но ние ще си плащаме заплата, разбира се, а ще трябва да плащаме и наем — той се поколеба. — Това е трудността за мен. Моят капитал е вложен в една къща, която току-що купих. Мога да внеса къщата като мой дял, ако вие можете да предоставите същата сума в брой.

Зелда придоби замислено изражение.

— Ако разполагате с такива пари в брой — каза той. — Простете, че питам. Помислих си, че може би разполагате, след сделката за книгата.

— Наистина разполагам със сумата — каза тя със сдържана гордост. — Мисля, че е общоизвестно какви са авансите ми. Е, да вложа ли сто хиляди?

— Двеста хиляди — каза той. — Къщата ми ще трябва да бъде гаранция срещу по-нататъшните заеми. Тя струва около двеста хиляди, така че ще бъдем квит.

Трой си помисли безжалостно, че ни най-малко нямаше да са квит с имот, който несъмнено бе обременен с тежка ипотека, внесен от едната страна, и двеста хиляди лири — чудесна, солидна сума пари в брой от другата; но на прекрасното лице на Зелда се изписа нетърпеливо желание.

— И ще бъдем партньори?

Джъстин стисна леко ръката й.

— Надявам се да бъдем повече от това — каза той. — Този свят е суров, имате нужда от приятел. Вземат новия талант и го накълцват безмилостно. Но аз прочетох книгата ви, разбирам, че сте преживели ужасно време. Бих искал да получите компенсация. Ще ви закрилям.

Зелда кимна.

— Много сте мил — каза тя меко.

— В мига, в който ви видях, поисках да узная коя сте — каза настойчиво Джъстин. — Видях ви на телевизионния монитор в студиото и изтичах да ви пресрещна, преди да се качите в колата си. Такова нещо не съм правил никога преди.

Зелда се усмихна и сведе очи.

— Още една чаша шампанско? — предложи той. — Да пием ли за сделката?

— Не, наистина трябва да тръгвам — каза тя. — Утре имам работа.

— Но имаме сделка? — попита той със заучена непринуденост.

Тя се усмихна.

— О, да. Наистина е вълнуващо.

— В такъв случай ми дайте телефонния си номер и аз ще се погрижа за изготвянето на договор. Би трябвало да е готов за подписване до края на седмицата.

— Не, вие ми дайте номера си — каза Зелда. — На турне съм до петък и не знам номера на мобилния, който ползвам в момента. Ще искате да говорите с мен, преди да се прибера у дома, нали?

— Ще искам да говоря с вас утре — каза той: гласът му стана малко по-дълбок, с нотка на заучена искреност. — А в петък ще ви донеса договора, където и да сте. Къде ще сте всъщност?

— В Бирмингам — излъга Зелда.

— В Бирмингам значи — засия той. — О! А как ще се наречем? „Виър и Уейд“?

— Или „Уейд и Виър“? — предложи тя.

Той взе ръката й и я целуна.

— Вие сте на първо място — каза. — Сега и винаги. Ще бъдем „Виър и Уейд“.

* * *

Зелда пъхна ключа си във вратата на хотелския апартамент и я отвори. Изобел съвсем не лежеше гола и възбудена в двойното легло в спалнята. Седеше на софата в дневната, увита в старомоден халат с подплата. Когато вратата се отвори, тя скочи на крака.

— Къде беше? Побърках се от притеснение!

Палавата усмивка на Трой проблесна към нея през лицето на Зелда.

— Предаването свърши преди близо два часа!

— Знам. Джъстин Уейд ме заведе в един клуб.

Изобел се отдръпна от него, шокирана:

— Излизал си? В този вид?

Трой кимна.

— Защо не? — попита той с жестокия, безгрижен тон на Зелда, и влезе в банята, като затвори вратата.

Изобел остана на мястото, на което я беше оставил, застанала сама насред стаята, по халат. Откри, че е потресена от мисълта, че Зелда излиза без нея, че Зелда приема отделна самоличност и живот. Зелда беше излизала и бе разговаряла с някой друг, може би беше флиртувала с някой друг. Други хора ги бяха видели заедно. Зелда беше изрекла думи, които не бяха нито изречени, нито чути от Изобел.

Сякаш дете бе пораснало и беше напуснало дома — само че усещането бе много, много по-ужасно. Сякаш един съпруг беше изневерил. Сякаш приятел бе извършил измама. Сякаш самата тя беше ходила насън, бе излязла през нощта и се беше държала съвсем нетипично за себе си, а после се беше прибрала отново у дома и бе принудена да се изправи лице в лице с факта, че животът й не й принадлежи.

Изобел застана съвсем неподвижно и се заслуша в шумовете, долитащи от банята, докато Трой смъкваше от себе си кожата на Зелда. Чу го как се движи насам-натам, как отмива грима й от лицето си, звука от течащата вода на душа, спирането на крана, после вратата се отвори и той се върна в стаята, свеж и чист в бялата хотелска хавлия, изглеждайки с години по-млад от истинската си възраст, неоспоримо мъжествен, свеж и сексапилен, и млад. Редом с него Изобел се почувства стара и неуверена, изхабена и неспокойна.

— Не ми харесва мисълта да излизаш като Зелда без мен — каза тя колебливо.

Той отиде до минибара и го отвори: огледа с наслада бутилчиците.

— Питие? Не? — избра едно бренди и го наля в чаша. Отпусна се в креслото отсреща, вдигна чашата към нея и после отпи.

— И защо не? Какво толкова ще стане?

— Рисковано е — каза тя безпомощно.

— Цялото това начинание е рисковано — каза той. — Гледа ли предаването?

— Да — призна тя неохотно. — Беше чудесен. Тя беше чудесна.

— Щеше ли дори за миг да ти мине през ума, че това съм аз, и се представям за нея?

Тя поклати глава.

— Така си и мислех — каза той. — В клуба просто я изпробвах. Исках да видя как се държи и въздейства на напълно непознат човек. Ефектът беше добър. Не е станало нищо лошо.

— Но какво искаше той? — попита тя, съвсем като разтревожена майка в разговор с кривнала от правия път дъщеря. — Защо изведнъж те покани да излезете, просто ей така?

Зелда отправи към Изобел продължителен, многозначителен поглед. Изобел допря ръце до слепоочията си, където пулсът й туптеше силно.

— Да не искаш да кажеш, че се е опитвал да флиртува?

— Искаше да изкара пари от Зелда — каза Трой възмутено, изоставяйки рязко предизвикателната си поза. — Представи си каква дързост. Някакъв си второразряден провинциален водещ на предаване реши, че ще придума Зелда Виър да се откаже от един чудесен четвърт милион, за да му основе продуцентска компания, а после на нея би й се наложило да върши цялата работа.

— Не може да бъде! — възкликна Изобел, отклонявайки се временно от темата.

— Да, направи го. Мисли, че ще се наречем „Виър и Уейд“.

— Но аз никога не бих направила такова нещо!

— Нито пък аз. А пък Зелда ще го схруска за закуска — Трой се изкикоти. — Каза ми, че искал да я обезщети за преживяванията, които са я белязали. Едва ли е направил нещо повече от това, да погледне корицата на книгата. Ако беше прочел повече, щеше да е наясно, че тя си е отмъстила сама. Не бих се впуснал в бизнес със Зелда Виър с намерението да се възползвам от нея.

— Но това е наистина ужасно — каза Изобел. — Той трябва да е напълно безпринципен.

Трой й се усмихна над ръба на чашата.

— Скъпа, този свят е безпринципен. Ако имаш такива пари, за каквито говори Зелда публично, не забравяй, публично, ако си богата като Зелда и богатството е основната ти тема, тогава ей така, изневиделица, ще изникнат всевъзможни злонамерени хора с цел да ти го отнемат. Всички, абсолютно всички, ще искат своя дял.

Изобел поклати глава.

— Винаги съм си представяла Зелда като живееща в свят, в който има други богати и красиви хора — каза тя. — Никога не съм мислила, че хората ще се опитат да я експлоатират.

Трой се усмихна и каза:

— Тя е талантът, нали? Не си даваш сметка колко рядко срещано е това. На всеки един, който може да произведе оригинални идеи, се падат сигурно половин дузина души, които се възползват. Номерът е да откриеш единия. Когато откриеш този един човек, издигаш малка ограда около него или нея, за да е ясно, че го притежаваш, а после го впрягаш на работа. Караш го да работи, и да работи, и да работи, и откриваш всевъзможни начини да извличаш полза от него.

— Но нещата не стояха така за Изобел Латимър — каза Изобел.

Трой поклати глава.

— Това е погрешният вид талант. Никога не съм печелил много пари от Изобел Латимър, нито пък ти. Но откакто се разчу, че съм агент на Зелда, знаеш ли колко по-интензивен стана бизнесът ми?

Тя поклати глава.

— Повече от двойно — каза той. — Поканите за празненства? Три пъти повече. Поканите за вечеря? Двойно. Покани за обяд? Не мога да изям толкова обеди, че да угодя на хората, които искат да ме извеждат и да ме хранят, защото си мислят, че умея да разпознавам мигновено таланта и мога да им донеса някаква печалба. Не става дума само за хонорарите, знаеш ли. А за нещо много повече от това.

Тя поклати глава. Изглеждаше смутена.

— Говориш така, сякаш я поглъщате, сякаш си я разделяте и я поглъщате.

Усмивката на Трой беше като на хищен вълк:

— И двамата го правим, нали? За нас тя е гъската, която е снесла златно яйце. Номерът е да я използваме, без да я погубим. Искаме да вземем всичко, каквото можем, докато все още имаме възможност, без да увеличаваме евентуалните неприятни последици.

— Но нали между нас става дума за нещо повече от това? Става дума за нещо повече от идеята как да се експлоатира един талант?

Разтревоженият й глас го върна към задачата му да я успокоява, да крие от нея комерсиалната действителност, която тя съвсем рядко зърваше. Той остави чашата си, прекоси стаята и я целуна леко по бузата, както би целунал майка си.

— Разбира се, че да. Става дума за нещо много повече от общия ни дял от печалбата. А сега те моля да ме извиниш, трябва да си лягам. Утре ни предстои голям ден и трябва да бъдеш в най-добрия си вид. Хващаме влака за Ливърпул в девет и десет. Колата идва в осем и трийсет.

Изобел искаше да го задържи, но той се изплъзна от хватката й и се отправи към вратата на спалнята си.

— Трой! — каза тя. Той се поколеба, с ръка върху дръжката на бравата.

— Мислех си, че бихме могли… — тя не можеше да довърши изречението, не знаеше как да отправи поканата си.

Той се престори, че не разбира какво имаше предвид тя.

— Утре ще ми кажеш — усмихна й се. — Тази вечер съм уморен до смърт. Утре ще ми кажеш какво си мислела.

Шестнайсет

Изобел, облечена като Зелда, мълча по време на пътуването с влака до Ливърпул с Трой, мълчеше и докато се регистрираха в хотела.

— Иска ми се да успея да погледна музея и галерията — каза тя във фоайето.

Трой я изгледа сурово.

— Не бих предположил, че ще се интересуваш особено — каза той остро. — Пълно е само с разни стари неща.

За момент си помисли, че тя ще възрази, но после Зелда кимна с русата си глава, сякаш й липсваше енергията да настоява на собствената си идентичност; взе мълчаливо ключа си и последва пиколото горе до стаята си. Провери грима и косата си и слезе след по-малко от половин час за първото от интервютата за деня с една жена от местния вестник, която искаше да изготви задълбочена дописка върху преобразяването на Зелда от жертва на тормоз в авторка на бестселъри. Трой се облегна назад в стола си и загледа как Зелда парира обичайните въпроси и преразказва познатите анекдоти. След като тя свърши и жената си отиде, той й се усмихна с най-чаровната си усмивка.

— Обяд?

Тя поклати глава в жест, съвсем различен от ленивата грация на Зелда.

— Искам да телефонирам на Филип.

Той отбеляза мислено, че това не беше обичайното й време от деня за обаждания; и възрази:

— Зелда си няма Филип.

Тя го изгледа ядосано: изражение, което бе в пълно противоречие с гладкото лице.

— Е, аз имам — каза тя упорито.

Той се поколеба за момент.

— Да поръчам ли да ти изпратят обяд в стаята? — попита той. — Можеш да си вземеш почивка за два часа. Да отскочиш до музея, ако искаш?

— Бих искала — каза тя нацупено.

— Върви тогава — каза той мило. — Само се постарай никой да не те види. Аз ще се забавлявам тук до следващото ни интервю. Три часа в студиото на радиостанцията, не забравяй. Колата ще е тук в два и четирийсет и пет.

Изобел се изправи, а после се поколеба.

— Нали няма да се обадиш на онзи човек, докато ме няма? — каза тя, боейки се да му поставя изисквания, но по-изплашена от мисълта за това какво можеше да е следващото му действие.

Трой също стана и я целуна леко по бузата.

— Не — каза тихо. — Обещавам. Снощи беше изключение. Преобразих се в нея само защото се налагаше, а после се изпълних с твърде голяма увереност и вероятно попрекалих. Ще поговорим за това довечера, на вечеря. Ти върви да си починеш от нея и не се безпокой за това сега. Тя няма да тръгне да скитосва без теб. А тази сутрин се обадих на Джъстин Уейд от свое име, казах му да се разкара.

Изобел кимна, отиде в стаята си и изпита чувство на облекчение и утеха, набирайки домашния си номер, за да се свърже със сигурните неща в живота си.

Филип вдигна след доста време, и беше задъхан.

— С Мъри бяхме навън, в обора — каза той. — Избирахме осветлението. Донесъл е няколко лампи, които можем да сложим набързо, и няколко мостри от облицовка за стените, за да мога да видя как ще пада светлината. Казва, че това е едно от най-важните решения, които трябва да се вземат.

— О, добре — каза Изобел. Домът й сякаш беше много, много далече. Отчаяно й се искаше Филип да й заговори с малко интимност в тона, да каже нещо, което да я върне към брака й и дългата й, предана любов към него, да й напомни, че правеше това за него.

— Клоним към халогенно горно осветление, с няколко лампи, които да осветяват водата отдолу. Ще придаде чудесен ефект на отразена вода върху тавана. Точно си играехме с две кофи вода и светлините, и наистина е страхотно ефектно.

— Добре — повтори Изобел.

— Всъщност това ме накара да премисля цветовата схема — продължи Филип. — Смятах да се придържам към илюзията за обор с кафяви греди и белосани стени, но мисля, че е добре да се спрем на бледосиньо, това наистина ще подчертава отраженията.

— Така ли?

— Всъщност бихме могли да закрием гредите и да монтираме фалшив таван, така че да получим равна повърхност. Мъри казва, че трябва да възприемаме водата като прожектор, а тавана — като киноекран. Струва си суетнята по поставянето на фалшивия таван заради ефекта, който се получава.

— Не е ли доста скъпо?

Филип се засмя.

— Това е нищо в сравнение със сумата, която ще ни искат, ако решим да монтираме прозорци на покрива — каза той. — Бях шокиран, когато погледнах цените. Мъри донесе брошурите да ми покаже и каза, че дори той ги смятал за малко солени. Мислехме да свалим покрива на обора изцяло и да го заместим с големи електрически прозорци. В хубави дни плъзгаш прозорците встрани. Освен това ще избием южната стена на обора и ще я заместим с прозорци, така че да можем да направим басейна фактически открит през лятото. Цялата конструкция ще изглежда като напълно открит басейн. Мъри казва, че е чудесно преживяване да отворим цялата постройка. Наистина вълнуващо. И можеш да плуваш нощем под звездите.

— Но казваш, че струва твърде много? — поиска да се увери Изобел.

— Така мисля — каза Филип преценяващо. — Но трябва да решиш, когато се прибереш вкъщи през уикенда. Няма да прибързвам да вземам никакви важни решения без теб. От теб зависи, скъпа. Не забравям коя е малката печалбарка.

— О, не — каза Изобел бързо. — Този проект е твой, и ти работиш по него толкова старателно. Ще се оставя да ме насочваш.

— Ще го обсъдим — каза той спокойно. — Наистина искам да имаш най-доброто. Заслужаваш го, след като работиш толкова упорито.

За момент тя се почувства готова да заплаче заради великодушието му, при положение, че той нямаше представа каква беше работата й и как тя с всеки изминал ден затъваше по-дълбоко в сложна и заплетена измама.

— Иска ми се да си бях у дома — каза тя искрено.

— Защо не си дойдеш тогава? — попита той сериозно. — Винаги можеш да приключиш по-рано, да им кажеш, че си болна или нещо подобно.

Изобел потърка лице и почувства, че хлъзгавият фон дьо тен на Зелда е мокър от сълзите й.

— Не, не, не бих могла да направя това. Ще издържа докрай. Просто ужасно ми домъчня за вкъщи, като те слушам да говориш за басейна и всичко останало.

— Е, това е вълнуващ проект — съгласи се той. — А Мъри наистина е много талантлив човек. Всъщност е трябвало да учи за архитект, притежава това умение да вижда нещата. И може да ги описва така, че сам да можеш да ги видиш. Толкова добре описва как плъзгащият се покрив се отмества назад и отваря басейна към небето. Ще го харесаш, той си служи с думите умело като теб.

Изобел кимна.

— С нетърпение очаквам да видя подробните планове — каза тя. — Госпожа М. добре ли се грижи за теб?

— Накарахме я да се качи на подвижна стълба, за да придържа рулетката към гредите — каза той, весел като момче. — Тя непрекъснато се смееше, защото аз трябваше да държа V стълбата, а не можех да я крепя стабилно.

Изобел се опита да се усмихне.

— Звучи толкова забавно.

— А после всички слязохме до кръчмата за ранен обяд — каза той. — Денят беше твърде хубав, за да се закотвяме в къщата.

— Извел си госпожа М. на обяд?

— Мъри настоя. Каза, че тя е свършила някаква прилична работа сутринта поне веднъж в живота си.

— О — Изобел се опита да си представи как Филип излиза на обяд с човека за басейна и икономката. — Липсвам ли ти? Самотен ли си?

— О, не! — Искреността му беше несъмнена. — Прекалено съм зает, за да ми липсваш, скъпа. Очаквам с нетърпение да се прибереш вкъщи, разбира се.

— Разбира се — каза Изобел тихо.

— О, виж, скъпа, трябва да вървя. Госпожа М. и Мъри отново имат нужда от мен навън. Ще се обадиш ли отново довечера?

— Не — каза Изобел унило. — Това може да е днешното обаждане, след като вече чух новините. Да се обадя ли отново утре?

— Непременно — каза той. — Съжалявам, че трябва да прекъсна.

— Няма значение — каза тя. — Дочуване, скъпи.

— Дочуване.

* * *

Тази вечер мрачното настроение на Изобел все още не беше преминало. Не искаше да вечеря в ресторанта на хотела, нито да излиза за вечеря. Вместо това се нахраниха в стаята си. Изобел изчака в банята, докато келнерът донесе големия поднос и подреди масата, а после се появи по хавлиен халат, без косата или грима на Зелда, просто като себе си, предизвикателно негримирана, неукрасена, и изглеждаща точно на годините си.

Трой, който гледаше ранните вечерни новини по телевизията, изключи телевизора и се изправи, когато тя влезе, обхващайки с поглед умората в лицето й и тъгата в очите й.

Хранеха се мълчаливо. Трой наля на Изобел по-голямата част от бутилката с вино.

— Какво става? — попита той, не особено въодушевен при мисълта за разговора, който трябваше да последва.

— Става дума за Филип — каза тя изненадващо.

Трой, който беше очаквал оплакване заради излизането си като Зелда, скри изненадата си.

— Мислех, че този нов замисъл за басейна е нещо мимолетно — каза тя. — Но той се запалва все повече и повече. Сега говори за електрически прозорци за покрива и стъклена южна стена. Не съм сигурна, че можем да си го позволим.

Трой кимна:

— Колко?

— Не каза. Но в общи линии говорим за нова постройка, ако ще има нов покрив и нова стена, нали? А после изкопаването на басейна, и цялото оборудване. Той говори за филтри и помпи, и отопление.

Трой кимна.

— Звучи скъпо.

— И наистина ще бъде според мен.

— Открихме офшорната сметка с твоите сто и петдесет хиляди лири, а после при публикуването на книгата с твърди корици ще има още сто хиляди лири, така че тази сума би трябвало да постъпи в сметката този месец. Можеш да изтеглиш оттам каквото ти е нужно. След това обаче няма да има нищо в продължение на година, считано от този момент, до публикуването на книгата с меки корици — припомни й Трой. — Това обаче е четвърт милион само през тази година, и малко по-малко от сто хиляди, които ще постъпят в сметката догодина. С тази сума би трябвало да можеш да купиш един-два басейна.

Напрегнатото изражение на Изобел се разведри.

— Да, държа се глупаво. Спечелих цяло състояние, нали? Достатъчно за всичко, което може да поискаме — тя хвърли поглед към Трой. — Много съм ти признателна. Нямах намерение да се оплаквам.

Той импулсивно стана от масата и протегна ръка към нея. Придърпа я да седне на софата до него. Изобел, стоплена от нежността му, се настани в сгъвката на ръката му и приятелски облегна глава на рамото му.

— Откъде му хрумват тези големи идеи? — попита Трой. — Би трябвало да знае, че не можете да си позволите и половината от това? Освен ако… о, Изобел, казала ли си му за Зелда и нейните аванси?

— Не! — възкликна тя. — Не! Категорично не. Работата не е в това, че очаква да имаме много пари. Казах му, че съм спечелила добре от последния роман, за да обясня, че имаме достатъчно за малък плувен басейн. Той толкова много го искаше, и аз си помислих, че това може да събуди интереса му, и ще е добре за състоянието му…

— Значи той си мисли, че си спечелила някаква сума от рода на — колко, петдесет хиляди лири?

Изобел кимна:

— Знае, че работя върху нова книга на Изобел Латимър. Ако приеме, че получавам нов договор за нея, тогава тази година ще имаме постъпления от шейсет или седемдесет хиляди лири.

— Трябва да извадиш данъците — напомни й Трой — и комисионната.

Тя кимна.

— В такъв случай как мисли, че можете да платите за басейна и всичките му там плъзгащи се покриви и прозорци?

Тя се отпусна, подпряна на ръката му.

— Това е проблемът — каза тя. — Не мисли. Това, което се случи, докато се разболяваше все по-тежко, е че той престана да мисли. Аз просто се нагърбих с тази страна на нещата. Виждаш как хората го правят непрекъснато. Мъже, които не умеят да готвят, които дори не знаят къде стоят кърпите за съдове, защото това не им е работата. Жени, които не знаят как да напишат чек. Е, именно това се случи на нас. Никога не сме го планирали, никога не съм имала такова намерение. Но когато се случи, поех целия контрол върху финансите, и сега той дори не пита за тях. Давам му джобни пари и плащам сметките, когато пристигнат. Той никога дори не мисли за пари.

Трой кимна, тайно отвратен при мисълта за брак, в който един мъж се връща към детинска зависимост.

— Но той сигурно знае, че не е възможно да си позволиш всичко това като Изобел Латимър.

Тя придоби виновно изражение.

— Никога не съм му казвала, че хонорарите от книгите на Изобел Латимър намаляват — каза тя. — Не исках да го тревожа. Той мисли, че все още се справяме добре. Мисли, че осъществяваме същите продажби, както през седемдесетте. Не си дава сметка, че разчитаме само на по една книга, мисли си, че печеля пари и от всички други книги. Мисли, че всички аванси са донесли печалба и че изкарвам пари от всички заглавия. Смята, че сме наистина заможни.

— Е, благодарение на Зелда сега наистина сте — каза Трой. — И очевидно той няма да задава неловки въпроси за това точно как се справяте. Единственото, което трябва да направиш, когато се прибереш вкъщи за уикенда, е да настояваш да не харчиш всичките си печалби за нещо, което всъщност не можете да си позволите. Трябва да запазиш поне една трета от тази сума за данъци.

Тя кимна.

— Просто ще трябва да бъдеш твърда с него — каза Трой.

Изобел се поколеба. Трой се обърна, за да може да види умореното й лице.

— Толкова е трудно — каза тя със слаб глас. — Толкова ми е жал за него. Ако го беше познавал, когато беше здрав, щеше да разбереш защо. Беше толкова енергичен и умен, беше… — тя млъкна рязко.

Трой се вгледа за миг в лицето й. Тя изглеждаше като жена, напълно безсилна да направи каквото и да било. Помисли си, че дори съпругът й да я пребиваше всяка вечер, пак не би могла да изглежда по-омаломощена. Вгледа се замислено в нея за момент и тя срещна погледа му, сивите й, искрени очи се вгледаха в неговите тъмносини.

— Просто трябва да бъдеш твърда — повтори той.

Изобел поклати глава.

— Не мога да му кажа „не“. Просто ми се къса сърцето. От най-остроумния, най-чаровния… най-сексапилния мъж, когото съм срещала, сега се превърна в стар, уморен, твърде сприхав инвалид. Идва ми да заплача всеки път, щом го видя. Не мога да направя нещо, което би направило такъв живот още по-празен — тя направи пауза. — Той е един разочарован човек.

Трой си помисли, че това звучеше като заглавие на книга: „Разочарованият човек“.

— Знам какво би могла да направиш — предложи той. — Би могла да помислиш за Зелда. Как би се справила тя с това? Ако Зелда беше омъжена за него, какво щеше да направи? Докато се прибереш вкъщи, вече ще си била Зелда една седмица. Можеш да правиш нещата така, както би ги направила тя. Зелда би била в състояние да каже на някого, че прекалява. Зелда би била в състояние да откаже нещо на някого, дори ако го обича. Мога да си я представя да казва, че нейната любов е достатъчна, повече от достатъчна за всеки мъж. Той не би имал нужда и от плувен басейн.

При тази мисъл тя се разведри.

— Тя би го направила, нали?

Той се усмихна:

— Не си представям Зелда да се скъсва от работа, за да купи нещо, което не желае особено. Мога да си я представя как казва съвсем ясно на съпруга си, че тя печели парите, а той само ги харчи, и това трябва да спре.

— Но тя не е особено добра жена, нали? — осмели се да каже Изобел. — Ние я създадохме като жена, която може да си отмъсти на похитителите си. Всъщност изобщо не й дадохме морален облик. Тя не е способна на подобно ниво на морална преценка. Тя е измислен образ, а не морален човек, който живее в сложен свят.

Трой се усмихна.

— Бих казал, че невинаги е предимство да бъдеш добра жена. Струва ми се, че би било страхотно да бъдеш някой, който не е способен да ориентира живота си по определена морална преценка.

За момент си помисли, че беше стигнал твърде далече, тя би отблъснала идеята да бъдеш морално безразсъден. Но после тя се обърна в прегръдката му и го погледна, с лице, много близо до неговото. Трой осъзна, че са се озовали в интимна близост без защитата на лицето на Зелда помежду им. Нямаше слой от фон дьо тен и пудра, нямаше маска от очна линия и коректор. Нямаше нищо, освен чисто измитото лице на Изобел и неговото, толкова близо, че можеха да се целунат.

Не се целунаха. Взираха се един в друг, сякаш трябваше да опознаят всяка пора, всяка бръчка по лицето на другия. Той видя как кожата й потъмняваше под очите в сенки, станали почти тъмнокафяви. Тя видя извърнатите надолу ъгълчета на устата му, които след няколко години, навярно пет или десет, щяха да го бележат като неудовлетворен човек. Той видя умората в лицето й, провисналата кожа на челюстта и при очните й орбити. Видя разклоняващите се линии от ъгълчетата на очите й, където усмивките бяха изтощили кожата и й бяха придали характерни гънки, и осъзна, че напоследък тя рядко се усмихваше искрено и широко. В някакъв момент радостта от живота беше белязала лицето й, но сега бръчките приличаха на коловози по неизползван път.

— Уморена си — каза той, и гласът му беше изпълнен с нежност, сякаш говореше на нежно обичан приятел, който бе завършил дълго, тежко пътуване и още не му беше позволено да си почине.

За момент тя не продума; после поклати глава.

— Нещастна съм. Различно е.

Той я зачака да каже нещо повече.

— Сега двете неща ми се струват еднакви — каза тя бавно. — Сега умората и нещастието ми се струват едно и също. Често имам чувството, че съм уморена, а, разбира се, аз наистина работя много усърдно; работя и се подтиквам да работя по-усърдно. Но това чувство на изтощение, чувството на поражение още, преди да съм започнала, чувството, че имам твърде много за вършене и не съм в състояние да свърша всичко — това изобщо не е истинска умора. Знам го, защото изпитвам все същото, когато се събуждам сутрин. Дори ако спя цяла нощ от десет вечерта до десет сутринта, пак се събуждам, чувствайки се уморена. Не се чувствам уморена, а изхабена. Не се изтощавам от усилието, изтощавам се при мисълта за усилие. Не искам утрото да настъпва. Не искам денят да започва. Искам да проспя остатъка от живота си. Ако можех да заспя и да не се събудя никога повече — бих го направила.

Трой я прегърна малко по-плътно, сякаш искаше да заглуши с рамото си тази ужасна, откровена изповед. Но тя отказваше да бъде накарана да замълчи. Искаше той да знае, искаше да изрече мрачното си признание.

— Единственото нещо, което ми доставяше наслада, истинска наслада, беше писането — каза тя тихо. — Когато Филип се разболя и мислехме, че ще умре, това беше единственото, което ме откъсваше от страха и скръбта. После, когато той беше зле през цялото време, просто винаги и непрекъснато зле, писането ми беше единственото живо и жизнено нещо в цялата къща. А после, по някаква причина, писането ми стана някак ужасно кухо. Не мога да опиша причините. Струваше ми се, че цял живот съм писала едни и същи книги за едни и същи хора, хора като мен, в къщи като моята, горе-долу на моята възраст, и отново и отново трябваше да правят избори: дали да признаят или да скрият. Да се доверяват или да се съмняват. Да останат ли верни и предани или да зарежат всичко. И понеже те са в моите романи, а не в роман на някой от онези млади автори, които мислят, че нищо не е по-важно от тях самите, които мислят, че единствената история, която си струва да се разкаже, е тази за себични желания и стремеж да постигнеш собствена индивидуалност, защото това са моите герои, те винаги избират благоразумието, доверието, постоянството — тя въздъхна за миг. — Боже мой, но те са отегчителни.

Искаше му се да я прекъсне, но нямаше какво да каже, докато тя разгалваше скелета на живота си.

— Когато получих първата си лоша рецензия, преди последните два романа, помниш ли?

Трой кимна.

— Онзи млад човек, Питьр Фрайди, написа унищожителна критика на „Съдникът и присъдата“. Донякъде бях наскърбена и засегната, разбира се. Но част от мeн беше съгласна с него. Той твърдеше, че моето писане е морализаторско като в следвоенните романи, художествената литература на петдесетте. Твърдеше, че е отминало времето, когато всички са искали да четат дълги и сложни вътрешни спорове за морала. Казваше, че хората искат ирония и действие, и драматично самоусъвършенстване. Съвременни фабули, казваше той, а не спорове колко ангела могат да се поберат на върха на една игла. Каза, че съм романистка на интелектуалната теология.

— И го уволниха два месеца по-късно — изтъкна Трой.

Изобел се усмихна.

— Да, но част от мен му даваше право. Той твърдеше, че е отегчен от типа книги, които пиша: дребните и незначителни подробности на семейния живот и морала, разработени в междуличностни отношения. Когато прочетох рецензията му, една частица от мен изкрещя: „Ура! Най-после някой, на когото му стиска да го каже! Най-после някой да каже, че е отегчен от тези неща, след като аз самата се отегчавам с тези теми от години“.

Трой я погали по косата.

— Има и друго — каза тя, като внезапно се надигна, измъкна се от прегръдката му и се оживи. — Другото нещо е, че прекарах толкова много време да пиша за такива герои, които правят дълбокомислени морални избори и накрая избират да постъпят правилно. Сама си поставих ограничения. Така че, когато Филип се разболя, ми се стори, че всичките ми романи са били упражнение за начина, по който да се държа. Никога не ми хрумна да правя нещо друго, освен да го подкрепям, да го издържам, и да отхвърля собствените си планове и собствените си амбиции и всичко, което се бяхме надявали да направим, заради болестта му. Той има своята инвалидност; а аз имам него. Аз съм като добра майка, жена, толкова посветила се на грижите, че вече не й се налага да прави никакви избори, тя не вижда никакви избори пред себе си. Тя иска да постъпи правилно. Трябва да постъпва правилно. Точно както аз винаги ще избирам правилната постъпка. Аз съм длъжна да постъпвам правилно, дори когато ми призлява от умора и досада, и тъга заради живота ми.

Той чакаше.

— А после се появи Зелда — каза тя простичко. Вдигна поглед към него и той видя, че макар лицето й да бе набраздено и уморено, очите й, пълни със сълзи, грееха в прекрасен, блестящо сив цвят. Изпълни го дълбоко, пламенно съжаление, че една толкова талантлива и толкова красива жена бе толкова уморена, че искаше да спи, докато умре, толкова дълбоко предана, че не можеше да види изход от една ситуация, в която със сигурност някъде имаше някаква промяна, някаква свобода, която тя можеше да извоюва.

— Изобел, толкова си красива — възкликна той.

Тя не изглеждаше изненадана. Вгледа се спокойно в младото му лице. Той бавно целуна будещата жал, осеяна с петна кожа под очите й. Нежно целуна бледите устни. Тя затвори клепачи и се предаде на леките му, снизходителни целувки, които се посипваха като дъжд, като милостиня, по лицето й. Почувства как той внимателно смъква халата от раменете й, и докосването на ръцете и устните му по шията си, по леко провисналите си гърди, по меката, отпусната кожа на корема си. Мълчаливо се свлякоха заедно на пода: Изобел чувстваше в докосването на Трой нещо топло и познато, а в същото време — и нещо напълно непознато. Никога преди не бяха оставали голи заедно. Никога преди не се бяха показвали в истинската си същност. Когато прекараха двете дълги еротични нощи в леглото, той беше Зелда, а тя беше окрилена от надежда, увлечена във фантазията, която двамата бяха създали. Сега тя беше уморена, тъжна жена на средна възраст, а той беше мъж, тласкан от дълбока, пламенна жал. Искаше да я преобрази, искаше да види как тъжното й, сломено лице засиява от малко радост, искаше извитата й надолу уста да се извие нагоре и да заличи дълбоките вдлъбнати линии, които я обрамчваха.

А в полунощ, когато се преместиха от пода до софата в леглото на Изобел, той си получи наградата. Полузаспала, повдигайки завивките, за да се плъзне вътре и трепереща от внезапния хладен допир на чаршафите, тя хвърли поглед към него и сънливата й усмивка беше по-радостна от цялата изрисувана красота на Зелда.

* * *

Изобел се събуди рано, давайки си сметка, че Трой все още беше до нея. Предпазливо обърна глава на възглавницата и се вгледа в спящото му лице. Русата му брада беше набола, сънят беше изгладил бръчките от лицето му. Изглеждаше млад и миловиден. Искаше й се да го събуди с целувка, искаше й се да докосне топлото му, крехко тяло, но остана от своята страна на леглото: помисли си, че той има нужда от сън и че една добра любовница би пазила покоя му.

Чувстваше се лепкава и уморена след любенето, изпитваше възхитителна чувствена лекота, каквато не бе познавала никога преди. Винаги преди присъствието на Зелда се беше явявало като пречка към интимността между Трой и Изобел, както и единственият им път за връзка. Сега Изобел беше насаме с Трой и можеше да почувства собственото си желание към него. За пръв път знаеше, че той беше избрал нея, без параван, без посредничество. Вярваше, че сега Трой искаше нея. Сега бяха наистина любовници. Усмихна се и го докосна леко по бузата, все така внимавайки да не го събуди. Помисли си, че това беше нейният любовник. Това беше началото на любовна афера. Кой знаеше къде можеше да я отведе тя? Не можеше да я отведе далече от предаността й към Филип, нищо не можеше да я освободи от нейния дълг към съпруга й. Но Трой знаеше това. В един неповторим, чудодеен миг Трой, разбрал всичко, въпреки това беше избрал да я обича, въпреки това беше избрал да я повали на пода, да я повдигне на леглото.

До нея Трой се размърда и отвори очи. Шокирано срещна спокойния, любящ поглед на Изобел, запита се от колко ли време е будна и се взира в лицето му. Изпита силно смущение и дълбоко осъзнаване, че отношенията им бяха станали едновременно по-интимни и далеч по-трудни.

— Напълно будна? — каза той ведро. — И изглеждаш чудесно. Ще ти приготвя чаша чай, докато си вземеш душ. Днес ни предстои още един натоварен ден.

Измъкна се от леглото, без да я докосва, избягвайки изненадания й поглед. Докато пълнеше чайника и го включваше, хвърли поглед назад към леглото. За негово облекчение тя ставаше, придърпвайки подплатения халат около несъвършената си голота. Той й прати въздушна целувка.

— Нов ден, нов долар — каза бодро. — Ще отскоча до стаята си да взема душ.

* * *

Взеха влака за Бирмингам след интервю в местно радио, и се регистрираха в поредния хотел. Трой беше внимателен с Изобел, загрижен за удобството й. Изобел, под шлема на косата на Зелда и зад маската на грима й, се чувстваше обичана, чувстваше се обгрижвана, разбрана, призната, дори докато носеше маскировката си, дори докато той я мамеше.

В Бирмингам се нахраниха в трапезарията на хотела и Трой придружи Изобел до вратата й след вечеря. Тя осъзна, че той възнамеряваше да се прибере в собствената си стая едва когато той се отдръпна от отворената врата.

— Няма ли да спиш тук? — попита тя дръзко.

Той поклати глава. Досега не знаеше как да се подготви за това предизвикателство, макар да бе знаел, че то ще дойде. Отговорът му хрумна в момента.

— Толкова съжалявам, любов моя — каза мило. — Имам такова ужасно главоболие тази вечер. Понякога получавам пристъпи на мигрена, знаеш ли.

По лицето й моментално се изписа нежност.

— О, трябваше да кажеш! Никога нямаше да те задържа на вечеря.

— Исках да бъда с теб — възрази той.

— Не, не — каза тя. — Отивай право в леглото. Имаш ли някакво лекарство, което да вземеш?

— Да. Ще се оправя.

— Да ти приготвя ли чаша чай? Би ли искал чаша чай, когато си легнеш?

Трой почувства възхитителното изкушение на хипохондрията.

— Не бих искал да ти създавам грижи.

Тя сияеше.

— Никакви грижи. Лягай си, а аз ще дойда след пет минути и ще ти донеса чаша чай.

Трой си позволи да придобие отпаднал вид.

— Би било прекрасно.

Тръгна надолу по коридора и влезе в стаята си. Разсъблече се бързо и си облече пижамата. Скочи леко в леглото, когато вратата се отвори и Изобел влезе в стаята с чаша чай в ръка.

— Заповядай — каза тя нежно. Остави чашата на нощната му масичка и се наведе над леглото да го погали по челото. — Имаш ли си всичко необходимо?

— Всичко — каза той със сладък глас. — Освен целувка за лека нощ.

Беше очаквал тя да положи уста върху неговата, да го възбуди с докосването си. Сега, когато беше в собственото си легло, и имаше контрол над любенето им, щеше на драго сърце да приеме един страстен ход от нейна страна, щеше да реагира на аванс. Но за негова изненада тя се наведе и го целуна по челото, нежно, както майка целува болно дете.

— Лека нощ — каза тя меко. — Лека нощ, скъпи мой. Наспи се добре. Знам, че на сутринта ще си по-добре.

С тези думи тя си тръгна, затваряйки тихо вратата зад себе си.

Докато отпиваше от чая, а после се облягаше на възглавниците и се унасяше в сън, Трой разбра малко по-добре защо бракът на Изобел беше такава радост за съпруга й и такъв извор на печал и умора за нея.

* * *

След онази нощ Трой не искаше да остави Изобел да се прибере вкъщи при Филип сама. Имаше лошо предчувствие за връщането й в къщата, която като че ли сега се управляваше от Филип, от госпожа М. и от постоянния гост Мъри, строителят на басейни. Наглеждаше я как приготвя куфара си в събота сутринта в хотелската стая, като следеше през цялото време за неща, които бяха дошли от живота на Зелда и не биваше да се връщат в къщата в Кент.

— Трябва да бъдеш като шпионин — напомни й Трой, като се спусна върху чифт бродирани кюлоти и ги дръпна в куфара си. — Абсолютно никаква връзка между единия и другия живот.

— Може да съм си ги купила сама — оплака се Изобел, гледайки със съжаление как изчезват.

— Би могла, но не си — каза Трой. — Те са на Зелда и ти го знаеш. Всеки, който те познава добре, би се усетил, че си купуваш разни неща, че харчиш повече пари за себе си. Не можеш да оставяш такива улики, Изобел, трябва да имаш два напълно различни живота.

Тя кимна и неохотно му предаде шише масло за вана за ароматерапия.

— Не би ли си купила това? — попита той. Струваше малко повече от пет лири за едно голямо шише. Знаеше, че тя обича мириса и млечния цвят на водата във ваната.

— Не — каза Изобел кратко. — Не бих си купила нещо такова.

— В такъв случай какво използваш във ваната си у дома? — попита той.

Тя извърна поглед от него, сякаш признанието щеше по някакъв начин да я посрами.

— Филип има соли за вана с магнезиев сулфат, заради състоянието си — каза тя. — Все забравям да си купя мои. Използвам неговите.

Трой се поколеба, изкушен да й върне маслото, да я подтикне да се поглези още малко. Но се спря. Измамата трябваше да е на първо място, преди всичко друго.

— Нещо друго за опаковане? — попита той хладно.

— Това е — отвърна тя.

Останаха делови, докато напускаха хотела. Изобел, която беше пристигнала като Зелда, напусна хотела бързо, прекосявайки фоайето в безличните дрехи на Изобел. Никой не забеляла застаряващата жена в тъмния костюм. Никой никога не забелязваше Изобел Латимър. Единствено когато бе облечена в прекрасните дрехи на Зелда, хората обръщаха глави след нея. Единствено когато разиграваше мелодраматичната роля на Зелда, привличаше внимание. Отидоха с такси до гарата, а после се качиха на влака.

Когато потеглиха обратно към Лондон, Трой се върна към въпроса за прибирането на Изобел у дома и за онова, което можеше да открие там. Тревожеше го представителят на фирмата за строителство на басейни.

— Обзалагам се, че смята да сложи поне петдесет процента надценка — каза Трой подозрително. — Бас ловя, че е някой наистина хитър търговец. Не подписвай нищо, без първо да го дадеш на адвокат да го погледне, Изобел, става ли?

Пътуваха в първа класа, сами в купето. Изобел, чиято кестенява коса бе прибрана спретнато на тила, облечена в семплия си тъмносин костюм, наблюдаваше пейзажа, преминаващ пред прозореца на влака.

— Няма — каза тя несигурно. — Обожавам влаковете, а ти? Мисля, че са толкова ужасно очарователни.

— Да — каза Трой. — Но говорехме за човека с басейна.

Сивите очи на Изобел блеснаха за миг, отправени към него.

— Не — каза тя. — Ти говореше за човека с басейна, а аз сменях темата.

— Този човек ме безпокои — обясни Трой.

— Сигурна съм, че е напълно безобиден.

— Ако е продал на Филип закрит басейн с плъзгащ се покрив и прозорци, джакузи, сауна, и покрит пасаж от къщата, значи не е безобиден. Той е лукав търговец, а аз се опитвам да си свърша работата и да предпазя клиентката си.

Тя кимна.

— Знам, че се опитваш. Но не става дума само за пари и договори.

— Това е най-важното.

Изобел поклати глава.

— Не и за мен. Най-важното е, че Филип откри нещо, на което наистина се наслаждава, нещо, което му създаде хоби и интерес и го накара да се почувства по-жизнен, отколкото е бил от години насам. Това струва много. Нямаш представа колко много.

Трой се постара да съхрани търпение.

— Не отричам това. И е страхотно за него. Затова съм доволен. Но искам да кажа следното: не може ли той да има хоби и интереси, които не предполагат изхарчването на огромна сума от парите ти, получени като Зелда Виър, наведнъж? Не може ли да има хоби и интерес, които спокойно да можете да си позволите?

— Той не е алчен — каза тя твърдо. — Просто няма представа колко печеля и колко невъзможно скъп ще бъде басейнът. И вината за това е моя. Когато той се разболя, аз просто поех всичко и оттогава просто ръководя всичко. Не съм му казала, че имаме финансови проблеми. Просто се опитвах да се справям с всичко сама.

Трой кимна.

— Тогава се справи и с това — каза той. — Не можеш да му позволяваш да харчи, без да си му казала необходимото. Ако, както казваш, не е алчен, а просто зле осведомен, тогава трябва да го осведомиш. Кажи му колко печели Изобел Латимър, добави към това по трийсет хиляди на година, ако искаш; но му дай представа за бюджета ви.

— Не мога да го разочаровам — заяви тя. — Той не бива да се тревожи.

Трой покри ръката й със своята през масата.

— Разбирам — каза той топло. — Но помни как се почувства, когато ти казах, че ще платят само двайсет хиляди лири за романа ти, и знаеше, че нямате достатъчно пари, за да се издържате. Нали не искаш да се озовеш отново с онзи ужасен дълг и нищо налице като резултат от цялата тази работа, освен огромен плувен басейн с плъзгащ се покрив.

Изобел се усмихна.

— Знам, че си прав.

Видя удоволствието й, задето поемаше отговорност вместо нея, пък макар и само в ограничен смисъл, колкото да я посъветва какво да прави, а после да я остави да продължи с по-трудната част — да го направи наистина.

— Трябва да бъдеш твърда — каза той.

— Ще опитам — обеща тя.

Седемнайсет

Съпругът на госпожа М., който караше колата на семейство Латимър, посрещна Изобел на гарата.

— Хубаво ли беше времето напоследък? — попита Изобел, когато излязоха от главния път и поеха бавно по тесния междуселски път. Той отби в тесен еднолентов път и изчака един трактор да се промъкне покрай тях, преди да отговори.

— Много приятно — каза. — Много меко, а пък едва наближава февруари. Вече прилича на пролет. В Лондон едва ли сте почувствали колко е приятно.

— Не — каза Изобел. — А напоследък навсякъде има централно отопление, и е толкова горещо…

— Това води до всякакви настинки — каза той печално. — И менингит. Кой беше чувал за менингит преди централното отопление?

Изобел кимна и загледа познатите ориентири по пътя към къщата й.

— Филип добре ли е? — попита тя.

— О, да — отвърна съпругът на госпожа М. — Поне тя никога не е казала нещо в различен смисъл. А щеше да спомене, ако той не беше добре. Каза, че е много погълнат от заниманията си с басейна. Предполагам, че сигурно сте чули всичко за това.

— Да — каза Изобел. — Чух.

Той намали, за да завие в алеята. На обичайното място на Изобел беше паркиран бял седан.

— Това сигурно е човекът за басейна — каза господин М. и паркира до него. — Май е тук през повечето дни.

Изобел излезе от колата и видя с прилив на дълбоко задоволство, че Филип беше дошъл до предната врата да я посрещне.

— Привет — провикна се той от прага.

— Привет — отвърна Изобел, обхващайки с поглед светлата му коса и любимото лице, свенливата топлота на усмивката му. Вдъхваше усещане за нещо сигурно и нормално в сравнение с прекадените вълнения от предишната седмица. Тя се радваше да си е у дома, радваше се да е отново с него. За момент се просълзи при вида му и изпита желание да изплаче, да се хвърли на гърдите му и да остави ръцете му да я обгърнат, и да го чуе как я успокоява, че не е нужно никога повече да излиза навън в света, никога повече да бъде Зелда, никога да не протяга ръка към Трой през нощта или да се бори с усложненията на живота, който бяха създали заедно тази седмица.

— О, Филип — изрече тя с копнеж и тръгна към него.

На прага зад него се появи една фигура. Мъри кимна леко, сякаш искрено се радваше да я срещне.

— Добре дошла у дома.

— Благодаря — каза Изобел студено.

— Мъри ще остане на обяд, тъкмо се канехме да хапнем — каза Филип доволно. — Истински късмет е, че си хванала този влак. Идваш точно навреме.

Изобел кимна и влезе в къщата. Струваше й се странно двамата мъже да я приветстват с добре дошла в къщата, която до миналата седмица безусловно й принадлежеше, в която тя посрещаше съвсем редките посетители. Но сега палтата на Мъри и Филип бяха метнати на един стол в антрето, а големият синьо-бял чадър на Мъри, с яркото лого „Атлантис Пуулс“, беше в поставката за чадъри. Изобел поспря за миг да погледне големия чадър на Мъри, заради който поставката й се струваше миниатюрна, палтото му, метнато небрежно на стола й, а после отиде в кухнята.

Нямаше да обядват супа, хляб и сирене. Понеже имаше да готви за двама мъже, госпожа М. беше преобразила обичайните си менюта. На две места имаше ножове и вилици, и когато Изобел влезе, госпожа М. слагаше на трето място прибори за нея.

— Здравейте — каза Изобел.

Госпожа М. вдигна поглед и се усмихна:

— Здравейте, госпожо Латимър. Хубава седмица ли имахте?

— Да, благодаря — каза Изобел. — Тук всичко наред ли е?

Госпожа М. й отправи усмивка, която загатваше за обичайното съзаклятничество между жените.

— Ами доста сме заети — каза тя тихо, така че двамата мъже, влизащи в стаята, да не могат да чуят. — Ужасно сме заети. И доволни. И здрави.

— Хубаво — каза Изобел сдържано, подразнена от поверителния тон. — Някаква поща за мен?

— Всичко е на бюрото ви, госпожо Латимър.

Изобел кимна и се обърна да тръгне към кабинета си, докато госпожа М. заговори фамилиарно на мъжете:

— Филип, Мъри, обядът ще е готов след няколко минути, така че не се запилявайте.

Изобел спря като закована на прага. Госпожа М. работеше за тях от седем години и винаги ги беше наричала господин и госпожа Латимър, а те я знаеха като госпожа М.

Изобел продължи през вратата към кабинета си. До клавиатурата на компютъра й имаше стряскаща купчина поща. На самия екран имаше нещо, което Изобел не беше виждала преди, нова програма, която никога не беше използвала на компютъра си. На нея се виждаше чертеж на градина с обширна стопанска пристройка и къща в центъра. Изобел я гледа в продължение на един миг, преди да осъзнае, че това беше мащабна скица на нейната къща, с обора, който Филип планираше да превърне в плувен басейн. Това беше една от програмите на Мъри, която показваше на потенциалните купувачи как ще изглежда басейнът им. Докато Изобел гледаше, екранът се промени и на него се появи гледка, заснета от въздуха. Сега тя можеше да види пасажа от къщата, който по някакъв начин се беше превърнал в остъклена сводеста галерия, а после гледката се промени отново и показа изгледа от юг, север, запад и изток. Тя седеше в стола си и гледаше как картината се сменя, забелязвайки, че пристройката хармонира красиво с вида на къщата, и, всъщност е така разширена, че е голяма почти колкото нея.

— Това е нелепо — промълви тихо Изобел.

Вратата й се отвори и Филип и Мъри застанаха на прага заедно: изглеждаха весели и доволни от себе си.

— Какво ще кажеш? — попита Филип. — Мъри ми показа как да я инсталирам на компютъра ти. Да ти я разясним ли?

— Трябва да си проверя пощата преди обяд — каза Изобел хладно. — Може ли да ми я покажете след това?

Намерението й беше да покаже пренебрежение към Мъри, но долови как той внезапно й хвърли блестяща усмивка, сякаш отхвърлянето от нейна страна беше по някакъв начин интересно, по-интригуващо от приемане. Изобел извърна поглед от ведрото му лице и сведе очи към писмата си.

— Ако искате да се махне от екрана ви, просто натиснете „Напусни“ — каза Мъри. — Записано е на диск, няма да го загубим, ако искате екранът ви да се изчисти.

— Благодаря — каза Изобел хладно. Двамата мъже се оттеглиха, много напомняйки на непослушни момчета, които гувернантката отпраща от стаята. Изобел се върна към пощата си и прехвърли бързо пощенските пликове: половината от вниманието й все още беше съсредоточено върху екрана, който сега показваше мащабна скица и напречни сечения на постройката. Сметките в светлокафяви пощенски пликове не бяха отворени, Филип ги беше оставил на нея. Филип обаче беше отворил всички адресирани лично до нея писма, с надписани на машина пликове, както правеше винаги. Ако му поискаше обяснение, той щеше да каже, че е искал да се увери, че нищо спешно не е било пренебрегнато. Това беше само отчасти вярно. Тъй като имаше малко приятели и никакви роднини, самият Филип почти никога не получаваше писма и завиждаше на Изобел за голямата купчина поща, която получаваше всяка сутрин.

До този момент Изобел никога не беше възразявала срещу този негов навик. Но сега имаше неща, които трябваше да крие. Поколеба се за миг, гледайки разкъсаните пощенски пликове. Щеше да е трудно да попречи на Филип да отваря пощата й. Сега осъзна, че никога не й беше харесвало той да го прави. Това означаваше, че всички приятни писма се четяха от него, преди тя да успее да се добере до тях. Той й съобщаваше всяка вълнуваща новина, знаеше я пръв, дори когато беше адресирана единствено до нея. Изобел осъзна, и това осъзнаване я удиви, че години наред Филип беше отварял личните й писма и че години наред тя го бе мразила, задето прави това, а никога не бе имала куража да му каже да зачита неприкосновеността на личната й кореспонденция.

Изобел прехвърли отворените плюсове и спря поглед на две покани: една за парти по случай представяне на книга от едно малко издателство, една — да говори на литературен обяд. Имаше писмо от офиса на Трой с приложени към него няколко подбрани рецензии за роман на Изобел Латимър, който неотдавна беше издаден в Америка. Изобел ги прочете бързо. Бяха еднакво хладни. В Америка творчеството на Изобел беше познато като идейно, философско и ненужно усложнено. Сега критиците единодушно се оплакваха, че нейните истории не се занимават с грижите на обикновените читатели, а описват свят, който отдавна е изчезнал. Изобел кимна. Американските й издатели, които приемаха книгите й от близо двайсет години, бяха купили неохотно последния й роман и бяха намалили хонорарите си. Смяташе за много вероятно да не искат занапред да публикуват нищо друго, което би написала. Дори в най-добрите времена английските романи трудно намираха пазар в Съединените щати. Английските романи за скрупулите на принадлежащите към средната класа герои на средна възраст бяха станали почти непродаваеми.

Филип подаде глава през вратата.

— Обядът е готов.

Изобел кимна и се надигна от стола си.

— Видях рецензиите от американските вестници — каза Филип, докато заемаше мястото си на масата. Мъри седна срещу него на мястото, което обикновено беше на Изобел. Изобел се настани от другата страна на масата, чувствайки се изключена от компанията. — Това наистина доказва, че Америка затъпява. Те просто не разбират какво четат.

Госпожа М. донесе от фурната съблазнителен на вид пай със златиста украсена коричка.

— А какво е това? — запита весело Мъри.

— Някой спомена, че обожава пай със стек и бъбреци — каза госпожа М. — Някой намекваше през цялото време вчера.

Мъри й намигна.

— Предполагам, че не бихте обмислили да се омъжите за мен? — попита той.

— Правилно предполагате — каза тя лукаво. Отиде отново до печката „Ага“ и се върна с купа грах, а после, още по-изненадващо, с купа хрупкави пържени картофи.

Изобел погледна Филип с безмълвно удивление.

— Купихме този страхотен уред — каза той. — Фритюрник. Прави пържените картофи точно както в заведение за риба и картофки. Мъри го предложи.

— И освен това ти издействах отстъпка в цената — напомни му Мъри, като подаде пая на Изобел. Тя си отряза малка порция и му подаде обратно блюдото.

— Да! Трябваше да го чуеш! — Филип се изкиска. — Според него фритюрниците направо са завладели пазара. Кой ще яде пържена храна в наши дни, когато всички сме толкова загрижени за здравето си? Кой ще почиства фритюрник, пълен с мръсно олио? Докато приключи, онзи човек на практика ни умоляваше да го отървем от това нещо.

— Е, пържената храна наистина не е много полезна, нали? — попита Изобел, като се опита да придаде ведър тон на гласа си, а коментарът й да прозвучи просто като въпрос.

Мъри насочи ведрата си усмивка към нея.

— Дядо ми вечеряше с риба и пържени картофи през всеки ден от живота си и почина на стогодишна възраст — каза той. — Разполагам с поздравителната телеграма, която му изпрати кралицата, за да го докажа. Не обръщам внимание на всички тези здравни предупреждения. Струва ми се, че дори да следваш всички съвети, пак умираш на същата възраст, просто ти се струва, че си живял двеста години!

Той се засмя на собствената си шега и си сипа пържени картофи и грах.

— Опитай малко — настоя Филип пред Изобел. — Ще останеш впечатлена.

Изобел сложи няколко пържени картофа в чинията си и подаде купата на Филип. Сега разбра източника на слабия, топъл мирис, който витаеше в кухнята: беше миризмата от горещото олио във фритюрника. Неприятна миризма, съвсем различна от горещия полъх от заведение за риба и чипс, подправен с лекия дъх на оцет. Това беше мирис, който сякаш вече бе застоял. Изобел си представи как вонята се просмуква в карираните памучни завеси на кухненските прозорци, мазна, топла, летлива. Опита един пържен картоф.

— Какво ти казах? — запита Филип тържествуващо.

— Много са добри — потвърди тя. — Ужасно вкусни.

Двамата мъже й се усмихнаха сияйно.

— Но от тях се пълнее страхотно — отбеляза Изобел.

— Не е нужно да се тревожите за това — каза Мъри весело. — Красива жена като вас.

— Мислех повече за артериите си, отколкото за фигурата — отвърна Изобел хладно.

Той й се ухили.

— Говорят много глупости за здравето — каза. — Какво беше? Не може да се ядат варени яйца заради салмонелата? После сигурно ще кажат, че не може да се ядат котлети? Казвам на Филип да не се тревожи за това. Половината от проблема е само в ума. Ако не се тревожиш за нещо, то никога няма да се случи.

Изобел стрелна Филип с шокиран поглед. Той съвсем не се беше оттеглил оскърбено в черупката си, както обикновено правеше, когато разговорът се доближеше дори минимално до болестта му, а кимаше и се усмихваше.

— Казвам на Филип, че лекарите знаят много по-малко, отколкото се преструват, че знаят — заяви Мъри. — Кой пуши най-много, а? Лекарите. Представителите на кои професии пият най-много? Лекарите и журналистите. Същите онези, които казват, че не бива да пием, и същите онези, които пишат репортажите против пиенето! Човек не може да не си помисли, че говорят така, за да остава повече за тях.

Изобел се усмихна едва-едва, но Филип се засмя възхитено.

Госпожа М., която трупаше съдове в миялната и бършеше работните плотове, хвърли поглед към тях.

— Говорите за трима — отбеляза тя.

Мъри й хвърли поглед и намигна.

— Ако успееш да ги разсмееш, половината работа е свършена — каза той. — Това е играта на продажбите. Това е игра, Мели.

Изобел си отбеляза факта, че госпожа М. имаше собствено име, което можеше да се съкрати на „Мели“. Амелия? Емили? Като че ли си спомняше Емили.

— Този човек би могъл да продава сняг на ескимосите — каза Филип на Изобел. — Кълна се. Навсякъде, където ме заведе да видя работата му, собствениците казват, че планирали малък басейн за децата, а внезапно се озовали с безброй литри вода в огромен басейн с треньори по плуване и трамплини, и камини, и какво ли още не.

— Хората мислят превалено на дребно — заяви Мъри. — Аз просто разширявам малко параметрите им.

— И нашите ли разширявате? — попита Изобел остро. — Докато ни продавате фритюрници в добавка?

Той не се поколеба дори за миг:

— О, надявам се, че е така — каза с усмивка. — Филип имаше страхотна идея за басейна, когато за пръв път се включих в проекта. Моята работа беше да обмисля подробно с него нещата, техническата и дизайнерската работа. А после, втората част от работата ми е да се погрижа да получите нещо добро за парите си. Един голям басейн е само малко по-скъп от един малък, защо да нямате най-доброто, което можете да си позволите? И където и да отидете, никога няма да намерите някой да каже, че му се иска да е купил по-малък басейн. Много хора казват, че им се иска да са купили по-голям — не са подозирали каква полза ще имат от него. Никой никога не казва, че му се иска вместо това да се е спрял на малък басейн.

— Съвсем вярно — подкрепи го Филип. — Всички ми казват, че Мъри ги убедил да изберат по-голям. Никой не казва, че е съжалявал за решението.

— Е, предполага се, че не посещавате хора, които не са одобрили плановете ви — отбеляза Изобел.

Нищо не можеше смути спокойната увереност на Мъри:

— Не. Защо ми е? Ако съм изразходвал време и усилия да планирам най-подходящото нещо за тях, съвършената схема за техния бюджет и за пейзажа им, и те решат да вземат плановете ми и да ги възложат за евтино изпълнение на някой тип, който се е появил след мен — защо да се връщам там? Никога не се връщам. Изготвям най-добрия план, който мога, а ако не го харесат, могат да се заемат сами.

— Разкажи й за хората, които решили да не избират закрит басейн — подсказа му Филип. Усмихна се на Изобел. — Това ще ти хареса.

— Беше едно семейство от другата страна на Четам — поде охотно Мъри. Звънът на телефона прекъсна разказа му.

— Извинете ме — каза Изобел с облекчение и стана от масата.

— О, остави телефонния секретар да го приеме — настоя Филип.

— Не, трябва да отида, може да е някой от студентите ми.

— Мели може да вдигне — каза Филип.

— Вероятно търсят Мели — допълни Мъри. — Пак млекарят.

Изобел затвори вратата на кабинета си, за да заглуши смеха, и вдигна телефона.

— Ало?

— Изобел? — Беше гласът на Трой.

— О — каза тя. Почувства пламенен прилив на желание. — О, Трой.

— Просто исках да се обадя. Разопаковам всичките й прекрасни неща и изпращам някои от тях на химическо чистене. Чувството е ужасно, като да подреждаш къща, когато някой е умрял. Имах нужда да поговоря с теб.

— Толкова се радвам, че го направи.

Те замълчаха за миг и се вслушваха взаимно в дишането си, сякаш самата връзка беше достатъчна, сякаш думите почти не бяха нужни.

— Всичко наред ли е? — попита Трой най-накрая. — Видя ли оценката за басейна?

— Още не — каза тя. — Човекът от компанията за басейни е тук на обяд. Разказва анекдоти за плувни басейни.

Тя се засмя на презрителния смях на Трой.

— Бас държа, че са смайващи.

— Да.

— Някой да е казал каква е приблизителната сума за работата, в общи линии?

— Още не — каза Изобел. — Но е неумолимо чаровен.

— Неумолимо? — поиска да се увери Трой. — Това ми звучи като около четирийсет хиляди.

— Повече — каза Изобел. — Думи нямам да ти опиша колко е чаровен.

— Кажи „не“ — напомни й Трой. — Не забравяй, че трябва да казваш „не“.

— Ще го направя — каза Изобел. — Но Филип е възроден. Сякаш е друг човек. Ще трябва да направим нещо. Дори да е в много по-малък мащаб.

Настъпи мълчание, докато Трой обмисляше думите й.

— Предполагам, че ако се стигне до най-лошото, винаги би могла да напишеш още един роман под името на Зелда Виър — продължение.

— Мислиш ли, че ще искат продължение?

— Ако влезе в класациите — каза той кратко. — Ако се нареди в списъка на бестселърите тази седмица, тогава много бързо ще поискат продължение.

— Мислиш ли, че може да бъде бестселър? — попита Изобел. Изпита силно вълнение. — Знаеш ли, че никога не съм имала книга, която да е стигала по-високо от петдесето място.

— Продажбите в книжарниците са доста добри — каза той. — В момента имам цифрите пред мен. Ако успяват да продават бройките, които са поръчали, тогава може и да имаш шанс.

— Толкова много ми се иска — промълви Изобел.

Настъпи мълчание.

— Когато казваш това, някак съвсем не мисля за списъци на бестселъри — прошепна Трой.

Изобел откри, че беше затаила дъх за момент.

— За какво мислиш? — попита тя предизвикателно.

— Мисля за теб, и мен, и Зелда, както бяхме през онази първа нощ, първата нощ в Нюкасъл.

Изобел бавно издиша.

— Беше… необикновено. Никога не съм изпитвала нищо… никога не съм била… Това е като друг свят. Оттук ми се струва като друга вселена.

Отново замълчаха.

— По-добре да вървя — каза Изобел неохотно.

— Не подписвай нищо, без да се погрижиш да е прегледано от адвокат. Изпрати ми го с куриер, ще накарам нашия адвокат да го погледне.

— Добре — каза тя.

— Обещай — настоя Трой. — Обещай, че няма да се подпишеш върху пунктираната линия или дори да дадеш съгласие, докато не разберем какво означава написаното със ситен шрифт.

— Обещавам — каза тя послушно. Изпита прекрасно усещане, че е силно, пламенно закриляна.

— Добре тогава — каза той неохотно. — Дочуване.

— Дочуване — прошепна Изобел. — Дочуване. — Телефонът щракна, когато той остави слушалката от своя край на линията. — Любов моя — изрече тя през съскането на статичното електричество.

* * *

Филип подаде глава през вратата.

— Помислих си, че няма да искаш десерт — каза той. — Госпожа М. ни направи пудинг с хляб и масло.

От кухнята се чу изблик на смях: пудингът с хляб и масло очевидно беше някаква тяхна „вътрешна“ шега.

— Не — каза Изобел. Стана бързо от стола си, сякаш самата й поза можеше да издаде, че е говорила по телефона с любовника си. — Но бих искала малко кафе.

Върна се в кухнята, чувствайки се като пришълец в собствената си къща. Сега кухнята беше топла и ухаеше сладко на захар и индийско орехче. Мъри се беше облегнал назад в стола си, който беше избутан от масата. Току-що беше довършил голяма купа пудинг от хляб с масло и на грейналото му в широка усмивка лице се бе изписал израз на заситена лакомия. Лицето на Филип, седнал до него, също бе порозовяло от доволство. Госпожа М., която разчистваше съдовете от масата, също беше различна, излъчваше нещо като момичешко кокетство. Доставяше й удоволствие да готви за тези двама мъже, наслаждаваше се на преувеличените им комплименти и на закачливите им подмятания. Къщата, по-рано толкова тиха и толкова сдържана, сега беше далеч по-весела, по-шумна. Това вече не беше къщата на преуморена жена и съпруг инвалид. Беше къща, пълна с шумния грубоват смях на двама весели мъже.

На Изобел тази промяна изобщо не й харесваше.

Осемнайсет

След като мъжете приключиха с обяда, завършен с кафе и дори бренди, и който се стори на Изобел по-дълъг от всички обеди, които беше изяла на тази маса преди, те настояха да я изведат да й покажат обора и очертанията на бъдещия плувен басейн, маркирани на пода, преди да обсъдят приблизителната цена. Изобел изпитваше лекото съмнение, че тази програма е планирана между тях и че според тях най-успешната техника за подсигуряване на съгласието й би била първо да запленят въображението й и едва по-късно да й представят стряскащите разноски. Тя не възразяваше Мъри да се държи по такъв начин, тъй като той беше явно напорист и успял търговец; но се чувстваше ужасно предадена от факта, че Филип заговорничи с друг мъж, за да я убеди да предприеме определени действия. Филип винаги беше прям с нея по отношение на желанията си; когато си вземаше банкноти от буркана с парите за домакинството, това беше директен и прост акт. Тя имаше чувството, че тази замислена подготовка беше унизителна и за двамата.

Загърна раменете си с топло яке, докато мъжете я чакаха на задната врата, и погледът, с който удостои Мъри, далеч не беше приятелски.

— Опиши го — настойчиво каза Филип на Мъри. — Както го описа на мен. Да й представим цялостния проект.

Мъри отвори вратата и отстъпи назад с преувеличена вежливост, за да пусне Изобел да мине преди него.

— Представете си това — започна той. — Няма да излизате в студената градина, може би в дъждовно, може би в кално, може би дори в снежно време. Излизате и се озовавате в парник.

— Зимна градина — подсказа Филип, който познаваше вкуса на Изобел към думите.

— Има сводести готически прозорци от двете страни, и място по стените за картини и така нататък, плакати, или лавици за колекции, малък хубав шкаф, пълен с делфтски порцелан — каза Мъри настойчиво. Изобел повдигна скептично вежда, но не каза нищо. Тръгнаха през двора към обора.

— Сега — каза Мъри. — Покритият пасаж води, нямате врата, той води направо през една подканваща арка към този великолепен басейн. Оттук можете да видите светлините, които хвърлят отблясъци върху синята вода. Можете да видите сводестия покрив и отражението на водата, което потрепва по тавана.

Двамата с Филип дръпнаха големите двойни врати на обора и ги отвориха. Изобел забеляза, че Филип се справи с тежката врата без затруднение.

— Пред вас е басейнът, неправилен правоъгълник със заоблени ъгли — каза Мъри с прелъстителна мекота в гласа. — От дясната ви страна има традиционна дървена сауна. Можете да усетите мириса на топлото дърво и етеричните масла върху камъните на сауната. Прекрасно е. До нея е помещението за парни бани, които действат особено благотворно при гръдни заболявания и астма, с висока температура и чиста пара. А го ползвате на практика безплатно, защото използва топлината от сауната. Това е просто малък бонус, който моят проект ви предоставя.

Той замълча в очакване Изобел да възкликне с възхищение и признателност. Тя не каза нищо.

— До него, затворена под следващия сводест вход — не забравяйте, че тези арки са в тон с прозорците на парника, така че цялото съоръжение е с еднакъв дизайн — е личната ви съблекалня. До нея е личната съблекалня на Филип. До нея има съблекалня за дамите, които ви гостуват, а до нея — съблекалня за господата, които ви идват на гости.

Изобел се обърна към Филип.

— Ние не приемаме почти никакви гости.

Мъри се засмя.

— Ще се изненадате колко много приятели ще откриете, че имате, когато се сдобиете с прекрасен плувен басейн — каза той. — Имал съм клиенти, чийто живот беше преобразен. И Мели ще иска да плува тук, нали? Това е само един човек. Ще откриете, че ви доставя удоволствие да каните и други. И, както все казвам на Филип, по-евтино е да го вземете точно сега, да направите каквото искате сега, отколкото да се върнете при мен след година и да кажете, че наистина имате нужда от още една съблекалня.

Изобел стисна устни, за да удържи напиращото възражение, и кимна. Мъри хвърли бърз поглед към изопнатото й лице и посочи с жест към задната стена.

— Отзад има шадраван. Филип намери скица на античен фонтан, който направо ме остави без дъх, когато го видях: толкова подходящ е за хора като вас и за този дизайн. Вдъхновяващо е. Горещата вода пада от задната стена в непрекъсната буйна струя, като в минерален курорт, в басейна на джакузито — той вдигна ръка. — Знам, знам какво ще кажете. Виждали сте джакузи по снимки на ужасни къщи, пълни с второразредни филмови звезди. Изобщо няма да бъде така. Няма да е нищо повече от корито на фонтан, със семпъл, изискан дизайн. Малко е, побира само по шест души наведнъж. Тихо е, помпата се включва само когато я включете лично вие. И което е по-важно от всичко друго — Мъри направи пауза, за да подчертае думите си и леко отпусна ръка върху рамото на Филип, — има доказано благотворен ефект за всевъзможни заболявания — кимна на Изобел и й отправи интимен поглед, показващ загрижеността му за здравето на съпруга й.

— И така. Басейнът на джакузито, нека по-скоро го наречем балнеолечебният басейн, прелива в плувния басейн. Този край е дълбокият. Така че той доставя топла вода до дълбокия край и помага за поддържането на температурата в басейна, нещо, което наистина препоръчвам, за да ви насърчи да плувате постоянно, което, в крайна сметка, е причината цялото това нещо да е тук. От лявата ви страна има малък, застлан с килим участък със собствена специална климатична инсталация, който препоръчвам да използвате като гимнастически салон. Сега можете да се сдобиете с прекрасно оборудване, което поддържа цялото тяло с голяма лекота — той кимна на Филип и намигна: — Ще ви отърве от някои провиснали тлъстини.

Филип се засмя.

Мъри посочи с жест към южната стена.

— А тази стена е напълно прозрачна, защото ще се превърне в редица от три панорамни прозореца, почти цялата е от стъкло. Ще ви предостави най-великолепната гледка надолу по хълма към долината. Ще можете да гледате как слънцето залязва, докато плувате. Наистина мисля, че това ще бъде прекрасно. И, което е най-хубавото от всичко, не сте херметически затворени вътре. Тези прозорци са с електрическо задвижване. В горещ летен ден докосвате бутона, прозорците се плъзгат назад и си имате открит басейн. По същия начин докосвате един бутон и покривът се плъзга назад. Магия. Никога не ви е задушно. Никога не усещате онзи типичен „мирис на плувния басейн“, отворени сте за природните явления, когато искате, и сте на топло и сигурно място, когато искате.

Той се усмихна широко на Изобел.

— Разбирам — каза тя.

Той кимна.

— Знаех си. Знаех си, че ще разберете. Тъкмо вие. Защото вие сте човек на изкуството. Изтощавам се от опити да опиша тези неща на някои хора, и е загуба на време, защото не могат да си представят нищо. Но писател като вас, вие можете да си представяте ясно. Можете да мечтаете. Цялата ми работа тук е да се погрижа мечтата, която вие и Филип сте имали за наистина прекрасно, практично съоръжение в дома ви, да се осъществи така великолепно, както заслужавате — и огледа прекрасните греди на стария обор, сякаш нямаше търпение да ги разруши. — Постройката ще бъде напълно променена — обеща той.

— А цената? — попита Изобел.

Беше очаквала Мъри може би да се стресне от прямотата й, но той засия, сякаш бяха стигнали до най-хубавата част от целия замисъл.

— Имате късмет — каза той. — Такъв късмет имате с тази сграда. Не, чакайте, какво говоря аз? Имали сте прозорливостта да решите, че това ще бъде мястото, където ще разположите басейна си. Идеално е, и имате сградата наготово. Тя си е ваша, и се издига тук, без да служи за нищо. Така че нямаме никакви разходи по построяването. Пари трябват само за префасонирането, необходимото оборудване за басейна, изкопаването и очертаването на самия басейн, и декора — той й се усмихна. — Имам цифрите вътре. Ще влезем ли?

Докато се подчиняваше на жеста му и се отправяше обратно към къщата, Изобел отново забеляза, че позволяваше на този непознат да я въвежда в собствения й дом. Имаше усещането, че Филип и той си бяха разменили бързи погледи зад гърба й, но го пренебрегна, сигурна, че проявява глупава, прекалена чувствителност. Вътре в къщата тя си свали якето и го закачи на куката. Филип влезе пръв в дневната и седна на обичайното си място до камината. Мъри спря за миг в антрето да си вземе куфарчето. Изобел влезе и седна на софата, а после Мъри дойде при тях, сядайки срещу Филип. Щракна закопчалките на куфарчето си, отвори го и измъкна голяма папка с книжа.

— И така — каза той любезно. — Да сведем всичко до приблизителни цифри. Построяване на пасажа с парника: около двайсет хиляди лири. Можем да го направим много по-евтино, но това е вариант с тройни остъклени прозорци и керемиден покрив. Префасониране на обора: избиване на южната стена и разширяване, преустройване на покрива, електрически прозорци и електрически покрив, общо около двайсет и пет хиляди лири за скелета на постройката. Самият басейн е относително евтин, със сауната, парната баня и джакузито възлиза на около трийсет хиляди лири. Вътрешен дизайн, светлини и облицовки, боядисване и така нататък, бих казал, да отпуснем една по-щедра сума от седем хиляди лири. Общо — груба цифра, не забравяйте — осемдесет и две хиляди лири.

Изобел примигна и хвърли поглед към Филип. Той кимаше. Тези абсурдни цифри не бяха неочаквани, бяха му познати.

Мъри й се усмихна.

— Не забравяйте, това е най-доброто — каза той. — Ако можете да се задоволите с нещо малко по-нискокачествено и по-евтино, можем да спестим някакви пари. Така че не позволявайте цифрата да ви стресне.

— Не съм изплашена, а ужасена от нея — каза Изобел рязко. — Мислех, че говорим за цена на половината на тази, а дори това ще е прекалено скъпо.

— Не трябва да забравяте какво получавате — напомни й Мъри. — Това не са хвърлени на вятъра пари. Това е актив, който ще повиши стойността на къщата трайно. Когато решите да продадете къщата, това ще ви се отплати почти двойно. Питайте, когото искате. Всички харесват къщи с басейн, а един толкова хубав, и при това закрит басейн? Не бих се изненадал, ако това повиши стойността на имота ви със сто и двайсет, сто и петдесет бона.

— Бонове? — попита Изобел студено, сякаш не разбираше.

— Хиляди — отвърна той, знаейки, че тя пита нарочно.

— Освен това можем да вземем заем — каза Филип. — Можем да направим ипотека, за да го построим. Всеки би ни заел пари, за да направим подобно префасониране. Не е нужно да посягаме на капитала си.

— Капитал! — възкликна Изобел невъздържано, а после бързо се накара да замълчи. — Едно от нещата, заради които наистина имаме основание да се радваме, е че нямаме дългове.

— Нямаме дори ипотека — напомни Изобел на Филип.

— Нямате ли? — запита Мъри с интерес.

Изобел се обля в гореща руменина: не беше имала намерение да въвежда Мъри по-дълбоко в живота им.

— Не — каза тя кратко.

— Изплатихме я с обезщетението ми за инвалидност — обясни Филип. — Купих къщата, когато се пенсионирах. Моите спестявания и акции и така нататък, и хонорарите на Изобел покриват само ежедневните ни разходи.

— Е, тогава нямате проблем — каза Мъри възторжено. — Можете да използвате цялата къща като гаранция срещу заема. Отлично — изглеждаше ведър и доволен, сякаш сделката беше сключена.

— И сме спокойни за доходите си — напомни й Филип. — След като последната книга е продадена, а следващата е на път. Това ни подсигурява без проблем за четири години. А пенсията и спестяванията ми са гаранцията ни.

— Видя американските рецензии — каза Изобел: омразно й беше, че се налага да признае това пред Мъри. — Чуждестранните продажби не са добри.

Филип се усмихна.

— Ще се справим — каза той. — И няма да заемем повече от — колко — шейсет хиляди лири? Можем да се справим с това.

— Можете да вземете ипотечен заем, при който за известен период ще плащате само лихвата — препоръча Мъри.

Изобел извърна поглед.

— Нека просто да изчакаме за момент — каза тя любезно. — Мислех си, че се каним да изградим малък плувен басейн във вече съществуващата сграда на някогашния обор. Така че за това щяхме да платим — каква казахте, че е цената на басейна? Около трийсет хиляди лири. Това е добре. Можем да се справим с това и не е нужно то да ни въвлича в никакви ипотеки или заеми. Бих искала да направя така. Покритият пасаж и плъзгащите се прозорци, и всичко останало… това просто е твърде много. Не можем да си го позволим и нямаме нужда от него — тя хвърли поглед през масата към Филип, сякаш можеше да го стресне, да го накара да се върне към ценностите, които споделяха и живота, който бяха водили.

— Ние сме непретенциозни хора — напомни му тя. — Харесваме семплия живот. Не се интересуваме от демонстрации на благополучие и показност. Не сме материалисти.

За миг, обзета от ужасно угризение, тя се сети за златистото палто от норка и луксозния гардероб на Зелда. Разбира се, че това вече не беше вярно. Тя вече не беше обикновена жена със семпли вкусове. Дори само коженото палто на Зелда беше струвало колкото един плувен басейн. Защо тя да си взема почивка от реалността, отдавайки се на живот, изпълнен с невероятен лукс и чувственост, а въпреки това да отказва на Филип правото на малки удоволствия у дома?

— Със сигурност ще направим обикновения басейн, но не можем да си позволим кой знае какво друго — постави условие тя. — Може би сауната.

— Ако вземете сауната, може да вземете и парната баня — напомни й Мъри. — Излишна икономия е да се отказвате от нея.

— А пространството за гимнастическия салон не е кой знае какво — изтъкна Филип. — Само издигнат участък с настилка. Можем да добавяме уредите един по един. Когато ни потрябват.

— Добре — каза тя.

— Тогава да караме едно по едно — каза Мъри бодро. Изобел беше очаквала той да се подразни, задето отхвърля замисъла му, но той изглеждаше във възторг от това, сякаш беше друго предложение, което можеше да преобрази с енергията и ентусиазма си. — Да сведем всичко до абсолютно най-съществените неща, и после пак да пресметнем цената.

Извади бележник и калкулатор и погледна Изобел с нетърпеливото и развълнувано изражение на добър студент.

— Обикновен басейн — каза. — Без засукани форми, които да създават затруднения на хората, които ще слагат плочките. Облицован с плочки? Предполагам?

— Има ли по-евтин начин да се направи? — попита Изобел.

— Можете да поръчате пластмасов цокъл, но не е много приятно на вид — каза той. — И е по-хлъзгаво — кимна към Филип. — Нали не искаме скъпият ни Филип да падне.

— Добре — каза Изобел.

— Сауна и парна баня.

— Да — каза тя.

— Съблекални?

Изобел се поколеба.

— Ще позволите ли да направя едно предложение?

Тя зачака.

— Ако се отказвате от остъкления пасаж, тогава там ще ви трябват съблекални. Няма да ви е приятно да тичате през двора по бански костюми.

Изобел се поколеба.

— Освен ако не го погледнете от друга гледна точка — предложи той. — И да спестите парите, които бихте похарчили за съблекалните, като построите остъкления пасаж. Така че да можете да се преобличате в къщата и да слизате спокойно до басейна.

— Мисля, че това би било много по-добре — каза Филип твърдо.

Изобел се поколеба.

— Ще се вдигне и цената имота — препоръча Мъри. — Ако имате покрит пасаж към басейна.

— Добре — каза Изобел неохотно.

— Да запазим ли джакузито… басейна за водни процедури? — попита Мъри, поправяйки бързо названието. — Така или иначе затопляте водата за басейна, а и това го превръща в хубава добавка. Без него басейнът ви със сигурност ще има доста суров вид.

— Суров вид? — повтори Изобел.

— Обикновен правоъгълен басейн — изражението на Мъри стана угрижено. — Има нужда от някакъв дребен щрих. Нещо по-лично.

— Наистина мисля, че е добре да видиш гръцкия фонтан, преди да кажеш „не“ — каза умолително Филип. — Доста ми хареса.

Мъри му се усмихна мило през масата.

— Защото имаш око за тези неща — каза той.

— Е, да го включим в оценката засега — каза Изобел. — Винаги можем да размислим по-късно.

Мъри кимна и го отбеляза.

— Сега зарязваме плъзгащия се покрив и плъзгащите се прозорци — каза той твърдо. — Щяха да са прекрасни, но можете да ги направите по-късно, ако искате. Ще направим хубав окачен таван и ще използваме напречните греди като декорация, ако искате, и ще сложим два двойно остъклени прозореца във външната стена, така че все пак да имате прекрасната си гледка. Може би прозоречни ниши с пейки, да направим малък кът за сядане.

Изобел кимна, мислейки си, че това орязване на плановете беше изненадващо лесно. Беше се притеснявала от мисълта да възрази на Мъри, но той сякаш наистина имаше намерение тя да получи само това, което наистина искаха, и което можеха да си позволят. Помисли си, че го е преценила погрешно.

— Добре е да допуснем две хиляди за украса, осветление и други такива неща — каза той. — Но това е в общи линии всичко. Съкратен, но спретнат, строен, приемлив план. Сега почакайте малко, докато предъвча цифрите.

Седяха мълчаливо, докато той пресмяташе цифрите с калкулатора си. Изобел хвърли поглед към Филип и той й направи знак с окуражително вдигнат палец, с доволно и обнадеждено изражение.

— Еврика — възкликна Мъри. — Пресметнах го два пъти. Не мога да повярвам колко много спестихме.

— Колко струва сега? — попита Филип нетърпеливо.

— Само петдесет и осем хиляди лири! — възкликна Мъри радостно. — И за тази сума получавате остъкления пасаж, басейна, джакузито, парната баня, сауната, гимнастическия салон в преустроения обор. Прекрасно!

— Ще го направим! — каза Филип. — Страхотно! — Обърна се към Изобел: — Нали, скъпа?

— Да — каза Изобел немощно, знаейки, че не можеше да му откаже, когато беше така грейнал от радост и очакване. — Но ще трябва да дам да прегледат договора.

Мъри пишеше бързо върху тънък сноп книжа.

— Радвам се — каза Филип. — Знаех си, че ще се влюбиш в плановете, когато ги видиш. И можем да префасонираме прозорците по-късно, нали знаеш.

— Да — каза Изобел.

— Ще плувам всеки ден — обеща Филип. — Помисли си какъв лукс е просто да изтичаш надолу по коридора и да скочиш в басейна. Ще ходя да плувам всеки ден преди закуска.

— Да — каза Изобел малко по-убедено. — Аз също — каза си, че плуването ще е добро упражнение за нея. Щеше да тонизира мускулите й, да й помогне да отслабне. Помисли си, че на Трой може би щеше да му хареса, ако тялото й беше малко по-стегнато, малко по-добре оформено. Потисна едно потръпване при мисълта за ръката на Трой върху станалия й като по чудо плосък корем. Решително изтика мисълта за него в дъното на ума си.

— Значи сме готови — каза Мъри бодро. — Подпиши тук, Филип — той подаде формуляра за поръчката на Филип, а после внезапно възкликна: — О! Това ми напомня нещо — затършува отново в куфарчето си и извади екземпляр от новата книга на Изобел с твърди корици. — Ще ми дадете ли автограф? — помоли. — Знам, че е ужасна волност от моя страна да ви моля. Но за мен беше такава чест да ви познавам, че изтичах и си купих екземпляр от новата ви книга. Ще ми направите ли огромната услуга да ми я подпишете?

Изобел, разсеяна от думите му, не се обади навреме, за да попречи на Филип да подпише формуляра.

— Чакай малко, Филип — каза тя.

— Не специално посвещение — каза Мъри. — Само името ви. Ще бъда толкова доволен.

— Разбира се — каза Изобел.

Мъри й подаде книгата заедно с химикалката си и Изобел се подписа на титулната страница, както беше правила толкова често в толкова много стотици книги. Той плавно и спокойно подмени книгата с клипборда с формуляра за поръчка отгоре.

— И тук също, моля — каза той. — За пръв път получавам автограф от писател върху формуляра за поръчка.

Докато той говореше, Изобел се подписа, откривайки, че е притисната от ентусиазма на Филип, от собствената си склонност да отстъпва, и от молбата на Мъри за автограф за книгата, която по някакъв начин се беше преобразила в упълномощаването му да започне работа.

— Бинго — каза Мъри, когато тя сложи точка след последната буква от името си.

Деветнайсет

Изобел заслуша как телефонът звъни в офиса на Трой, представяйки си как служителката на рецепцията прекъсва работата си на клавиатурата, за да вдигне слушалката. Когато момичето отговори, Изобел съобщи името си и си представи как момичето натиска бутона за задържане на разговора и казва на Трой, че се обажда Изобел. Моментално, по-бързо от когато и да било преди, я свързаха и приглушеният, интимен тон на Трой изрече:

— Скъпа?

— О!

За момент мълчаха, всеки — заслушан в тихото дишане на другия, давайки си взаимно сметка за присъствието си.

— Липсваш ми — каза Трой. — Липсва ми Зелда.

— На мен също — каза Изобел пламенно.

— Все се надявам, че отделът за връзки с обществеността ще настои тя да отиде на Литературния фестивал на Външните Хебридски острови, за да можем да заминем заедно за цяла вечност. Дори им позвъних да проверя дали имат предвид нещо, което искат тя да направи; но не са планирали нищо.

— Въпреки това бих могла да дойда.

Трой въздъхна.

— Да. О, да. По-добре от нищо. Ела все пак.

— Другия понеделник?

— Добре тогава. Можеш ли да останеш да пренощуваш?

— Ще го уредя — обеща Изобел. — Да дойда ли следобед?

— Ела за обяд.

Замълчаха отново.

— Толкова те желая, Зелда — каза Трой.

Изобел се чу да казва: „Да“, е възторжения шепот на Зелда. Покашля се и заговори със собствения си по-равен тембър:

— Надявам се, че няма да ми се ядосаш, мисля, че направих нещо доста глупаво, но е свършено.

— Да не би басейнът? — попита той.

— Боя се, че да.

— Нима си подписала? Изобел, нима подписа?

Изобел затвори очи в моментна гримаса, ужасявайки се от гнева на Трой:

— Моля те, не се сърди.

— Защо го направи? — настоя той. — Бяхме го обсъдили. Бяхме се разбрали да се посъветваш с някого, не да прибързваш с това.

— Филип го искаше толкова много — каза тя немощно.

Трой издаде неясно възклицание и не каза нищо повече. Изобел почувства, колкото и да бе нелепо, че е готова да заплаче.

— Моля те, не се сърди — повтори тя и знаеше, че гласът й е жаловит, като на просякиня.

— Не се сърдя на теб — каза той раздразнено. — Просто се ядосвам, като виждам, че той хвърля толкова пари. Знам колко усърдно работиш за тях. А после той ги пръска за броени дни.

— Знам — каза тя. — Но…

— Искам да кажа, не е като да допринася с каквото и да било. За него това са готови пари, които лесно се харчат. Но предназначението на тези пари беше да те измъкнат от скромното ти съществуване. Това щеше да бъде пенсията ти, Изобел. Тези пари бяха предназначени да си купиш някои луксозни неща, да си откупиш малко почивка. За Бога, бяха предназначени да си купиш масло за вана!

— Какво? — Изобел бе объркана от внезапната смяна на тона и темата.

— Никога не си купуваш маслата за ароматерапия, които Зелда харесва. Колко от собствените си пари харчиш за себе си?

— Трой… — каза умолително тя.

— Искам да кажа, за Бога… — Трой млъкна рязко. Настъпи кратко мълчание, а после той каза със съвсем нов, студен тон: — Съжалявам. Забравих. Аз съм само агентът. Работата ми е да печеля пари за теб, не да ти казвам как да ги харчиш. Работата ми е да ти издействам най-добрата сделка с издателството, когато продаваш книгата си… А не в магазина, когато пазаруваш.

— Трой… — повтори тя.

Той нямаше да се остави да го прекъсват. Беше неудържим.

— В такъв случай, кажи ми — питам просто от любопитство, от чисто академичен интерес — колко ще струва този басейн? Питам се колко ли плащат напоследък хората за плувни басейни? Говорехме, че вероятно бихте могли да си позволите трийсет хиляди, нали така? За каква сума говорим — трийсет хиляди? Трийсет и пет?

Изобел не продума.

— Нима са четирийсет? — попита Трой.

Изобел откри, че навиваше къдравия шнур на телефона около пръстите си.

— Трой…

— Какво? — сопна се той.

— Моля те, не се ядосвай…

— Нямам за какво да се ядосвам — каза той. — Това не са моите пари, ти не си моя съпруга. Трябва да харчиш авансите си така, както намериш за уместно. Това се превръща в проблем за мен само когато искаш по-високи аванси. Тогава е моя работа да ти ги осигуря. Но, просто от интерес, чисто академичен интерес, колко струва басейнът?

— Петдесет и осем хиляди лири — прошепна тя.

По линията настъпи гробна тишина, която продължи толкова много, та тя се уплаши, че е затворил.

— Подписа ли нещо?

— Подписах формуляра за поръчка.

— Твърда поръчка? Поели сте ангажимент?

— Да, така мисля.

— Някакъв депозит за плащане?

— Написах чек — каза тя, с много нисък глас. — Написах чек за депозита. За една трета от общата сума. Написах чек за двайсет хиляди лири.

В тишината и двамата чуха как Изобел преглъща.

— Имаш ли в банковата си сметка средствата за покриване на тази сума? — попита Трой ледено.

— Не — каза тя тихо.

Чу го как отваря вратичката на шкаф за папки.

— Ще искаш да направя прехвърляне на сума от сметката на Зелда Виър?

— Да, моля — каза тя смирено.

— Колко?

— Ще трябва да я покрия. Може би двайсет хиляди?

— Двайсет хиляди — повтори Трой студено, като записваше цифрите.

— Всъщност — каза Изобел, — по-скоро трийсет хиляди, ако може, тогава ще имам нещо в нашата сметка.

— Трийсет хиляди — изрече той с ледено търпение. — Прехвърлянето ще отнеме пет дни.

— Добре — каза тя.

— А докога е срокът за другите две вноски от по двайсет хиляди лири?

— Едната — щом работата бъде свършена наполовина, и една — накрая — каза тя нещастно.

— Трябва да ми съобщиш кога, и мога да уредя прехвърлянията — каза Трой с ужасно любезен тон. — А после ще трябва да направим едно последно прехвърляне, за да покрием таксата, която ще трябва да платиш, задето теглиш такава голяма сума в една година. Ще ти струва нещо от рода на двайсет хиляди отгоре.

— Да — каза Изобел смирено. — Толкова съжалявам, Трой.

— Това са си твои пари — каза той неотзивчиво. — Това си е твоят живот. Трябва да правиш каквото искаш.

— Искам да не ми се сърдиш — каза тя с внезапно припламване на дързост. — Не мисля, че е честно от твоя страна да ми се сърдиш. Не знаеш какво е положението тук. Прибрах се у дома и Мъри беше тук, и всичко беше напълно… а ти си на километри от мен, и имам чувството, сякаш нищо от това никога не се е случило. Не се случва на мен, във всеки случай. Целият онзи друг живот е животът на Зелда, не моят. А после си помислих, че имам тази една седмица почивка със Зелда, а Филип има само това място. Той няма дни, в които да отсъства, той не прекарва времето си така… така… както беше за нас. Стори ми се толкова нечестно да не му дам нещо, когато имах толкова много. А той е много по-добре, и Мъри му действа толкова добре, а плановете го развълнуваха толкова много…

Трой мълчеше. Обяснението на Изобел заглъхна.

— Да не идвам ли в понеделник? — попита Изобел нещастно.

— Не — каза Трой. — Съжалявам. Нямам право да ти натрапвам възгледите си. Разбира се, ела в понеделник. Това не променя положението със Зелда, то си е само между теб и Филип. Просто исках да бъдеш по-добре, да можеш да не се тревожиш за пари. Разочарован съм, че Зелда не е решила всичките ти проблеми. И ми се иска…

— Какво? — прошепна Изобел. — Какво?

— Иска ми се това да бяхме ние, ние двамата да планираме как да похарчим парите заедно — каза Трой, с глас, нисък като нейния. — Иска ми се двамата със Зелда да планирахме нещата заедно. Предполагам, че ревнувам.

Беше толкова неочаквано, че Изобел затвори очи и се почувства физически разлюляна.

— Знам, че не е възможно — каза той.

— Не е — заяви тя твърдо. — Не е — макар че сърцето й блъскаше в ушите, а всеки мускул в тялото й се изопваше от желание.

— Знам, че не е — каза Трой. — Предполагам, че просто си мисля за теб, затворена като в капан в онази къща, с болен мъж, и си представям Зелда в Нюкасъл…

Тя щеше да защити начина си на живот и съпруга си от такава критика, ако не беше начинът, по който той й напомни как се е държала с него. Изведнъж, неканен, в ума й се появи образът на Трой като Зелда, наполовина мъж, наполовина жена, върху нея в леглото с бухнала лъскава коса, целувайки я страстно с хлъзгави и червени устни. Видението беше ярко и живо като спомен за халюцинация, породена от наркотик. Внезапно, Изобел отново беше там с него, можеше да почувства натиска на твърдото му бедро, обвито в копринен чорап, между нейните.

— О, Господи — прошепна тя.

— Ще се видим в понеделник — отвърна Трой. — Сега ще прехвърля парите. Обади ми се, ако имаш нужда от мен, нали?

— Да, да.

— И недей, недей да обещаваш повече пари на Филип, за нищо на света. Стига му толкова, ясно?

— Да — каза Изобел послушно.

— Обещаваш ли? Само онези петдесет и осем хиляди лири. Не е нужно да му плащаш повече от чувство за вина, от съжаление, или защото ще намери друг хитър търговец, който го убеждава, че нещо му е необходимо.

— Не, не.

— Обещаваш ли?

— Обещавам.

— Ще се видим в понеделник — каза кратко Трой и прекъсна разговора.

— Понеделник — прошепна Изобел в пукота на статичното електричество.

* * *

Изобел седя сама в кабинета си през остатъка от следобеда, взирайки се в екран, който си оставаше упорито празен. Би трябвало да работи по новата книга на Изобел Латимър, „Изборът и избраните“, в която щеше да се говори за свободната воля, но откри, че нямаше почти нищо за казване, било то по въпроса за свободната воля, или по въпроса за избора.

Обгърна с длани брадичката си и погледна екрана.

— Чувствам се, сякаш съм била прелъстена — прошепна тя. — Прелъстена и лишена от интелект, и доведена до безмозъчна чувственост.

Курсорът примигваше подканващо. Изобел не пишеше нищо, взираше се в нищото, не мислеше за нищо.

— Първо бях Зелда — прошепна тя. — Първо възприех друга самоличност като актьор. А сега откривам, че не мога да се върна в старата си самоличност.

Остана да седи мълчаливо, докато часовникът отброяваше минутите на следобеда, а когато излезе в четири часа, Филип приготвяше чай в чайника, а колата на Мъри потегляше.

— Мъри не искаше да те безпокои, като се сбогува — каза Филип. — Наистина е изключително съобразителен.

— Много — каза Изобел сухо. — Мислех, че отдавна си е отишъл, след като си получи чека.

— Накара Мели да го депозира на път за вкъщи — каза Филип. — И поръча всички материали от първа необходимост по мобилния си телефон, докато беше тук. Беше много полезно. Прегледахме техническите подробности заедно.

Изобел кимна. Отвори бюфета и донесе чаени чаши и чинийки. Филип моментално се отмести от работния плот, оставяйки Изобел да се заеме с работата по приготвянето на чая.

— Шоколадови бисквити? — попита тя.

— Само една — каза той. — Мъри настоява да сваля килограми, преди басейнът да бъде завършен. Казва, че ще бъда истински Адонис край басейна — изкиска се.

Изобел се усмихна, подреждайки шоколадови бисквити върху една чиния, а после занесе две чаши чай до кухненската маса.

— Съжалявам, че не можахме да поръчаме всичко, което замисляхме — каза тя.

Филип й се усмихна мило.

— Беше въздушна кула. Не можеш да си представиш колко са прекрасни брошурите. Виждаш едно нещо, а после виждаш друго и си помисляш — о, ще взема това, и това, а също и това — и накрая излиза четвърт милион или нещо подобно.

— Пак е много скъпо — напомни му Изобел. Осъзна, че искаше отклик от Филип. За първи път в съвместния им живот искаше да чуе някаква благодарност, някакво признание, че, по същество, тя му правеше зашеметяващо скъп подарък.

Той поклати глава.

— Нищо не е в сравнение с някои от басейните, които Мъри е правил.

— В такъв случай Мъри сигурно се движи в много заможни среди — каза Изобел язвително. — Изненадана съм, че отделя толкова време на нашия скромен малък модел.

— Той е истински ентусиаст — обясни Филип. — Когато се обвърже с някой проект, за него няма значение на каква стойност е. Просто трябва да го доведе докрай, и трябва да се погрижи да бъде изпълнен възможно най-добре. Той е перфекционист. Много ми напомня за самия мен, когато бях по-млад. Притежавах същия хъс. Онзи ден той каза нещо: още със събуждането си сутринта, преди да дойде време за ставане, лежи в леглото си и мислено планира плувни басейни. Помислих си — да, наистина мога да си се представя да правя това, преди десет години живеех за работата си. Помниш ли?

— Колко време каза, че ще отнеме? — попита Изобел.

— Четири до пет седмици, ако всичко мине гладко — Филип се усмихна. — Но освен това каза, че нищо никога не минава гладко. Голям реалист е този Мъри.

Изобел кимна. По някаква причина се чувстваше напълно изтощена.

— Само се надявам в крайна сметка всичко да си струва — каза тя. — Няма ли да се окажем двама глупаци, ако в края на цялата тази суматоха и разноски открием, че плуването не ни допада особено? В края на краищата, живели сме тук десет години и никога преди не сме почувствали такава нужда.

— Не и аз — каза Филип уверено. — Мъри казва, че можел да прецени. Има два типа клиенти: онези, които се сдобиват с басейни, защото съседите имат такива, или защото искат да увеличат стойността на къщата си. И такива, които наистина си падат по живота край плувния басейн. Той казва, че веднага може да познае какъв е случаят. Казва, че в мига, щом ме срещнал, разбрал, че ще бъда човек, за когото плуването ще се превърне във втора природа. Казва, че просто го знае.

— Я виж ти — каза Изобел. — Колко стряскащо прозорливо от негова страна.

Замълчаха за момент.

— Ужасно съм уморена — каза Изобел, изтощена от собствения си сарказъм. — Мисля, че ще си взема вана. Ще вечеряме само нещо леко, нали?

Филип придоби леко смутено изражение.

— Вземи си вана — препоръча той. — Би ли искала да си легнеш рано?

— Да — каза Изобел, изненадана. — Изтощена съм. Защо?

— Просто работата е там, че докато те нямаше, си създадохме навика Мъри да се отбива, след като свърши работа. Понякога слизаме в селото да изпием по една халба. Освен това понякога вечеряме там.

— О — каза Изобел, доста неприятно изненадана. — Госпожа М. не ти ли готви вечеря?

— Понякога да, но понякога я пропускам — призна Филип. — Казвам й да си я вземе вкъщи и сама да я изяде.

Изобел кимна, мислейки си, че, освен че плащаше на госпожа М. много щедра сума на час, сега, очевидно, освен това изхранваше господин и госпожа М. и плащаше вечерите на Филип навън.

— По-добре, вместо да иде на вятъра — каза Филип.

Изобел кимна.

— В кръчмата човек може да хапне хубава пържола и пържени картофи — каза Филип. — Не знам защо никога не ходим.

Изобел не му напомни, че никога не излизаха до кръчмата вечер, защото от много години се бяха разбрали, че заради болестта си той се уморява твърде много, за да излиза вечер.

— Така че, ако искаш да си легнеш рано, върви — каза Филип насърчително. — Аз ще се прибера по-късно. Няма да се бавя.

— Добре — каза Изобел. — До по-късно.

* * *

Тя чу колата на Мъри да спира пред къщата, докато беше във ваната. После чу как входната врата се трясва почти веднага и колата потегля отново. Филип сигурно го беше чакал в антрето, облякъл палтото си, готов за тръгване, като малко дете, което чака специална разходка.

Изобел се отпусна във ваната и се замисли над факта, че съпругът й имаше приятел и постоянен компаньон, и че това не беше тя. Не изпита нещо повече от чувство на дълбока незаинтересованост. Филип бе развил симпатия към човек, когото тя би очаквала той да презира. У Мъри нямаше нищо лошо, помисли си тя, освен че беше толкова отявлено обикновен. Помисли си, че човек може да срещне дузина такива като Мъри във всеки салонен бар в който и да е тризвезден хотел. Те бяха мениджъри от средно ниво, бяха старши продавачи. Бяха глави на семейства в предградията. Бяха женени мъже с по две деца. Караха служебни коли, доста арогантно и бързо. Имаха запас от анекдоти и забавни истории. Гледаха телевизия, понякога ходеха на кино, рядко — на театър. Мъри беше едно стъпало над останалите, защото поне притежаваше предприемчивостта и енергията да основе собствен бизнес и да се издържа изключително от способностите и ума си. Но като оставим настрана тази едничка разлика, имаше стотици, хиляди мъже като Мъри. Изобел не можеше да проумее защо Филип беше привлечен именно от този. Той имаше чаровна усмивка и красиво, открито лице. Вървеше като момче и се смееше като мъж, чийто живот е изпълнен с радост. Но защо Филип би го харесал толкова много, че прекарваха големи части от деня заедно, беше загадка.

Изобел излезе от ваната и се загърна в хавлия. Навярно Филип има нужда от мъжка компания, помисли си тя. Навярно животът в състоящо се изключително от жени домакинство, с госпожа М. като икономка и Изобел като тази, която изкарваше хляба, го беше накарал да закопнее за брат. Определено се държеше различно с Мъри. Беше по-шумен, беше по-оживен. За Изобел обядът с Мъри беше необичайно преживяване. Госпожа М. се беше държала кокетливо и до голяма степен беше част от компанията, Мъри се държеше весело и фамилиарно, а Филип се забавляваше и беше доволен. Изобел поклати глава. Това изобщо не приличаше на дома й.

Импулсивно влезе тихо в спалнята и вдигна телефона на нощната масичка. Знаеше домашния телефонен номер на Трой наизуст. Искаше да чуе гласа му. Внезапно изпита смразяващо усещане, че я изоставят. Филип беше излязъл без нея, беше излязъл, без дори да я покани да дойде с тях. Решението й да вечеря спокойно и да си легне рано изобщо не беше определило хода на вечерта, както ставаше обикновено. Точно обратното: беше му дало свобода да направи собствен избор. И той беше избрал да бъде без нея.

Чу телефона да звъни, а после Трой вдигна слушалката. На фона на гласа му се чуваше толкова силен шум, та тя си помисли, че сигурно е пуснал телевизора абсурдно високо. Налагаше му се да крещи.

— Ало?

— Аз съм — каза Изобел.

— О, Изобел. Привет.

— Можеш ли да го намалиш?

— Ще прехвърля разговора на друг телефон — каза той. Тя чу как телефонът щраква, а после след миг той вдигна отново. Сега шумът и музиката бяха далечни.

— Така е по-добре — каза той.

— Какво става? — съзнаваше, че думите й прозвучаха така, сякаш го разпитваше, сякаш имаше право да знае какво правеше той и беше вероятно тя да не го одобри.

— Нищо — каза той, мигновено заемайки отбранителна позиция. — Просто няколко приятели се отбиха.

Изобел искаше да попита: кой? какви приятели? Искаше да попита какво правеха? Танцуваха ли? Защо иначе музиката беше толкова силна? Това парти ли беше?

— Звучи забавно — каза тя. Гласът й не прозвуча толкова ведро и весело, колкото възнамеряваше. Прозвуча ужасно смутено и неловко.

— Хубаво е — каза той, за да приключи темата. — А ти? Какво правиш?

— Току-що си взех вана. Канех се да си легна рано.

— Добра идея — каза той топло. — Всичко наред ли е?

Тя се поколеба. Искаше й се да му каже колко странно беше чувството да е сама в къщата, колко объркана се почувства от факта, че Филип чакаше Мъри до входната врата и че бяха тръгнали заедно с колата.

— Филип излезе да пийнат нещо с Мъри — каза тя унило.

— Значи можеш да имаш малко спокойствие — каза Трой, сякаш беше доволен за нея.

— Да — каза тя, със съвсем равен тон.

Настъпи кратко мълчание, в което Трой я чакаше да каже нещо или да приключи телефонния разговор.

— Просто исках да чуя гласа ти.

— Да запея ли? — предложи Трой. — Или да изрецитирам стихотворение?

Разбра, че той беше щастлив, с приятелите си, може би малко пиян. Разбра, че нямаше да може да го убеди да й говори нежно или съчувствено.

— Не — каза тя, опитвайки се да звучи също толкова безгрижна. — Имам нужда от приспивна песен, а не да пееш рокендрол.

— Джуди Гарланд — поправи я той веднага.

— Разбира се — каза тя. — Ще ти пожелая „лека нощ“. Приятно парти.

Беше се надявала той да й възрази и да каже, че не е парти, просто един-двама буйни приятели, които вдигат твърде много шум. Но той не го направи.

— Лека нощ, скъпа — каза той весело и затвори телефона.

Изобел остана да седи за момент с безмълвната слушалка в ръката си, а после я върна внимателно върху вилката.

Установи, че изпитва студ и неприятна влага, и затова се подсуши грубо с хавлията, а после намери топла, обикновена пижама. Пъхна се в леглото и прегледа купчината книги на нощната си масичка, в търсене на някоя, за която бе най-вероятно да успее да отклони мислите й от това чувство на омаломощаваща потиснатост. Осъзна, че се чувстваше пренебрегната, като детето, което не избират за училищния отбор и го изключват от игрите на детската площадка. Представи си как Филип и Мъри си бъбрят приятелски в местната кръчма, как Трой пие шампанско и се смее с приятелите си. А ето я и нея, съвсем сама в голямо двойно легло — избира си книга, която да я приспи в девет и половина вечерта.

Придърпа завивката, за да я подпъхне по-здраво около себе си. Най-лошото в това усещане, че е пренебрегната, беше чувството й за тежка несправедливост. Тя беше тази, която изкарваше хляба, смяташе, че е редно Филип да си стои у дома с нея, или, ако искаше да излезе, то да излезе с нея. Тя беше любовница на Трой, защо той си организираше парти с приятели, когато тя беше съвсем сама? А на нея й се беше усладило да бъде Зелда, звездата. Как можеше да има партита, а тя да не е център на вниманието? Как можеше Филип да си прекарва добре, Трой също да си прекарва добре, а тя да е съвсем сама в леглото, оттегляйки се за през нощта като някоя тъжна стара мома, която няма какво да прави, освен да чете книга и да се преструва, че така предпочита?

Двайсет

На сутринта Изобел се почувства по-бодра. Събуди се преди Филип и остана загледана в красивото му лице няколко мига, преди да се измъкне от леглото. Когато отвори очи, той й се усмихна и каза: „Добро утро, скъпа“ с тон на истинско удоволствие.

— Добре ли прекара вечерта? — попита тя.

Той се засмя.

— Отлично. С Мъри ни включиха в отбора по дартс. Можеш ли да си представиш? Мъри е доста добър играч, но аз удивих всички, като уцелих центъра на мишената.

— О! — каза Изобел. — Дори не знаех, че можеш да играеш дартс.

— Играех като момче. От години не съм. Но моят удар в десятката беше решаващ, и нашият отбор спечели. Бил Брайс беше наистина…

— Кой?

— Бил Брайс, съдържателят, наистина беше доволен. Беше реванш, разбираш ли. Почерпи всички ни по едно питие, а после двамата с Мъри отидохме в ресторанта и вечеряхме.

— Не бих предположила, че си бил гладен — отбеляза Изобел. — След онзи огромен обяд.

— Можех да мина с нещо леко, но Мъри умираше от глад — каза Филип. — Толкова много търчи насам-натам, че изгаря много енергия. Ядох само стек и салата. Категорично съм решил да сваля малко килограми.

— Защото Мъри казва, че трябва да си истински Адонис край басейна — допълни Изобел.

Филип се усмихна, без да се смути.

— Да.

— Е, какво ще закусваш? Четвъртинка грейпфрут?

Филип се измъкна от леглото и се протегна:

— Не, препечена филийка, както обикновено. Още не съм чак толкова праведен. Мъри закусва с овесена каша.

— Това значи ли, че трябва да ядем овесена каша?

Той вдигна поглед, предупреден от острата нотка в гласа й.

— Не, разбира се, че не. Просто казвах, че той закусва това. Много е полезно. Казва, че е много засищащо.

Изобел кимна, навлече халата си и слезе долу.

Закусваха в дружелюбно мълчание, четейки неделните вестници. Филип винаги започваше с бизнес раздела, а Изобел — с рубриката за книги.

— Нещо интересно? — попита Филип иззад вестника си.

— Един нов роман от Пол Кери е подложен на унищожителна критика — отбеляза Изобел. — Казват, че е повърхностен. Сега той наистина пише по един на година.

— Като конвейер — каза Филип. — Защо не отделя повече време, защо не пише по-грижливо, като теб?

Изобел не каза нищо, но много добре знаеше причината. Подобно на останалите, Пол Кери трябваше да публикува редовно, трябваше да се бори да оцелее, разкъсвайки се между изискванията на суровия и безмилостен пазар, като че ли продаваше консервиран боб, и желанието си да създаде нещо, дълбоко удовлетворяващо за него като човек на изкуството.

— Може би има нужда от пари — каза тя.

— Всички имаме нужда от пари — каза Филип надменно. — Но ти не би пожертвала художествената стойност само за да изкараш някоя пара. Въпрос на баланс.

— Казва човекът с басейна за петдесет и осем хиляди лири — отбеляза Изобел, като се усмихна, за да смекчи язвителността на думите си.

— Казва човекът, който работеше много усърдно в индустрията и купи къщата си наведнъж с пенсията си за инвалидност — отвърна Филип. — Така че всичко, спечелено след това, е просто допълнение към основното.

Преди няколко месеца Изобел щеше да си замълчи. Сега отвърна:

— Сериозно допълнение. На стойност петдесет и осем хиляди лири.

Филип се усмихна.

— Късметлии сме — каза той, сякаш това приключваше дискусията.

Той вдигна отново вестника си и се скри зад него. Нещо в начина, по който беше приключил разговора, й даде сили да заговори:

— Утре вечерта ще отсъствам — каза тя. — Ако не е проблем.

— Разбира се — отвърна той. — Пак работа в колежа?

— Да — каза тя. — И толкова мразя късния влак.

— Значи ще се прибереш във вторник?

— Ще си бъда вкъщи по обяд.

— Не бързай — каза той мило. — Остани колкото искаш. Ние няма да избягаме.

— Не, знам — каза тя. — Но ще се прибера навреме за обяд, във вторник.

Той кимна и отново замлъкна. Изобел стана и направи на двамата по още една чаша кафе.

— Ще отидем ли да се разходим по-късно? — попита тя. — Денят е прекрасен.

— Добре — каза той мило. — Можем да се разходим край реката, а после да отидем за обяд в кръчмата, ако искаш.

— Няма ли да е прекалено далече за теб?

— Не — каза Филип уверено. — Направих го онзи ден с Мъри. Изкарахме си страхотно.

* * *

В понеделник сутринта Изобел беше обезпокоена в кабинета си от потропване на вратата. Госпожа М. подаде глава в стаята.

— Съжалявам, че ви прекъсвам — каза тя. — Но си помислих, че ще искате да оправим сметките.

Изобел, която още не беше написала нищо, се извърна от празния екран.

— Пари за домакинството ли? — попита тя.

— Имам всички касови бележки — каза госпожа М., като бръкна в дамската си чанта и извади сноп хартии. — За седмицата.

Изобел бе леко изненадана. Обикновено всички пари за продукти се вземаха от буркана с пари за домакински разходи, който тя пълнеше с банкноти веднъж седмично. Сумата беше средно между сто и сто и петдесет лири на седмица, а Изобел беше оставила двеста лири в чисто нови банкноти от по двайсет лири, преди да замине за седмицата.

— Мислех, че съм оставила достатъчно — каза тя.

— Не, използвах собствените си пари, за да не безпокоя Филип — каза госпожа М.

— О! — отвърна Изобел. — И така?

— Сто и десет лири допълнително за работата ми като икономка и триста лири за изработените часове — каза госпожа М.

Изобел примигна.

— От понеделник до петък работих по дванайсет часа на ден — обясни госпожа М. — Освен когато Филип каза, че мога да се прибера вкъщи по-рано.

— А после?

— Свърших с гладенето у дома — каза госпожа М. невъзмутимо.

Изобел отвори чекмеджето и извади чековата си книжка.

— В такъв случай ви дължа четиристотин и десет лири — каза тя, като се опита гласът й да не звучи негодуващо. — И ето още сто лири за буркана с парите за домакинството. Това би трябвало да стигне до края на седмицата, нали?

Госпожа М. се поколеба.

— Ами, Филип си взема от него пари за пиене. Когато излиза с Мъри.

— Сто лири пари за пиене? — запита Изобел.

— Знаете ги какви са.

Изобел не каза нищо. Струваше й се очевидно, че не знае какви са.

— И често се хранят навън.

— Когато сте им сготвили вечеря?

— О, нямам нищо против — каза госпожа М. — Приятно ми е да виждам как нещо му доставя удоволствие. Това не ме притеснява.

— Доста е разточително — каза Изобел меко. — Ако му готвите вечеря, а после той излиза да се храни навън. Може би двамата трябва да решавате в началото на деня тук ли ще се храни или навън.

Госпожа М. се усмихна любезно, но не отговори. Изобел осъзна, че не можеше да накара Филип и госпожа М. да направят нещо, което не искаха, и че на двамата, а също и на Мъри, им изнасяше госпожа М. да приготвя обяд и вечеря за Филип, а после да носи вкъщи нежеланото.

— Е, скоро ще се върнем към обичайното положение — каза Изобел, като откъсна чека от книжката. — Когато работата по басейна бъде завършена.

— Ще отсъствате ли тази седмица? — попита госпожа М., като прие чека и го пъхна в джоба на престилката си заедно с парите в брой.

— Само довечера — каза Изобел. — Така че може би можете да попитате Филип дали иска да му сготвите вечеря. Утре ще се прибера навреме за обяд.

— Няма проблем — каза госпожа М. весело. — Довечера мога да приготвя за двамата говеждо в сос от брашно, яйца и мляко. Мъри го обожава.

Изобел повдигна вежди, но не каза нищо. Госпожа М. излезе, като затвори тихо вратата зад себе си. Изобел се обърна отново към екрана на компютъра, и пак откри, че нямаше какво да напише. Но сега нямаше какво да напише по различни причини. Преди й беше липсвало вдъхновение, сега беше напълно объркана. Мислите й се насочваха несвързано, хаотично, към това как госпожа М. готвеше вечери, а после ги носеше вкъщи да си ги изяде, как Филип си вземаше пари, загребвайки цели шепи банкноти от буркана с парите за домакинството, как Мъри идваше в къщата, и как тя, Изобел, плащаше на икономката си да познава и готви любимите ястия на Мъри.

* * *

Беше облекчение да вземе влака за Лондон в късната сутрин и да види как познатите ниви отстъпват място на малките редови къщи с миниатюрните градинки. Изобел обичаше да се вглежда в градините и прозорците на къщите, които граничеха с железопътната линия, представяйки си живота на техните собственици. Някои градини бяха претъпкани с оборудване, предназначено за деца: катерушки, люлки, дъски за люлеене, и дори големи свободно стоящи басейни, пресушени и празни и студени сега, докато лятото дойдеше отново. Други явно принадлежаха на ентусиасти и бяха прецизно оформени, с пътека, лъкатушеща в спретнати завои по цялата дължина на градината до оранжерията, пергела, една-две статуетки, комплект арки, всички — с растения, усукани около тях, привързани за тях, с натрупани около тях тор или слама, и спретнато подредени. Други градини бяха занемарени. Изобел си представяше, че са обитавани от проблемни семейства, които често се местеха, дразнеха с присъствието си съседите, и бяха дразнители и за самите себе си. Градините им бяха занемарени и мръсни, с разнебитени градински мебели, зарязани напосоки кошчета за боклук, понякога имаше и боклук, преливащ от чували за смет, ръждясващи барбекюта, подгизнали от дъжд свещи, останали от празненства, които всички бяха забравили. Изобел оглеждаше всичко това, преценяваше, отсъждаше, създаваше въображаем живот, за да откъсне мислите си от своя собствен.

Когато пристигна на гара „Ватерло“, бъркотията в собствената й къща и собствения й живот беше напълно забравена, чувстваше се безгрижна, докато чакаше такси, а после, докато таксито пълзеше през лондонския трафик, тя почувства как гърлото й се стяга, почувства се останала без дъх. Съзнаваше, че навлиза в територия, обитавана от Трой: оживлението на града беше като запълнения му живот, екзотичните дрехи и цветове по улиците бяха неговата бликаща енергия, елегантността и изтънчеността беше негова, изцяло негова. Изобел се облегна назад на седалката в таксито и приписа заслугата за цялото вълнение и красота на града на един-единствен мъж, и позна желанието си.

Трой побърза да й отвори вратата и отстъпи назад, за да я пусне да влезе в къщата. За момент не се докоснаха, нито проговориха, гледаха се, сякаш новата им среща след няколкодневно отсъствие беше процес, който трябваше да бъде изживян, дори изтърпян. Гледаха се спокойно и замислено в лицата и Изобел си помисли, че никога в живота й никой не я бе наблюдавал с такъв спокоен, търсещ поглед. Не се почувства смутена под погледа му; вместо това почувства вниманието му като прожектор, с който той я виждаше истински, и който я идентифицираше и за двамата като звезда.

Трой се усмихна, каза:

— Здравей — и разтвори ръце.

Изобел се плъзна в обятията му и почувства как хватката му около нея се затяга и я задържа. Изпита за първи път един важен, успокояващ миг от извънбрачната връзка, когато прегръдката на любовника е по-позната и по-приятна от прегръдката на съпруга. Това беше просто прехвърляне на верността от един мъж към друг, нищо на нивото на морален избор, интелект или дори съзнание. Изобел почувства как ръцете на Трой я обгръщат по-здраво, почувства как ръцете му се спускат надолу, за да обгърне с длани задника й и да притегли таза й по-близо до неговия, и в същото време изпита внезапен изблик на желание и чувство, че се прибира у дома при мъжа, когото обича най-много.

Трой я прегърна плътно, залюля я от крак на крак. Изобел затвори очи и му се отдаде, остави го да прави каквото иска. Той започна да мачка задника й като тесто, като стискаше и отпускаше големи шепи плът. Изобел почувства как мускулите й се отпускат и остави главата си да клюмне на рамото му, вдиша чистия мирис на кожата му и аромата на скъпия му афтършейв. Уханието му замая сетивата й, почувства как й се завива свят от страст по него, облегна се на него, остави го да поеме тежестта й в настойчивите си ръце, обвивайки ръце около врата му, за да може да увисне върху него.

Заедно се облегнаха на стената на тясното антре, а после се плъзнаха и легнаха на стълбите, Трой — отдолу, с ръце, които сега търсеха, посягаха под полата й, разтриваха я настойчиво. Изобел издаде нисък стон от желание и се надигна, за да може да посегне надолу, да разкопчае ципа на панталона му, да се вкопчи в него. Почти веднага се отдръпна стреснато. Забързаната й ръка напипа коприна, бродирана коприна. Тя се дръпна леко назад и видя бледия леденосин цвят на френските кюлоти на Зелда под отворения цип на Трой.

— Смучи ме — нареди Трой.

Изобел замръзна, почти неспособна да се придвижи към него.

— Носиш нейните кюлоти — каза тя.

Сините му очи се отвориха, той се усмихваше.

— Да — каза просто.

Изобел се отдръпна от него, така че да може да види лицето му.

— Защо носиш кюлотите й? — запита настойчиво тя. — Само защото аз се канех да дойда тук, или носиш дрехите й през цялото време? Носиш ли нещата й, когато не съм тук?

Той моментално долови страха в гласа й. Покри ръката й със своята и я дръпна обратно надолу към противоречивото усещане от допира на коприна и твърда мъжественост.

— Беше за теб — прошепна настойчиво. — Всичко беше за теб. Хайде, Изобел. Направи го за мен…

Ръката на Изобел напипа коприна, а под нея — неговата твърдост, и се отдръпна с потръпване.

— Какво има?

Тя леко сви рамене и стана от застланите с килим стълби, придърпа надолу полата си. Даваше си сметка, че се изчервява, почувства мъчително смущение. Несъзнателно изтри длан в полата си.

— Нищо — каза кратко.

— Заради това, което казах ли?

— Не, разбира се, че не.

Трой се изправи тромаво, оправи панталоните си, скри синята коприна.

— Значи дотук? — попита язвително.

Изобел извърна поглед от него към предната врата, погледна назад.

— Трой…

— Да?

— Нищо — каза тя немощно.

Когато тя не успя да заговори, той стана по-уверен. Плъзна пръст по колана на панталоните си, за да се увери, че прилягат гладко, и опипа меката тъкан на синята коприна, скрита на сигурно място отдолу.

— Сигурна ли си, че няма нищо? — запита той, с пълна липса на загриженост в тона.

Изобел не можа да намери смелост да го погледне.

— Нищо.

Трой кимна и тръгна пред нея нагоре по стълбите към апартамента си.

— Кафе? — попита любезно.

— Ако обичаш.

Влязоха заедно в кухнята и Трой се зае с приготвянето на кафето. Наля една чаша за нея и една за себе си. Изобел седна на ръба на едно високо столче до работния плот. Трой се облегна на умивалника. Държеше се съвсем спокойно и непринудено.

— Трябва да свършим малко работа, ако нямаш нищо против — каза той, с много сух и делови тон.

— Работа ли?

— Трябва да погледнем сметката на Зелда Виър.

Изобел се застави да бъде делова като него.

— О, да.

Трой измъкна сноп книжа от една щипка отстрани на работния плот.

— Помниш ли цифрите от договора? Получаваш триста и петдесет хиляди лири на три части. Подписване, публикуване с твърди корици, публикуване с меки корици, нали?

— Да.

— Следователно са ти платени първите две части, а догодина, когато издадат „Дявола“ с меки корици, ще получиш последното плащане по договора.

— Да.

— Така. Удържахме таксите на агенцията и разноските, после ти ми изплати цената на дрехите си, а с останалото открихме сметката на Зелда Виър. Беше сто седемдесет и седем хиляди и двеста и петдесет лири.

Изобел примигна.

— Не знаех, че сме похарчили толкова много за дрехи.

Той й се усмихна.

— Скъпа, само палтото беше четирийсет хиляди лири.

Тя кимна, като се опитваше да не изглежда ужасена.

— А всичко останало?

— Да бъдеш Зелда Виър е скъпо начинание. Но доходно. Не гледай така уплашено. В края на краищата сметките излизат.

Изобел се засмя на думите му, че е уплашена, и се опита да не обръща внимание на студеното чувство на страх, надигащо се у нея.

— Току-що изтегли трийсет хиляди лири за басейна, и предстои да изтеглиш още четирийсет хиляди лири преди края на годината. Ще трябва да изтеглиш и около двайсет хиляди лири, за да платиш данък. Щом парите влязат в сметката, ще трябва да платиш данък върху тях.

Изобел кимна.

— Все забравям данъка.

— Аз — не — увери я Трой. — Така оставаш с близо деветдесет хиляди лири в сметката на Зелда Виър в Швейцария, а още сто хиляди лири предстои да влязат в нея при публикуването с меки корици догодина.

— Пак е доста — каза Изобел дръзко.

— Но не толкова много, колкото мислехме — каза Трой, като я погледна. — Не толкова много, колкото беше мислила, нали?

Изобел безмълвно поклати глава.

— Ммм. Така че имам няколко предложения.

Изобел чакаше.

— Първо, наистина да започнем да задвижваме идеята за екранизация като телевизионен мини-сериал. Най-голям интерес ще има по времето на публикуването на книгата с меки корици, но си помислих, че можем да започнем веднага. Мога да накарам един агент в Съединените щати да го представи на холивудските продуценти и да види дали ще привлечем интерес.

Изобел кимна.

— Добре е да предложим Зелда като автор на сценария по проекта — каза той.

— Но аз не умея да пиша сценарии — започна Изобел.

Трой поклати глава.

— Лесна работа.

— Не, чакай малко — Изобел говореше с убедителността, която се появяваше в гласа й, когато ставаше дума за работата й. — Наистина не знам как да пиша сценарии, и не гледам достатъчно телевизия. Не е като нова форма на писане на роман, която бих могла да усвоя. Това е напълно различно изкуство.

— Не е изкуство, а занаят — каза той просто. — И можеш да го научиш за половин ден. Във всеки случай обаче няма да ти се наложи. Просто ще ти издействаме договор за написването му, а после ще наемем писател фантом. Или ще те отхвърлят, след като видят първата чернова. И в двата случая получаваме добри пари за предлагането на текста под опция. А тук става въпрос за пари, не забравяй, Изобел. Не става въпрос за изкуство.

Тя кимна.

— Все забравям.

— Аз-не.

Той наля още кафе в чашите им.

— И така. Говоря с издателите за продължение. Естествено, те искат нова книга, естествено, съществува известно безпокойство каква би могла да е следващата творба на Зелда. Така че веднага се изместваме от автобиографичния аспект и се насочваме към истински роман. На тях им трябва нещо горещо и ново.

Изобел чакаше.

— Тук трябва да бъдем прозорливи. Трябва да бъдем с един скок напред. Избрахме точния момент за Зелда Виър с литературата за оцеляването, но трябва да го направим отново. Към следващата година сигурно ще излязат половин дузина големи книги за оцеляването, трябва да осигурим преднина на Зелда. Тя трябва да бъде напред пред тълпата, а не да се бори в средата. Тя трябва да бъде на предна линия.

— На предна линия, устремена накъде? — попита Изобел.

— Към духовността — каза Трой тържествуващо.

— Зелда се ориентира към духовността? — попита тя слисано.

Той кимна.

— В първите половин дузина глави се говори за богатството и успеха и колко богат е животът на нашата героиня, а после тя претърпява разтърсващо преживяване, изпада в клинична смърт, и тогава вижда ослепителна светлина и среща своя духовен водач. Той трябва да е красив, трябва да е туземец, но туземец от някое много модно място. Представям си може би Африка, може би Южна Америка, ще го уточним. Във всеки случай, нашумяла ваканционна дестинация, защото той й разказва за предишния си живот и имаме много природни описания.

Изобел кимна.

— Тя се влюбва в него и става по-духовна…

— И има ужасно еротични преживявания — вметна Трой. — Секс с немъртвите, много секси.

— А после тя трябва да го пусне да си отиде. Трябва да го остави да се върне в духовния свят и да остави любовта им зад гърба си, за да може да открие мъжа, когото е обичала през цялото време, в реалния свят, мъжа, когото е пренебрегнала преди, защото е бил беден. Но той винаги я е обичал предано и сега тя вижда добрите му качества.

Трой затвори очи.

— Фантастично — каза той. — Това ще свърши работа. А кой е мъжът, когото винаги е обичала? Трябва да има още нещо, не само да е беден.

— Той е внук на духовния й водач — заяви Изобел. — И много прилича на него, когато е гол. Просто тя никога преди не е забелязвала. Никога преди не са се любими. Всъщност именно затова той винаги е изпитвал привличане към нея. В известен смисъл той е прероден.

Трой й се усмихна широко.

— Напиши ми резюме на това и първите две глави, и мога да ти издействам договор за още четвърт милион — каза той. — Филип ще може да си получи басейна, а ти все пак ще бъдеш заможна жена.

Двайсет и едно

Трой заведе Изобел на обяд в един моден ресторант и й сочеше телевизионните звезди и продуценти, които идваха и си тръгваха с много шум, вълнение и целувки по бузите. Изобел не разпозна почти никого. Всекидневната й работа и рутината на вечерите й не предвиждаха време за телевизия, а тъй като нямаше телевизор в дневната или спалнята си, рядко успяваше да зърне и някое предаване. Телевизорът в кухнята служеше да „прави компания“ на Филип и госпожа М. през деня, и те сигурно биха разпознали много от хората, които пристигаха и възклицаваха, поръчваха храна и искаха специално приготвени блюда. Изобел се стараеше да бъде впечатлена от факта, че обядва със знаменитости, но не можеше да направи много повече, освен да се усмихва и да кима, докато Трой й изреждаше поредица от непознати за нея имена.

Няколко души се приближиха до масата им и Трой запозна Изобел с тях. Един мъж се наведе, зашепна в ухото на Трой и го разсмя, преди да си тръгне.

— Кой беше този? — попита Изобел.

— Просто мой приятел.

— Майка му никога ли не му е казвала, че е невъзпитано да се шепне пред други хора?

Трой й се усмихна.

— Знаеш ли, бас държа, че му е казвала, а той е бил толкова лошо момче, че не е слушал.

Изобел кимна и се върна към десерта с крем.

— Трой — започна тя предпазливо. — Наистина изглежда, че имаш много приятели-мъже.

Лицето му веднага светна развеселено.

— Да, имам.

— Питах се… — тя се поколеба, а после зададе решителния въпрос. — Питах се дали освен приятели са ти и любовници?

— Така ли?

— Не си длъжен да ми казваш.

— Знам, че не съм.

— Но бих искала да знам. За мен това е част от начина да те опозная по-добре.

Беше принуден да се пребори с изкушението да излъже веднага, помисли си, че навярно можеше да й има доверие.

— Нещата стоят така — каза бавно. — Тайната не е моя. Ако ти кажа, че някой е мой любовник, тогава издавам неговата тайна, нали? А не може да се каже, че това би било честно. Той може да не иска да се знае, че се вижда с мен. Да не иска да бъде разкриван.

Тя кимна.

— Така че няма да цитирам отделни личности. Но истината е, че понякога имам любовници-мъже.

— Но не би нарекъл себе си хомосексуалист?

Гласът на Изобел беше малко по-силен от шепот, но въпреки това Трой пламна от гняв заради недискретността й.

— Не бих се нарекъл никак — процеди той.

След гневния му отговор тя се отдръпна леко и зачака мълчаливо. Трой поръча кафе за двамата и погледна Изобел през масата. Никога преди не я беше виждал такава. Беше нервна в негово присъствие, безпокоеше се да не го обиди или подразни. Трой осъзна по някакъв перверзен начин, че когато тя е така предпазлива с него, той по-скоро я презира. Преди винаги той беше нейният агент, а тя беше талантът. Работата му беше той да се грижи нищо да не я дразни, а не обратното. По същия начин, когато беше Зелда, тя се беше издигнала надменно до положението на звезда, а той не беше правил нищо повече, освен да я подкрепя и насърчава. Сега тя беше смирена от желанието да му угоди, а Трой не се интересуваше от жени, които се държаха почтително и покорно.

— Не се дръж така — каза той остро. — Засегна ме по болното място. Няма значение.

Тя вдигна поглед и каза безцеремонно:

— Исках да разбера предпочитанията ти.

— Защо? Със сигурност знаеш предпочитанията ми. Определено сме експериментирали и сме ги демонстрирали.

Сивите очи на Изобел блестяха като полирано олово. Той изпита внезапно, изненадващо усещане, че това не е плаха и покорна жена, а тъкмо обратното — жена, която владее някаква скрита власт.

— Трябва да знам, защото искам да предпочиташ мен — каза тя.

Трой разпозна модела на отношенията им: точно когато той я приемаше за даденост и беше склонен да се оттегли, тя потапяше двама им в ново ниво на интимност. Оплиташе го с настойчивостта и силата на желанието си и го увличаше все по-надълбоко със себе си.

— Наистина предпочитам теб — каза той. — В момента обядваме заедно, нали? И ще вечеряме довечера? Днес сме заедно, нали?

— Искам да бъдем заедно утре — каза тя. — И на следващия ден. И на по-следващия.

За момент той можеше само да се взира в нея.

— Желая те — каза тя.

Той не отговори.

Тя чакаше отговора му.

* * *

След обяда отидоха до „Харви Никълс“ да купят дрехи за самата Изобел. Според Трой това беше икономия.

— Изобел Латимър би пазарувала в „Харви Никълс“ — каза той. — Зелда е олицетворение на „Хародс“.

— Най-после получавам дрехи, които и двамата харесваме — каза Изобел с наслада.

— Не бива да се увличаш — предупреди я Трой. — Но можеш да си вземеш по-изискан костюм от този.

Купиха тъмен вълнен костюм в „Бети Джаксън“. Трой отказа да й позволи дори да погледне ярките цветове на Лакроа.

— Това е за Зелда, не за Изобел — каза той. Купиха наситеночервена вълнена рокля с късо сако в тон с нея от „Никол Фархи“.

— Хубава кройка и връзка с литературата [13]— каза Трой със задоволство. — Много типично за Изобел Латимър.

Отидоха в отдела за бельо и Трой зачака доволно на шезлонга, докато Изобел пробваше дискретно, но доста чувствено копринено бельо.

— Нищо прекалено скъпо или бляскаво — напомни й Трой. — Не и ако искаш да го занесеш вкъщи.

— Филип не вижда бельото ми — каза Изобел, докато подписваше разписката за кредитната карта.

— Така ли? Къде се събличаш?

— В банята.

— Какво носиш в леглото?

Изобел отправи на Трой поглед, който го предупреждаваше да реагира въздържано.

— Пижама.

Трой изсумтя от потиснат смях. Изобел пое красиво опакованата покупка от продавачката и се извърна от него.

— Това е брачният живот — каза тя. — Такъв е.

— Звучи като брачна смърт — каза Трой жестоко.

Тя спря и се обърна с лице към него.

— Предлагаш ли нещо друго?

— Не — каза Трой бързо.

— Именно — каза Изобел.

Тя слезе по ескалатора пред него, с вдървен от негодувание гръб. Трой положи леко ръка на тила й и почувства как тя се отпуска при докосването му. Наведе се напред и облегна глава на бузата й.

— Време е да се приберем у дома и да правим любов — каза тихо.

* * *

Прекараха следобеда заедно в леглото, в спалнята на Трой. И двамата избягваха стаята за гости с гардероба, пълен с дрехите на Зелда и двете й перуки, изглеждащи призрачно върху най-горната полица. Изобел откри с възторг, че Трой имаше голямо двойно водно легло с черни чаршафи.

— Знам, че е ужасно клише — каза той. — Но го обожавам.

Изобел, разчорлена и доволна, се облегна назад и му се усмихна.

— Прекрасно е — каза тя. — Ти си най-ефектният мъж, когото съм срещала.

При тези думи той се усмихна широко.

— Чай? — попита.

— Ако обичаш — каза тя.

Той й приготви „Дарджилинг“ и го поднесе мастиленочерен, с резенче лимон в порцеланови чаши, докато тя си остана в леглото.

— Това е истински рай — каза тя.

Вечерта Трой искаше да отидат на театър. Негов клиент участваше в една пиеса и той беше обещал да я гледа. Изобел облече новата червена рокля и прибра косата си на кок ниско на тила. Обади се на Филип, преди да излязат; но него го нямаше. Госпожа М. вдигна телефона.

— Тъкмо излизах — каза тя. — Радвам се, че ме хванахте.

— Къде е Филип? — попита Изобел.

— Не се е прибирал от обяд — каза госпожа М. весело. — Мъри дойде да обядва с него, а после излязоха с колата на Мъри и оттогава не съм ги виждала.

— Каза ли къде отива?

— Не. Само, че нямат нужда от вечеря.

— Колко странно. Дали са отивали да разглеждат плувни басейни, как мислите?

Госпожа М. се изкиска.

— Когато котката я няма, мишките лудуват.

Изобел се въздържа да се сопне в отговор.

— Бихте ли му оставили бележка? — попита тя с въздържана вежливост. — Съобщете му, че съм звъняла и че сега излизам на театър, и ще му се обадя отново, когато се прибера.

— Ще се обадите отново, когато се приберете — повтори госпожа М. — Готово.

Изобел затвори телефона.

— Неприятности вкъщи? — попита Трой.

— Не. Филип и Мъри са излезли да прекарат деня заедно и още не са се върнали. Ще позвъня по-късно.

Изражение на жадно любопитство премина по лицето на Трой.

— Прекарват много време заедно, нали? — отбеляза той.

Изобел го погледна с леко присвити очи.

— Да — каза тя студено. — Защо не?

— Само се питах — ухили се Трой, знаейки, че тя беше прочела мислите му и не ги харесваше. — Само се питах, госпожо.

* * *

Изобел позвъни отново вкъщи от телефона във фоайето на театъра, а после отново от един ресторант, след като отидоха зад кулисите и излязоха на вечеря с клиента на Трой. Качиха го, изтощен и развълнуван, в едно такси, а после се прибраха пеша. Тя телефонира отново от апартамента на Трой и този път Филип отговори.

— Добре ли си? — попита тя е внезапен страх. Говорът му беше леко завален: помисли си, че може да е взел твърде много болкоуспокояващи.

— Малко изтощен — каза той, в гласа му се долавяше нотка на смях. — Не се сърди, Изи. С Мъри обикаляхме кръчмите, а после вечеряхме.

Изобел чу приглушен вик на потвърждение някъде на заден план.

— Той още ли е там? — попита тя.

— Ще остане да пренощува — каза Филип. — Прекалено фиркан е, за да кара до вкъщи.

Отнякъде в къщата на Изобел се разнесе нов вик.

— Не съм сигурна дали леглото в свободната стая е оправено — каза Изобел негостоприемно.

— Госпожа М. го оправи, преди да си тръгне. Добра жена.

— О, хубаво — каза Изобел. — Сигурен ли си, че си добре?

— Никога не съм бил по-добре — увери я Филип. — Превъзходно. Цветущо.

— Цветущо пиян! — долетя нов крясък.

Изобел си пое леко дъх: въздържа се да каже нещо, каквото и да е.

— Сега си лягам — каза тя. — Ще се видим късно сутринта.

— Направи го — посъветва я искрено Филип. — Добра програма. Ние само ще пийнем по едно малко преди лягане, ще си побъбрим малко за това-онова, а после и ние ще се оттегляме.

Той затвори телефона, без да й пожелае „лека нощ“. Изобел изчака за момент, заслушана в тишината от Кент, а после внимателно върна слушалката върху вилката. Обърна се. Трой стоеше на прага и открито слушаше. Едната му тъмна вежда беше повдигната, лицето му грееше в усмивка.

— Млъквай — каза Изобел безцеремонно. — Изобщо не е така.

Трой пристъпи напред, за да може тя да види ръцете му.

Държеше изстудена бутилка „Ръодерер“ за гърлото, и две високи тесни чаши.

— Питах се дали искаш да си поиграем? — попита подканващо.

Изобел мигновено забрави Филип и Мъри и дома си, забрави ги напълно, сякаш това беше друг живот, живот от стари времена, отдавнашен и далечен.

— Да поиграем?

— Казах си, че може да пийнем малко — каза Трой, като влезе в стаята и измъкна тапата на шампанското се тих пукот, последван от съскането на мехурчетата във високите чаши. — А после си помислих, че може да поканим Зелда да излезе и да си играе с нас.

Изобел потръпна: имаше нещо страховито в начина, по който той изрече името й, сякаш тя беше някакъв призрак, когото можеха да пробудят чрез церемониалното пиене на шампанско и ритуала по боядисването на лицата. Но знаеше също и че тя и Трой бяха стигнали възможно най-далече заедно. Бяха достигнали границата си днес, когато тя го бе предизвикала да я люби, а той беше избегнал предизвикателството. Ако искаше да прави любов с него тази вечер, ако искаше да го заплени и да го омагьоса, и да го обвърже със себе си, тогава щеше да й се наложи да бъде нещо повече от Изобел Латимър, щеше да й се наложи да изглежда по-красива, да бъде по-чувствена, да му предложи по-голямо усещане за риск. Изобел Латимър никога нямаше да може да прелъсти и задържи Трой. Изобел и Зелда заедно биха могли. Изобел пристъпи напред, взе една чаша и я вдигна към него в безмълвна наздравица, а после отпи.

Моментално усети ефекта от питието, почувства се безразсъдна, прекрасна. Трой бръкна в задния си джоб и извади портфейла си. Разгъна малък пощенски плик.

— Малко кока? — попита подканващо.

— Да — каза Изобел. — Ако смяташ…

Той я погледна въпросително.

— Ако си сигурен, че не е нещо лошокачествено.

— Мишеморка? Боклук? Ето какво: първо аз ще взема малко, и ако не се строполя на пода се пяна на устата, тогава можеш да опиташ и ти, ако искаш. Само ако искаш. Не е задължително.

Изобел се усмихна и го загледа как донася една книга, разпределя наркотика върху гладката ламинирана корица с кредитната си карта, а после навива на тръбичка банкнота от двайсет лири и изсмърква една линия. Накрая попи с пръст остатъка от линията и го разтри по зъбите си.

— Мммм — каза със сдържано задоволство.

Подаде й навитата на тръбичка банкнота.

— Искаш ли малко?

Изобел искаше да вкуси онова, което вкусваше той, искаше да изпита усещането, което неговото тяло познаваше. Изобел искаше да изживее самата същност на Трой, беше готова да приеме всичко, което той предложеше, беше готова да опита всичко, което той препоръчаше. Взе банкнотата и изсмърка линията кокаин, а после попи праха с пръст.

Зачака наркотикът да подейства.

— Хубаво ли е? — попита я той.

Тя поклати глава.

— Не знам. Иска ми се само да легна и да се разкикотя.

Той се усмихна.

— Тогава легни и се разкикоти.

Чувствайки се чудодейно подмладена и лекомислена, Изобел легна на красивия килим на Трой и се разкикоти. Главата на Трой се появи в полезрението й и той легна по гръб до нея. Двамата вдигнаха погледи към тавана.

— Разкажи ми някоя история — каза Трой подканващо. — Хайде, разкажи ми подробно всичко. Разкажи ми за времето, когато си била младо момиче, и защо си се омъжила за Филип, и всичко за всичко.

— А после ще отидем в стаята на Зелда — каза Изобел.

— Ще направим всичко — обеща й Трой. — Имаме време за всичко.

— Омъжих се за Филип, защото бях влюбена в него — започна Изобел. — Толкова е просто. Той работеше за една от големите нефтохимически компании като старши отговорник за връзките с обществеността, а аз бях млада аспирантка и работех по въпроса за етиката в науката. Срещнахме се на събитие, организирано от нещо като мозъчен тръст. Казах си, че е прекрасен — тя замълча и въздъхна. — Беше рус и висок, и много строен, и — тя се изкикоти — беше ужасно заможен. Аз бях аспирантка. Плащаха ми стипендия за проучване, която беше почти нищожна, и всичките ми приятели бяха все като мен. И ето го този великолепен мъж, който ме водеше на фантастични места и караше спортна кола — казах ли, че имаше спортна кола? Е, имаше, червено „Ем Джи“, и говореше с мен така, сякаш това, което мислех, наистина имаше значение. Смяташе, че съм блестяща, все ме питаше какво мисля за разни неща, и слушаше, все едно бях гений. Ужасно се ласкаех. Всички мъже, които бях познавала преди, работеха на същото ниво като мен. Никой преди не беше смятал, че съм нещо повече от компетентна. Влюбихме се. Оженихме се.

— Спахте ли заедно преди това? — попита Трой любопитно.

— О, да — каза Изобел. — Той ми беше първият, беше ужасно романтично. Оженихме се и аз продължих работата си, а той също. Той купи за двама ни хубава къща в града, имахме добър приятелски кръг. Организирахме невероятно изискани официални вечери, с по четири блюда, все домашно приготвени. И освен това гостувахме на приятели, които също готвеха добре. Пиехме доста, най-вече вино. Филип стана истински специалист по вината.

— И? — попита Трой.

Изобел въздъхна.

— Винаги съм мислила, че мога да пиша, но никога не съм вярвала, че ще го направя. Филип беше чудесен. Купи ми компютър и ме научи как да го използвам. Настоя да отделям по един час всяка вечер за писане. Пишех разкази. Имах навика да му ги нося и той ги четеше, докато аз приготвях вечерята. Една вечер ми каза, че е изпратил един от тях на някакво женско списание, и са го приели.

— Хубав момент ли беше? — попита Трой.

— Зашеметяващ — каза тя. — Помислих си, че това е началото на блестяща кариера.

— Е, така и беше, нали?

— Донякъде — каза тя. — Написах още няколко разказа, а после истински роман. После забременях. Бях толкова развълнувана и щастлива от това. Филип настоя да напусна работа веднага, но аз си мислех да работя, докато навляза в петия месец. Винаги сме имали пари в изобилие, не беше заради парите. Преработвах доктората си за публикуване. Исках да приключа, преди да дойде бебето.

Изобел замълча за момент.

— Изгубих бебето — каза тя. — Причината не беше в това, че работех, просто такива неща се случват. Но не заченах отново. Опитвахме. Посетихме специалист. Но докато се надявахме, че положението ще се оправи, майката на Филип почина и затова се отказахме. Започнах да преподавам. Получих назначение в моя университет. Бях млада и здрава, а Филип беше по-възрастен от мен, но въпреки това много здрав и силен. Мислехме, че някак ще се случи от само себе си по-късно. Не стана.

Тя продължи по-ведро:

— Публикуваха първия ми роман. Това беше най-прекрасният момент. Започнах работа по втория. Филип се държеше невероятно насърчително и отзивчиво. Препрочиташе написаното от мен всяка вечер и поправяше граматиката и правописа. Имаше навика да носи ръкописа в офиса си и да поръчва на секретарката си да ми го препише. Вторият роман, „Дни на бунт“, спечели наградата „Стивънс“.

— Спомням си как го четох — каза Трой. Помнеше, но не каза, че го беше чел като осемнайсетгодишен студент в първи курс. Изобел е била в началото на трийсетте си години. — Беше книга на годината, нали? Всички говореха за него.

— Да — каза тя. — Беше невероятно. Изведнъж всички искаха да говорят с мен, журналистите звъняха непрекъснато и ме питаха за какво ли не, участвах в предавания за книги и всякакви такива неща. Беше чудесно. Филип ме посъветва да се откажа от преподаването и да се съсредоточа върху писането си, и аз го направих. Всичко започна тогава. Имаше няколко месеца, в които ме канеха навсякъде, партита и литературни фестивали — за една нощ внезапно се превърнах в звезда.

Тя въздъхна.

— И точно тогава, когато всичко вървеше толкова добре, Филип се разболя. Отначало приличаше на грип — той остана в леглото за няколко дни и си мислехме, че не е нищо сериозно. После температурата му започна да се покачва непрекъснато и той получи лек припадък, нещо като епилептичен пристъп. Беше ужасяващо, повиках линейка и го откараха в болницата. Мислеха, че е само гърч от температурата, но го задържаха за изследвания. Резултатите от кръвните тестове излязоха, и там решиха, че е някаква вирусна инфекция, която не могат да излекуват, просто трябвало да се оправи от само себе си.

Тя въздъхна отново.

— Но това така и не стана. Той се върна на работа, но се уморяваше толкова, че не можеше да изкарва работния ден докрай. Заспиваше следобед и секретарката му се опитваше да го прикрива. После припадна на работа и трябваше да се прибере вкъщи и да постъпи отново в болница. Същото нещо. Обостряне на вирусна инфекция. Вероятно вече била увредена имунната система. С времето може би състоянието му щяло да се подобри. Можеше да се възстанови, а може би не. Никой не знаеше. Това беше най-лошото. Съветвахме се с най-добрите специалисти в страната, а те не знаеха.

— И? — подтикна я Трой.

— Той напусна работа, от компанията му платиха много добре. Решихме да заживеем в провинцията, близо до мястото, където беше израсъл. Купихме къщата, беше малко занемарена — ферма, взехме я евтино и я стегнахме. Свърших голяма част от работата по обзавеждането, а в дните, когато беше добре, Филип ми помагаше. Но непрекъснато беше уморен.

Намерихме нов специалист, който каза, че според него състоянието вероятно е причинено от алергия. Но веднъж започнало, то беше прогресиращо, и водещо до инвалидност. Но и той не можеше да направи нищо. Филип прие факта, че състоянието му няма да се подобри и че няма да се върне на работа. Моята кариера му доставяше голямо удоволствие, а тя продължаваше да се развива добре — Изобел помълча. — Понякога си мислех, че в къщата ни има място само за един успял човек. Че моята звезда изгря, а после тази на Филип помръкна. Сякаш той нямаше какво друго да прави, освен да боледува.

Тя поклати глава.

— Знам, че е глупаво. Той е много болен. Просто нямахме късмет — пое си дъх. — Както и да е, кариерата ми се превърна във всичко за нас. Нямаме деца, нямаме близки, дори нямаме много приятели. Единственото нещо, което споделяме, хобито ни, ако щеш, са книгите на Изобел Латимър. Винаги ги обсъждаме, винаги разглеждаме заедно кориците и анотациите, и графика на издателите, и рецензиите. Това е главният ни интерес. Това е единственият ни интерес. Ето защо никога не бих могла да се прибера у дома и да кажа на Филип, че хонорарите са станали по-ниски или че издателите вече не искат книгите ми. Ще бъде все едно да се разболее отново, съвсем отначало. Книгите са това, което правим, сега, когато няма нищо друго за правене.

— Но сега налице е басейнът — намекна Трой. — И Мъри.

Изобел поклати глава, при движението косата й се разпиля по килима.

— Това е само мимолетна фаза — каза тя. — Мъри ще си отиде, когато басейнът бъде завършен, и когато това стане, обзалагам се, няма да плуваме в него повече от веднъж седмично, ако изобщо го правим. След три месеца, след шест, старият обор отново ще пустее и никой няма да вижда отражението на водата по тавана. Всичко ще е само пари, хвърлени на вятъра — въздъхна тя. — В канала. Буквално. А когато се наложи да му кажа, че книгите се провалят, няма да ни е останало нищо, което да ни доставя радост. Няма да имаме абсолютно нищо.

— Само че сега ти имаш Зелда — добави Трой.

При тези думи Изобел обърна глава, очите й срещнаха неговите, бузата й се опря в наситените цветове на килима.

— Да — каза тя тихо. — Мислех, че нищо няма да се промени. Мислех, че животът ни е определен веднъж завинаги. Всичко, което можеше да се случи, беше състоянието на Филип бавно да се влошава все повече и повече, а аз да ставам все по-уморена и по-уморена и все по-тъжна и по-тъжна. Но, както казваш, сега налице е Зелда. А ако мога да задържа Зелда в живота си, тогава никога повече няма да бъда толкова отчайващо нещастна.

Двайсет и две

Стаята за гости на Трой, която възприемаха като стаята на Зелда, се осветяваше само от оранжевото сияние на улични лампи, което проникваше през дръпнатите завеси. Влязоха в нея, като носеха свещите от дневната: не им трябваше яркият блясък от централното осветление. Облякоха се един до друг, мълчаливо: единствено шумоленето на бельо, измъквано от тънка опаковъчна хартия, и на опаковката на чорапите, показваше докъде са стигнали. Обърнаха се с гръб един към друг, за да си помогнат в затварянето на циповете, подобно на сестри, близки като приятелки, а после седнаха един до друг, с лице към огледалото на тоалетната масичка с еднаквите си буйни руси коси, за да гримират лицата си.

Деляха си фон дьо тена, очната линия, червилото, спиралата за мигли, ружа, с тихо прошепнато „благодаря“ и „след теб“, а когато свършиха, се отместиха заедно от тоалетната масичка, след като трансформацията беше постигната, и се върнаха в дневната. Седнаха един срещу друг и всеки обхвана другия с продължителен, еротичен поглед.

Трой усещаше допира на коприната по бедрата си, кръстосани едно върху друго, очертанието на обувката, обгърнала стройния му крак. Усещаше главата си огромна от тежестта на златистата перука, клепачите си — натежали от сенките за очи и изкуствените мити. Да гледа Изобел, беше все едно да гледа себе си в леко разкривяващо чертите огледало. Тя беше негова по-дребна, по-изящна версия. Косата й беше същата като неговата, гримът й — същият. Но той знаеше, че под извивката на синята рокля, същата като неговата, щеше да открие топли, закръглени гърди, мек корем с трапчинки, отпуснатите, прелъстителни бедра.

— Още шампанско? — попита той.

— Аз ще го донеса — Изобел се надигна от мястото си и прекоси стаята, усещайки върху себе си тъмносиния му поглед, като милувка. Отвори бутилката в кухнята и донесе чисти чаши.

— „Рьодерер“ — обяви тя, като влизаше. — Разбира се, ние никога не пием нищо друго.

Трой подаде чашата си с елегантен жест. Изобел наля, а после взе чашата си и отново седна. Кръстоса крака, Трой видя как едната страна на бедрото й потъва в сянката под синята рокля, и се облегна малко назад на софата, за да се наслади на откраднатата гледка. Знаеше, че след малко щеше да я разсъблече, а тя — него. След малко щеше да изпита наситеното удоволствие да бъде жена и все пак не съвсем жена, докато се люби с жена.

— Много е добро — отбеляза той бавно.

Сивите очи на Изобел го оглеждаха преценяващо, попивайки с поглед красивото лице и неподвижното тяло.

— Зелда?

— Да?

— Ще заминем ли заедно? На почивка?

Трой се замисли за момент, отблъсна възраженията, свързани с работата си, отказа да обмисля уговорките в бележника си за срещи.

— Искаш ли?

— Имам чувството, че това е сега — каза Изобел. — Тук и сега. Никога повече няма да бъде така. Искам да го изживея в пълнота сега. Докато е толкова важно, докато е толкова страстно.

— Защото мислиш, че няма да продължи дълго?

Тя се усмихна — прекрасната, ленива, чувствена усмивка на Зелда.

— Как би могло? — попита простичко. — Това е лудост.

— Част от него трябва да продължи — напомни й Трой. — Ако смяташ да пишеш друга книга.

Тя кимна.

— Но това между нас?

— А! Това…

Замълчаха за момент.

— Ела тук — каза Изобел.

Трой повдигна вежди в арогантното изражение на Зелда.

— Аз ли?

— Ела тук, или аз ще дойда и ще те доведа — прошепна Изобел, с глас, изпълнен с обещание или заплаха — Трой не можа да определи какво. Той се надигна от софата и се плъзна през стаята към Изобел, седна до нея и се облегна назад, с вдигната брадичка, с изложено на показ очертание на шията.

Изобел не се премести напред: остана на мястото си и го погледна.

— Толкова си красив — прошепна тя. — Такава прекрасна жена си.

Трой затвори очи, а после почувства как софата се раздвижва под него, когато Изобел стана.

— Дръж си очите затворени — промърмори тя.

Той я усети как се движи, чу шумоленето от свличането на роклята й.

— Сега — каза тя.

Той отвори очи. Тя носеше красиво бродирания син дантелен сутиен на Зелда, а пълните й гърди преливаха над бледата дантела. Носеше тъмносини дълги чорапи с ограничител. Нищо друго. Трой установи, че се взира опиянен в тъмните косми, там, където закръгленият корем се съединяваше със закръглените бедра, към бялата, преливаща пищност на гърдите, към буйната златиста коса над гримираното лице. Тя тръгна към него безсрамно, наведе глава, целуна го. Топлите им начервени устни се срещнаха, докоснаха се, притиснаха се едни към други, ближеха се, захапаха се леко. Трой се чу как простенва от удоволствие. После почувства ръцете й върху роклята си, докато я вдигаше. Надигна се леко и тя плъзна роклята нагоре към кръста му. Отдолу той носеше чорапи като нейните, и също такова бельо: сините френски кюлоти на Зелда, които беше носил тайно, под панталона си, цял ден. Ерекцията му изопваше коприната. Без да откъсва сивите си очи от неговите, Изобел посегна надолу, избута кюлотите на една страна, и го пое, възседна го, сякаш беше негова безспорна повелителка.

* * *

На сутринта разтребиха апартамента заедно, като две усърдни домакини. Трой взе дрехите и ги прибра, а Изобел раздигна чашите, бутилките, разчисти следите от кокаина, и почисти кухнята. Когато всичко беше свършено, изпиха набързо по чаша кафе, седнали до работния плот в малката кухня на Трой.

— Трябва да отида на работа — каза той, като хвърли поглед към кухненския часовник.

— Трябва да си отида у дома — каза тя.

— Ще ти повикам такси — той стана от високото си столче, нахлузи сакото на костюма си и излезе в антрето. Изобел прибра чантата с нещата си за преспиване от спалнята му, и пазарската торба с новите си дрехи, и го последва навън.

Навън беше ужасно студено и сиво. Трой трепереше край пътя, докато чакаше свободно такси. Изобел, топло загърната в овехтялото си зимно палто, стоеше до него.

— Прибирай се вътре. Мога и сама да си хвана такси.

— Сигурна ли си?

— Разбира се, че съм сигурна. Няма смисъл да умреш от пневмония.

Той се поколеба.

— Ако си сигурна, че нямаш нищо против?

Тя се обърна и го целуна: топла, обикновена целувка по устните.

— Върви!

— Ще ти се обадя през седмицата — каза той. — Напиши ми резюмето на новия роман на Зелда и ще започна да работя по него веднага щом го получа.

Тя кимна.

— Не повече от три дни.

Трой изтича нагоре по стъпалата до входната врата и вдигна ръка към нея:

— Чао.

Изобел помаха. Той отвори вратата и влезе.

След няколко мига едно такси приближи и Изобел се качи вътре.

— Гара „Ватерло“, ако обичате — каза тя и се облегна назад, за да гледа как студеният град преминава покрай прозорците. Не чувстваше нищо. Преживяването да бъде с Трой беше толкова наситено и така енигматично, че шокът от него потопи Изобел в състояние на безразличие, най-голямото освобождение, което би могла да изпита.

Но не забрави пристигането си в апартамента му. Знаеше, че беше заварила Трой в дрехите на Зелда, без да има оправданието на собственото й присъствие. Знаеше, че това е предупреждение, и въпреки това не искаше да го види или чуе. Освен това в дъното на ума й се таеше съзнанието, че го беше предизвикала да я люби, а той беше избегнал предизвикателството. Трой не я молеше да напусне съпруга си. Трой не ухажваше Изобел. Дори не искаше да замине на почивка с нея, не бяха правили планове.

Трой искаше Зелда, а Изобел не беше само пазачът на портите, които водеха към Зелда. Но когато се превърнеше в Зелда, Изобел изпитваше с Трой най-дълбоката и удовлетворяваща физическа наслада, която бе изпитвала в живота си. Изобел, разкъсвана между усещане за измяна и чувство на удовлетворение, се взираше навън през прозореца на таксито, неспособна да разбере какво се случваше в живота й. Напълно и изцяло объркана, тя слезе на „Ватерло“ и се качи на влака към дома, приковала невиждащ поглед в мъгливата околност.

* * *

На гарата беше дошъл да я посрещне Мъри, не господин М., когото беше очаквала, не Филип, което щеше да е мило, а Мъри.

— Филип прекали снощи — каза той. — Дайте, ще ви я нося.

— Мога да я нося, благодаря — каза тя, като стисна здраво чантата и на практика я издърпа от протегната му ръка.

Тръгнаха заедно към колата, колата на Изобел, и Мъри й отвори пасажерската врата. Изобел се поколеба за момент, мислейки си, че предпочита сама да кара колата си, но сметна, че би било ненужно невежливо да настоява.

— Болен ли е? — запита тя, с глас, натежал от вина. — Да не се е преуморил?

— Само малко. Стори ми се отпаднал на закуска, затова го изпратих обратно в леглото — той й затвори вратата и заобиколи до шофьорското място.

— Боли ли го нещо? — попита Изобел веднага щом Мъри седна на шофьорското място.

— О, не. Щях да се обадя на лекаря, ако беше зле. А и Мели е с него.

Мъри запали двигателя и излезе от паркинга. Караше по-добре от Филип, с небрежна увереност, която дразнеше Изобел. Държеше волана само с една ръка, другата беше отпусната върху лоста за скоростите. Кафявите му очи се стрелкаха от пътя напред към огледалото с постоянно, привично движение.

— Той не бива да се натоварва толкова — каза Изобел раздразнено. — Не може да излиза през повечето вечери, както прави напоследък. И вече не си почива следобед, нали?

— Намерил е нещо, което го интересува — каза Мъри миролюбиво. — Заел се е усърдно с плувния басейн и сам избира да върши повече, отколкото досега. Бих предположил, че ще сте доволна.

— Разбира се, че съм доволна — сопна се Изобел. — Но не и когато го насърчавате да остава навън до късно и да се претоварва. Той не е здрав човек. Не може да се придържа към вашето темпо. Ако ви трябва човек, с когото да играете дартс и да пиете по цяла нощ, добре е да си намерите друг приятел. Филип просто не може да се справи.

Мъри кимна, забави скоростта, когато стигна до едно кръстовище, и потегли, давайки газ, като прецени точно пролуката в трафика.

— През последните няколко дни той е по-добре, отколкото от месеци насам — отбеляза. — Сам ми каза колко добре се чувства.

— Не сте били тук преди няколко месеца — каза Изобел, опасно близо до грубостта. — Затова не мисля, че можете наистина да коментирате. Но аз бях. Гледах го и се грижех за него още от началото на това заболяване и познавам признаците. Той се напряга твърде много, и сега е прекалил. Ако си бях у дома, нямаше да му позволя.

Мъри не казваше нищо и гледаше пътя.

— Трябваше да ми кажете — каза Изобел.

— Телефонирах ви — каза Мъри тихо. Натисна спирачки на едно кръстовище и пусна друга кола да мине, а после даде газ и гладко навлезе в платното към дома на Изобел.

— Какво?

— Наистина ви телефонирах. Тази сутрин в хотела. За да ви кажа, че той не е добре, да се посъветвам с вас какво трябва да се направи. Мели каза, че ще искате да узнаете веднага, затова ви позвъних.

— О! — каза Изобел.

Мъри й отправи мила, почти нежна усмивка.

— Казаха, че не сте там. Че не сте регистрирана като гостенка. Казаха, че не сте била регистрирана и миналата седмица, когато се предполагаше, че сте отседнала там, за да преподавате.

— Сигурно има някаква грешка — каза бързо Изобел.

Мъри даде мигач и зави в алеята към къщата на Изобел.

Обърна кафявите си очи към нея, в усмивката му се долавяше нотка на дяволитост.

— О, предполагам — каза той. — Тези големи хотели могат да бъдат ужасно неорганизирани, нали?

— Да — каза Изобел. — Трябваше да проверят хубаво.

Мъри кимна. Спря колата, натисна спирачката и изключи мотора. Отново насочи към Изобел онази ленива, властна усмивка. Зачака въпроса й.

— Казахте ли на Филип? — попита тя съвсем непринудено. — Че не сте успели да се свържете с мен?

Мъри отвори вратата на колата.

— О, не — каза той. — Защо да го правя? Знаех, че ще се приберете у дома. Не исках да го тревожа, когато беше доста отпаднал. Сам реших какво да направя. Не повиках лекар. Изпратих го обратно в леглото да си почива. Не му казах, че не мога да се свържа с вас. Не казах и на Мели. Премълчах си. Мисля, че просто ще си мълча за това. Ще продължавам да си мълча за това.

— Било е глупава грешка на хотелската администрация — настоя Изобел. Усети как гласът й потръпна напрегнато, и повдигна чантата, оставена в краката й. Мъри бавно заобиколи до пасажерската врата.

— Аз ще ви я нося — каза той. — Не обичам да гледам как една дама се мъчи.

Този път тя му позволи да я вземе и каза:

— Много ви благодаря.

* * *

Когато тя се прибра, Филип беше станал, малко блед, но явно в не много лошо състояние.

— Мъри каза, че лежиш — каза Изобел, като го целуна и отстъпи назад да го погледне.

— Нищо сериозно, просто махмурлук — каза Филип. — Взех два парацетамола, поспах половин час, и ето ме, съвсем здрав и бодър.

— Все пак е добре да си починеш днес следобед — каза Изобел.

— Не се притеснявай излишно.

— Не се притеснявам. Просто се държа разумно.

Вратата на дневната се затвори, Мъри тактично ги остави сами. Чуха го да моли в кухнята госпожа М. да приготви кафе за тримата.

— Днес следобед Мъри ще ме заведе до склада си, има един труден клиент, който иска някакви специални плочки: помоли ме да му помогна да избере.

— Мъри може и сам да си избере плочките! — възкликна Изобел нетърпеливо. — Защо му трябва помощта ти?

— Казва, че имам око — заяви Филип гордо. — Мога да си представям мислено цветовете. Казва, че това е много рядко срещано. Той например не можел да го прави.

— Мисля, че би трябвало да си починеш.

— Почивах си. Тази сутрин си почивах половин час. Това е всичко, което ми трябва.

— Не си добре! — извика тя отчаяно.

Той я погледна без капка обич и каза:

— По-добре съм отвсякога. Не се опитвай да ме дърпаш назад.

— Аз? Да те дърпам назад! Какво искаш да кажеш?

Филип се канеше да отговори, когато вратата се отвори и Мъри влезе с подноса и три чаши кафе.

— Това ще ви хареса — каза той на Изобел. — Нарича се „Мусонният Малабар“. Гледах едно предаване за него. Оставят зърната на открито, докато мусонният дъжд ги облива върху съхнещите стъбла. Не е ли страхотно?

— Не искам никакво кафе — процеди Изобел и излезе от стаята.

* * *

Цялата сутрин Изобел посвети на преглеждане на пощата си и отговаряне на писма, излезе от кабинета само да си вземе сандвич за обяд и да го изяде на бюрото си.

— Няма ли да обядваш с нас? — попита Филип мило. Използваше присъствието на госпожа М. и Мъри като щит. Знаеше, че Изобел не би се скарала с него пред тях, а под закрилата на присъствието им, той можеше да създаде илюзията за своето разумно поведение и избухливостта на Изобел.

Изобел, знаейки точно какво правеше той, съзнавайки, че го прави нарочно, го изгледа смразяващо.

— Имам твърде много работа — каза тя студено.

Кухнята беше топла, изпълнена с мирис на домашно приготвена храна. Докато Изобел си режеше две филии черен хляб и пъхаше между тях тънко парче предварително нарязана шунка, госпожа М. извади от фурната глинен съд и вдигна капака. Надигна се пара, дъхаща на лук и месен сос.

— Доброто старо задушено — каза Мъри. — Нищо не може да се сравни с него в студен ден.

Филип подреди масата, докато Мъри седеше, без да прави нищо. Изобел сложи малко горчица отстрани в чинията си.

— Бихте ли могли да ми донесете чаша чай, след като приключите със сервирането на това? — каза тя на госпожа М. Долови ледената нотка в гласа си, но беше безсилна да направи нещо по въпроса.

— Няма ли да хапнете задушено? — попита госпожа М. -Направих достатъчно.

Мисълта как изобщо би могло да се превръща в тема на обсъждане фактът, че в къщата на Изобел има достатъчно храна за нея, купена със собствените й пари, я накара да пребледнее от негодувание.

— Не ям много на обяд — каза тя. — Както знаете, никога не съм го правила.

— А би трябвало — каза Мъри бодро. — Знам, че едно хубаво ядене по средата на деня наистина ме засища за цял следобед — той й се усмихна. — Но, разбира се, аз не се занимавам с умствен труд като вас.

— Ще ви запазя малко за вечеря — каза госпожа М. на Изобел. — Можете да го затоплите.

Изобел взе самотната си чинийка със сандвича, мъдрещ се унило по средата, и се върна в кабинета си.

Изяде сандвича, вперила поглед в празния компютърен екран. В най-горния край на екрана пишеше „Изборът и избраните“, по-надолу — „Първа глава“, а под тези думи малкият курсор примигваше, сякаш подканваше Изобел да се залавя за работа. Изобел го изгледа с безразличие, нито като враг, нито като приятел. Това беше инструмент, който вече не лягаше с привична лекота в ръката й. Чувстваше, че бе казала всичко, каквото имаше да каже относно представата за свободната воля и индивидуалния морал. След Зелда и Трой всичко във възгледите й се беше променило. Откри, че вече не се интересуваше от дребните детайли в обноските и моралните норми, вече не се интересуваше от дисциплината, необходима й, за да води почтен живот, да бъде добра жена. Сега се интересуваше само от продължителния, таен, безмълвен прилив на страстта, интересуваше се от желанието, интересуваше се от неустоимото очарование. Интересуваше се от тайните механизми на обсебването, похотта, страстта.

Двайсет и три

„Любящият призрак“

Този роман разказва историята на жена, която е изпълнителен директор в

— Хм — каза си Изобел. — Козметичната промишленост? В химическата? Не, парфюмерийната.

парфюмерийна компания. Най-големият й приятел в нейния бляскав парижки живот е нейният заместник

— Не, не е достатъчно ефектно.

е най-големият й съперник, мъж, който притежава страхотен нюх за парфюмите. Той е неин приятел от детинство, осиновен от приятели на родителите й, и двамата са израсли почти като брат и сестра.

Изобел, която беше единствено дете, за миг спря да пише и се замисли за дълбокия, еротичен заряд, който носеше за нея представата за кръвосмешение между брат и сестра. Да имаш любовник, който ти е близък като брат, би било едновременно нарушаване на фундаментално еротично табу, и огромно удобство. Любовникът ти би бил човекът, който те познава по-добре от който и да е друг, който би познавал детството ти и твоя свят. Любовникът ти би познавал нещата, които те натъжават или разсмиват. Никога не би се налагало да обясняваш асоциации, или да описваш места и хора от миналото. Бихте имали общи спомени. А ако той е брат, който прилича на теб, тогава, обичайки го, ще бъдеш много близо до изтънчен нарцисизъм.

Те дори си приличат.

Тя има любовници и приятели, но никой не се сближава много с нея. Наричат я Le coeur glace. [14]

Изобел спря за момент и се зачуди дали това беше правилно. Как беше на френски „замръзнал“? Дали беше gelee? Сви рамене: можеше да го провери по-късно. Сега знаеше от опит, че номерът с роман под името на Зелда Виър беше да не спира, докато очертанията на историята не се оформят върху страницата. След това имаше време в изобилие да се безпокои за правописа и граматиката. Важното в роман от Зелда Виър беше да навлезе в онази част от мозъка й, която разказваше истории, и да не позволява нищо да я прекъсва. Писането на роман от Изобел Латимър беше тъкмо обратното — зависеше изцяло от добре обмислената философия зад романа, а после и от съвършеното оформяне на всеки абзац.

Франсин настоява да си купи нова и много бърза спортна кола, която току-що е излязла на пазара. Всичките й приятели се вълнуват от идеята и я насърчават да се опита да я купи, с изключение на…

Изобел спря.

— Пиер? — промърмори тя. — Прекалено банално. Жан-Пиер? Клод — прекалено лигаво. Ги? Жак? Решено: Жан-Пиер.

Жан-Пиер, който я вбесява, като намеква, че тя няма да може да се справи с такава прекалено мощна машина.

В пристъп на ярост, подстрекавана от него, тя изкарва колата за пробното „кръгче “ на пътя и кара бързо, все по-бързо, безумно бързо. Мяркащите се край пътя тополи се превръщат в размазани очертания, докато колата фучи с пълна скорост надолу по типичното френско авеню, а после на един ъгъл в края на пътя тя изгубва контрол над колата и… следва катастрофа.

В нова поредица от картини Франсин вижда себе си как навлиза в блестяща бяла светлина. Не знае къде се намира, нито какво прави на това място. От блестящата светлина излиза висок красив мъж; той е гол, с изключение на…

Изобел се поколеба, присви рамене, отхвърляйки още нещо, което лесно можеше да провери и вмъкне по-късно.

гол, с изключение на туземна украса. Носи пера в дългата си тъмна коса. Лицето му е гордо, смугло и ястребово.

— Франсин — изрича той с плътния си глас.

Той е духовният водач на Франсин и докато тялото й лежи в болницата, свързано с животоподдържащ апарат, двамата с Франсин премислят живота й заедно, във всички моменти на избори, за да се убедят, че тя постоянно си е отказвала шанса за любов. Виждаме ранното й детство и обучението в лавандуловите поля на Прованс, сексуалния тормоз, който е понасяла и на който се е наслаждавала от страна на по-голямо момче

— Момиче — поправи бързо Изобел. — Много по-секси.

от страна на изключително красиво момиче, което е обожавала. Виждаме юношеството й и приятелството й с Жан-Пиер, което тя никога не допуска да прерасне в любов. В състоянието си на клинична смърт тя вижда как му причинява болка, как го отблъсква, как дори решението му дая последва в парфюмерийната промишленост е реакция на собствената й амбиция и интереса на семейството.

— Лавандулата е страхотна — промърмори Изобел. — Може би двамата с Трой можем да отидем там. О, Боже, лавандулови поля в средата на лятото! За да направя проучвания.

В края на наставленията на духовния си водач Франсин разбира всичко, но освен това съзнава, че е страстно влюбена в него. Любовта, която е отприщил, е насочена изцяло към него. В духовната обител те се събират, в духовното царство правят жарка любов, само веднъж, само едно обречено страстно изживяване, а после, докато лежи в обятията му, тя бавно се събужда и открива, че е в болничното си легло.

Зашеметена от разочарование, тя заплаква, разбрала, че е жива и напусната от своя любовник, духовния си водач, и тогава съзнава, че стаята е изпълнена с уханието на лавандула.

— Хубаво — промърмори Изобел.

Жан-Пиер е донесъл грамаден букет лавандула от насажденията на родното им място с надежда единствената жена, която някога е обичал, да се върне към живота. Когото го поглежда, Франсин осъзнава за първи път, че той е мъжът, когото винаги е обичала, и че мистериозният му произход има обяснение. Той е правнук на нейния духовен водач, а необикновеният родилен белег

— По-рано трябва да вмъкна родилен белег — отбеляза си Изобел.

всъщност е точно копие на мистичната татуировка на духовния водач. Най-после тя осъзнава, че го обича и че в негово лице ще намери истинското щастие. Край.

Изобел се облегна назад в стола си и се усмихна широко към екрана. Имаше нещо толкова възхитително лесно в писането на история заради сюжета, а не заради разработването на морален мотив. Беше като почивка — да скача от случка на случка, без дори за миг да се тревожи къде може да я отведе следващият скок, сигурна в убеждението си, че почти нищо не беше твърде пресилено за този читателски кръг.

Хвърли поглед към часовника. Трой сигурно още беше на бюрото си. Набра номера му и веднага я свързаха.

— Изобел?

— О, Трой.

— Всичко наред ли е?

— Току-що написах резюмето за новия роман на Зелда Виър.

— Изобел, толкова си бърза с историите на Зелда, не мога да проумея защо не сме го правили още преди години.

Тя се изкикоти.

— И са толкова забавни. Действието ще се развива в Прованс и Париж.

— Великолепно. Кога мога да го видя?

— Само трябва да се поизглади. Да ти го изпратя ли с имейл?

— Да, нямам търпение. Такова ли е, каквото го планираше?

Изобел се поколеба.

— В известен смисъл има нещо повече.

Долови усмивката в гласа му.

— Знаех си, че ще има. Какво повече има?

Изобел се замисли за момент. Тренираният й, критичен ум не можеше да устои на изкушението да разнищи една история, докато стигне до сърцевината на смисъла.

— Предполагам, че ще бъде книга за жена, която се е преструвала, че няма съкровени желания, а после трябва да стигне почти до границата на смъртта, за да открие, че желанията й са изключително властни. Че единствено, когато познае желанието си, като застане лице в лице с него, може да се върне към живота.

В слушалката се чу едва доловима въздишка.

— Да — каза Трой просто. — Трябва да се изправиш пред желанието си, в противен случай се превръщаш в един от живите мъртъвци.

— Като в кома — каза Изобел. — Дишаш и се храниш, но, всъщност изобщо не осъзнаваш живота.

Настъпи кратко мълчание.

— Наред ли е всичко вкъщи? — попита Трой.

— Излязоха да прекарат следобеда заедно — каза Изобел. — Филип му помага да избира някакви плочки. Очевидно Филип има страхотен усет за цветовете.

— Има ли?

— Никога преди не съм го забелязвала, но явно Мъри е на мнение, че Филип му помага много — тя замълча за миг. — Обядваха телешко задушено. Госпожа М. им го приготви.

Трой не знаеше как се предполага да реагира на това сведение.

— О!

— Ще се приберат късно — каза Изобел. — Избират плочки.

— О! — повтори Трой.

— Ще се храня сама — каза Изобел с малко посърнал глас. — Ще си стопля малко от задушеното.

— Изобел — каза Трой предпазливо. — Ако Мъри се изпречва между теб и Филип, тогава навярно е редно да говориш с Филип. Само това имах предвид, когато казах, че прекарват много време заедно. Ако това те смущава, би трябвало да му кажеш.

— Всъщност не мога, нали? — отвърна Изобел. — Не и когато си помислиш какво правим ние.

— Филип не знае за това…

— Мъри знае, че не съм била отседнала в хотела. Обадил се там тази сутрин.

Последва остро вдишване, рязко поемане на дъх, а после

— Така ли? — каза Трой, като говореше бавно, за да печели време. — И какво ти каза?

— Каза ми, че не е безпокоил Филип с това, а аз казах, че в хотела сигурно са объркали нещо, и се оплетох.

— Той повярва ли ти?

— Така мисля — каза неуверено Изобел, тайно убедена, че Мъри не беше повярвал. — Но заради това наистина имам чувството, че не мога да го изхвърля от къщата или дори да се оплача от него. Той знае нещо компрометиращо за мен, разбираш ли.

Трой мълчеше, мислейки бързо.

— Със сигурност би могла да поговориш насаме с Филип и просто да кажеш, че не искаш Мъри да виси постоянно в къщата. Помоли го да се среща с него навън, ако държи да прекарва толкова много време с него.

— Бих могла да опитам — каза Изобел без ентусиазъм.

— Или просто зарежи, остави ги да ходят да избират плочки заедно. Не вреди, нали? Ако това ти дава свобода?

Изобел не реагира на топлотата в гласа му.

— Тук е толкова тихо нощем — каза тя, привидно без връзка с темата. — Когато съм тук сама. А когато не работя, няма какво да правя.

— Продължавай да работиш тогава — посъветва я Трой ободрително. — И ми изпрати онова резюме. Можеш ли да ми напишеш и три глави? Ще подпишат договор при получаването на три глави и резюме.

— Да — каза Изобел. — Ще го направя през следващите няколко дни.

* * *

Филип се прибра в девет, когато Изобел сядаше в кухнята с чаша шери да гледа новините. Тя изключи телевизора веднага, щом той влезе.

— Здравей.

— Искаш ли вечеря? — попита Изобел. — Мога да ти стопля малко супа, а имаме и хубав хляб.

— Ядохме навън — каза Филип. — Мъри знае един отличен индийски ресторант близо до склада за плочки. Разглеждахме плочки, докато ни се зави свят, и накрая избрах прекрасен наситенопурпурен цвят с фриз в бронзов оттенък. Мъри казва, че според него ще е идеален за клиентите. Избрах и оборудването за басейна.

— Оборудване ли?

— Дръжки и перила, такива неща. Ще бъде страхотен басейн. Това е един от най-големите договори, които Мъри е получавал някога. Възможността за печалба е изключителна. Знаеш ли, че вероятно ще има печалба от около трийсет хиляди лири?

— Боже мой — каза Изобел. — А каква печалба ще натрупа от нас?

Филип не долови остротата в гласа й.

— Много по-малко! — каза с усмивка. — Като начало, аз ще избирам нашите плочки. Знаеш ли, че ми плати за днес? Даде ми петдесет лири за работа като дизайнер-консултант! Не съм имал надница от десет години! Накара ме да се почувствам почти като предишното си „аз“.

Изобел се усмихна.

— Чудесно. Не харчи всичко наведнъж.

Филип се засмя.

— Твърде късно. Похарчих ги за вечеря. Но беше наистина хубаво да почувствам, че върша нещо полезно и печеля малко джобни пари. Той каза, че може отново да има нужда от мен някой път. Това би ми харесало. Това е нещо, което наистина мога да си представя. Повечето хора не могат да задържат в ума си представата за нюансите. Аз обаче мога. Това е дарба. Дори не знаех, че я притежавам.

— Нито пък аз — каза Изобел. — Дори не знаех, че толкова се интересуваш от интериорен дизайн.

— Не мисля, че бих се заинтересувал от къща, макар че мога да опитам и това — каза Филип замислено. — Но в един басейн има нещо много привлекателно. Създаваш такова специално място от нищото: дупка в земята или празен обор. Това е истинско преобразяване.

Изобел остави да се възцари мълчание. После проговори:

— Питам се дали може да поговорим за Мъри. Наистина ми се струва направо вездесъщ.

— Вездесъщ ли? — повтори Филип, сякаш не разбираше думата.

— Той на практика се нанесе вкъщи — каза Изобел. — Госпожа М. знае всичките му любими ястия, струва ми се, че той е тук от закуска до вечеря.

— Има да се правят много планове — каза Филип отбранително. — Теб те нямаше, затова не знаеш. Всички онези подробни планове, двамата с Мъри правихме измервания и ги начертахме заедно. Много сме заети. Това погълна изцяло времето ни. Разбира се, че той оставаше да се храни с нас. Ти какво би искала да направя? Да го помоля да чака навън, докато си ям обяда?

— Не, разбира се, че не — отвърна тя. — Но сега, когато планирането приключи, той ще бъде тук само за да наглежда строителите, нали? Не е нужно да идва всеки ден? А с този нов договор, който има, предполагам, че ще стои много при онези хора.

Филип се поколеба.

— Предполагам — каза неохотно. — Но тяхната къща е съвсем наблизо. „Вали Фарм“, знаеш. Казах му да се отбива по всяко време.

— По всяко време? — повтори Изобел.

— Хубаво е да бъде наблизо, за да наглежда басейна ни — каза Филип. — Знаеш какви могат да бъдат майсторите.

— Да, но…

— А ако иска да избера някакви цветове или украсата на другия басейн, наистина ще се радвам да му помогна.

— Със сигурност той може да прави сам всичко това — каза Изобел.

— И е добра компания — заключи Филип. — Когато пишеш или си заминала да преподаваш, той е страхотна компания. Доставя ми удоволствие да ходя в кръчмата с него. Тук сме твърде откъснати, допуснахме да се изолираме твърде много. И двамата би трябвало да излизаме и да общуваме повече.

Той я погледна критично, така, както не я беше гледал никога преди.

— Вечно само работиш, Изобел. Би трябвало да си създадеш собствени приятелства. Да излизаш на кафе и да пазаруваш. Да обядваш с момичетата. Живеем тук от десет години, а ти не познаваш никой освен господин и госпожа М. Не е добре за теб да си толкова изолирана.

— Не съм изолирана — възрази Изобел. — Имам приятели в Лондон, имам приятели в работата.

— Обаче те не са истински приятели, нали? — настоя Филип. — Не ги виждаме тук, не ги каниш на обяд.

— Живеем в провинцията — каза Изобел, подразнена. — Не може да се каже, че това е Клубът по изкуствата в Челси. Не е „Граучо“. С кого искаш да обядвам?

— О, не знам — каза Филип уклончиво. — Жени на твоята възраст. Сигурно има клуб на жените от града или Женски институт, или нещо, в което би могла да се включиш.

Анализът, който слушаше, беше толкова груб и безчувствен, че според Изобел би могъл да идва единствено от Мъри.

— Както знаеш, обичам да бъда сама в работата си — каза тя с предпазлива сдържаност. — Както знаеш, писането винаги е самотно занимание. Не е от нещата, които можеш да правиш, докато постоянно те прекъсват. И не мога да се сетя за нищо, което би ми било по-омразно от това да отида на обяд със заможни жени на средна възраст.

— Абсолютно — съгласи се Филип. — Следователно ти харесва да бъдеш сама. Аз обаче имам нужда от компания. Значи се разбрахме.

Двайсет и четири

Изобел продължи да пише „Любящият призрак“ през цялата сутрин въпреки мощно отекващия мъжки смях от кухнята. Мъри беше пристигнал малко след закуска с куфар, пълен с мостри за плочки и разцветки, и се предполагаше, че двамата с Филип правят окончателния избор на цветове за басейна. Изобел чуваше по-високия глас на госпожа М., която от време на време гълчеше и се смееше, докато чистеше кухнята и приготвяше обяд. Атмосферата беше много уютна и приятелска. Изобел с раздразнение си даде сметка, че плаща на госпожа М. по десет лири на час, за да флиртува с Мъри.

По обед Изобел излезе от кабинета и осъзна, че щом се появи в кухнята, моментално се възцари тишина. Филип имаше вид на ученик, заловен да лудува в спалното помещение след изгасянето на лампите.

— Какво има за обяд? — попита учтиво Изобел.

— Печено свинско с всички гарнитури — каза госпожа М. — Но мога да ви направя сандвич или салата, ако искате, госпожо Латимър.

— Печено свинско звучи прекрасно — заяви Изобел. — Да сложа ли масата?

Мъри и Филип побързаха да приберат мострите от плочки и разцветките. Мъри сгъна комплект планове.

— Това нашият басейн ли е? — попита Изобел.

— Не — каза той. — Този е един от другите, по които работя. Във Флийт, Хампшър. Просто се допитвах до Филип за общия изглед. Той има такова око за детайлите.

— Така ли?

— Мислехме да прескочим дотам днес следобед и да го погледнем — каза Филип. — Наистина трябва да видя сградата, преди да мога да си представя промените.

— Е, аз пък мислех да отидем на разходка днес следобед — каза Изобел дръзко. — Не съм слизала в селото от цяла вечност. Мислех си да отидем до кръчмата заедно. Госпожа М. винаги може да ни вземе, ако не искаш да се качваш пеша обратно по хълма.

— Чудесно — каза Филип бързо. Хвърли неразгадаем поглед към Мъри. — Тогава ще се отбия във Флийт друг път.

— Нямам нищо против — каза Мъри. — Завиждам ви на вас двамата, че ще се разходите до кръчмата, както подобава на господин и дама без ангажименти. Избрахте идеален ден за това.

— Нали няма да отидеш във Флийт без мен днес следобед? — попита Филип. Изобел си помисли, че той звучеше като по-малък брат, който се страхува да не го пренебрегнат.

Мъри поклати глава.

— Не, ще отида до „Вали Фарм“ и ще им представя избраните от теб плочки.

Изобел гледаше. Стори й се, че той вдига куфарчето си с мостри, сякаш си тръгваше.

— Непременно им кажи, че цялата схема се върти около патинираната бронзова украса за фонтана — каза Филип. — Трябва да разберат, че именно оттам започнах.

— Ще им кажа — обеща Мъри. — О! Не слагайте прибори и чиния за мен, госпожо Латимър. Тръгвам. Ще ви оставя на спокойствие.

— Но това е любимото ви… — възрази госпожа М., после се спря.

Мъри й се ухили:

— Друг път. Госпожа Латимър не иска да й се пречкам по цял ден — усмихна се открито на Изобел, очарователен, уверен. — Съжалявам — каза искрено. — Това е такъв щастлив дом, удоволствие е да ви посещавам.

— Моля ви, не си отивайте — против волята си, Изобел бе подтикната към вежливост. — Няма нужда да хуквате. Ние с Филип ще се разходим след обяд. Можем да обядваме всички заедно.

— Ако сте сигурна, че нямате нищо против?

Изобел поклати глава и сложи ножа и вилицата на Мъри на обичайното място, което някога беше нейното място. Госпожа М. донесе свинския бут от фурната и подаде големия нож за рязане на месо на Мъри, сякаш това беше напълно в реда на нещата. Мъри се изправи и започна да реже спретнати резени от препечена кожичка и месо.

— Ето това вече е хубаво — каза Филип, доволен.

* * *

Изобел трябваше да признае, че Филип е много по-добре. Той вървеше бодро надолу по пътеката към селото, по която по-рано едва пристъпваше. Влязоха в бара на кръчмата и Филип поръча питиета. Пъхна ръка в джоба си и внезапно се поколеба.

— Нямам пари — каза на Изобел. — Можеш ли да уредиш сметката?

Изобел поруменя от смущение.

— Не взех никакви — каза тя. — Тези панталони нямат джобове, а не си взех дамската чанта.

Съдържателят се усмихна благосклонно на Филип.

— Отново на вересия ли? — попита.

Филип се засмя:

— Не ми начислявайте лихва — каза той. — Ще намина довечера и ще си разчистя дълговете.

Съдържателят кимна.

— Това прави шейсет и две лири.

Изобел се усмихна, мислейки, че той се шегува, но Филип кимна.

— Да.

Взеха питиетата си и отидоха да седнат на една маса до прозореца, откъдето имаше гледка към селската улица.

— Дължиш му шейсет и две лири? — Изобел беше зашеметена.

— Свърших парите в брой миналата седмица — каза Филип. — С Мъри дойдохме тук на вечеря, а в буркана с парите за домакинството не бяха останали банкноти. Помолих кръчмаря да го запише на вересия.

— Но ние не можем да постъпваме така — Изобел беше леко скандализирана. — Почти не познаваме съдържателя.

— Аз обаче го познавам — поправи я Филип. — Откакто спечелих мача по дартс, съм нещо като местен герой.

— Е, не мога да дължа пари в кръчмата — заяви Изобел. — Ще помоля госпожа М. да остави чек на път за вкъщи.

— Ще дойда довечера с пари в брой, както казах — повтори Филип. — Бих предпочел така.

— Мога да напиша чек, не е нужно да излизаш вечер — каза Изобел. — Не обичаш да шофираш в тъмното.

— Мъри може да ме закара — каза той непринудено. — Освен това не искам сметките ми в бара да се уреждат с твоя чек, Изобел. Би изглеждало ужасно странно. Ще дойда с парите.

Изобел се поколеба.

— Не смятам, че изглежда странно.

— Изглежда — каза той категорично. — Остави ме да си плащам сам сметките, Изобел.

Тя кимна, а после прочисти гърло.

— Всъщност ние като че ли доста бързо изчерпваме парите за домакинството — отбеляза тя с премерено неутрален тон.

— Така ли? — каза Филип. — Просто си помислих, че не си оставила достатъчно, когато отсъстваше миналата седмица.

— Оставих двеста лири. Това обикновено е достатъчно — каза Изобел.

— Всичко е толкова скъпо — каза Филип уклончиво. — А понякога излизам вечер.

— Мъри плаща ли някога? — попита тя.

Той мигновено се изчерви, погледна намръщено към масата и каза:

— Наистина, Изобел. Що за въпрос!

Тя веднага оттегли обвинението.

— Съжалявам. Не исках да бъда груба. Просто се питах…

— Казах ти, че той ми плати, задето работих за него онзи ден!

— Да, знам, че ми каза. Петдесет лири. А ти после плати вечерята, нали?

— Това беше мой избор — каза той сковано.

— Знам. Знам.

— Не го харесваш, нали?

— Не е от хората, с които се разбирам — каза Изобел предпазливо. — Сигурна съм, че е много добър в това, което прави, и разказва хубави истории и така нататък. Но не е човек, когото бих избрала за компания. Не е човек, когото бих очаквала да харесаш.

— О — каза Филип непринудено, като пресуши чашата си и стана, за да отиде до бара. — Свестен е. Още едно питие?

* * *

Филип се качи пеш обратно по хълма до къщата им заедно с Изобел: нямаше нужда госпожа М. да идва да ги вземе.

— По-добре си — отбеляза Изобел.

— Много по-добре — каза Филип. — Само почакай, докато се сдобия с басейна и мога да плувам всеки ден.

— Кога започват работа?

— Още в началото на идната седмица — каза Филип. — Към края на март може би вече ще плуваме. Само си представи!

— Не е точно време за плуване — отбеляза Изобел.

— Точно тогава ще почувстваме ползата от закрития басейн — каза Филип. — Ще имаме двойно по-голяма полза от него, отколкото от открит. Мъри иска да обясня това на тези нови клиенти във Флийт. Колебаят се закрит ли да изберат или открит. Ще им кажа, че направо са луди. Изобщо не може да става дума за сравнение.

— Да не би вече да си негов търговски представител? — попита Изобел. Отвори градинската портичка и влезе първа в градината им.

— Изобщо не бих възразил — каза Филип. Беше само леко задъхан въпреки изкачването по хълма. — Той върти страхотен бизнес. Изобщо не бих имал против да съм негов представител по продажбите. А и това е добър продукт. Онзи ден ми каза, че е истинско удоволствие да продаваш на хората нещо, за което знаеш, че ще подобри живота им, нещо, от което наистина имат нужда. Не е като да продаваш хладилници на ескимосите, носи истинска полза.

— Говориш така, като че ли е някакъв филантроп — каза Изобел. Отвори задната врата и седна на пейката да свали туристическите си обувки. Филип влезе и седна до нея.

— Не, твърде прозорлив бизнесмен е за такива неща — каза той. — Няма да го хванеш да раздава нещо без пари. Бих казал — не! Той оценява всяка работа до последното късче от мозайката и знае до последното пени каква е печалбата му. Но винаги е честен. Видях цифрите. Винаги е честен.

— Добре — Изобел потисна една въздишка. — Мисля, че сега ще отида да свърша малко работа.

— „Изборът и избраните“? — попита Филип.

— Да.

— Как върви?

— Върви добре — излъга тя с лекота.

— Какво мисли Трой?

— Мисли, че ще се справим добре с нея — каза Изобел. — Ще я продадем отрано. Мисли, че това е точно каквото ще искат.

— Чудесно — каза доволно Филип. Обви с ръка раменете на Изобел и я прегърна леко. — Умно момиче. Залавяй се за работа. Не забравяй, че трябва да осигурим отопление за басейн — той се поколеба за момент. — Всичко е наред, нали?

Изведнъж Изобел чу Трой да я предупреждава, че трябва да бъде като шпионин, че нищо от единия живот не може да прониква в другия. Усмихна се ведро на Филип.

— Разбира се. Какво може да не е наред?

Той се поколеба. Не умееше да разчита мислите и настроенията й. През всичките досегашни години тя беше тази, която бе следила с изучаващ поглед лицето му, движенията му, Стойката на раменете му. Беше следила с обич настроенията му. Той така и не беше научил нейните.

— Просто се питах дали всичко е наред. Не си говорила много за новата книга. Или за работата си в Лондон.

Изобел сви рамене.

— О, няма много за разказване — каза тя непринудено. — А басейнът напоследък е главният ни интерес, нали?

Филип се поколеба.

— Е, така мисля — призна той.

Тя се усмихна.

— Тогава и аз мисля така.

* * *

В четири часа Филип донесе на Изобел чаша чай.

— Слизам до кръчмата с Мъри — каза той. — Ще си платя вересията. Мислех си да взема храна за вкъщи за нас, ако искаш?

Кърито за вкъщи от ресторанта в селото беше рядко удоволствие за Изобел и Филип, тъй като Филип никога не шофираше вечер, а Изобел съвсем рядко решаваше да си направи труда да пътува до селото и да чака в неудобната чакалня, разглеждайки престарели броеве на списание „You“

— О, каква прекрасна изненада — каза тя.

— Пилешко „биряни“ за теб? — попита той.

— Да, моля. Мъри с нас ли ще се храни?

— Мисля, че има да свърши нещо. Но мога да го попитам, ако искаш?

— О, нека да сме си само двамата — каза Изобел и се изненада, когато Филип я целуна по темето и каза: „Да, нека“.

Изобел чу колата на Мъри да спира отпред в пет и половина, и Филип се провикна от антрето.

— Ще се прибера към седем.

За момент тя си помисли, че е била ненужно нелюбезна, като не покани Мъри да сподели с тях поръчаната за вкъщи храна, тъй като той все пак щеше да закара Филип с колата до кръчмата, да чака, докато приготвят храната, а после да го докара обратно вкъщи. После сви рамене. Мъри беше изял достатъчно храна в къщата й и ако Филип искаше да е насаме с нея, тогава тя беше готова да се наслади на тази интимност. Работи до шест и половина. Телефонът иззвъня в шест и тя се поколеба, преди да го вдигне, като хвърли поглед към дисплея. Обаждането беше от номера на Трой. Изобел се облегна назад в стола си и сключи ръце в скута си, за да се възпре да отговори. Струваше й се, че иска да възстанови границите между живота на Зелда и живота на Изобел Латимър, които бяха нарушени в понеделник, когато тя бе Изобел и въпреки това — любовница на Трой, когато му беше казала, че го желае, а той не беше откликнал, когато беше допряла ръка до тялото му и беше напипала коприненото бельо на Зелда.

— Изобел, там ли си? — гласът на Трой по телефонния секретар бе делови. Така беше по-лесно да устои на изкушението да говори с него, отколкото ако говореше с нежен тон. — Обаждам се само да проверя дали всичко е наред. Но сега излизам от офиса, така че до седем и трийсет вечерта можеш да ми се обадиш вкъщи, ако искаш, а после излизам за цялата вечер и ще се прибера твърде късно. Може би ще ти се обадя утре. Просто исках да разбера как върви новата книга.

Телефонният секретар изпиука силно, когато Трой прекъсна връзката, и Изобел изпита необяснимо чувство на раздразнение от резкия му, делови тон. Разбира се, той нямаше как да знае, че Филип няма да чуе съобщението, така че беше благоразумно от негова страна да се постарае тонът му да не намеква за нищо повече от делово съобщение във връзка с работата. Въпреки това на Изобел й се струваше, че не й беше обърнал достатъчно внимание, че е била пренебрегната.

Наведе се напред и изтри съобщението. Нямаше да го запази, нямаше да върне обаждането. Тази вечер искаше да бъде с Филип, с бистър ум и чиста съвест. Тя беше омъжена жена, искаше отново да бъде щастливо омъжена жена.

Тя подреди масата малко преди седем и сложи чиниите да се топлят. Отвори бутилка силно червено южноамериканско вино и си наля една чаша. Разтребваше кухнята, когато чу колата на Мъри да спира отвън и Филип да затръшва вратата и да пожелава „лека нощ“. Той влезе в кухнята и наситеният, силен мирис на къри нахлу с него.

— Аз ще го разопаковам, знам, че ти мразиш да го правиш — предложи Филип.

Изобел се усмихна.

— Наистина мразя това — седна на масата и го зачака да й донесе чинията. — Много добро обслужване има в този ресторант — каза с усмивка.

— Смирено се стараем — отвърна той.

Хранеха се заедно в спокойна, приятелска атмосфера.

— Хубаво е — каза Филип внезапно. — Не помня кога за последен път сме яли къри. Искаш ли да опиташ моето?

— Много ли е люто?

— Изгарящо.

— Няма тогава.

— Изпускаш цялостното усещане, ако в края на яденето още са ти останали сливици.

— Липсва ми твоят тренинг — каза Изобел. Филип беше прекарал няколко години в Далечния Изток с компанията, за която работеше, преди да се запознаят. Тя стана и събра чиниите.

— Сладолед?

— Само една топка.

— Още ли се опитваш да отслабнеш?

— Чувствам се много по-добре така. Досега съм отслабнал само с половин килограм. Но Мъри казва, че това е, защото трупам мускули. Наистина мисля, че може би си връщам добрата форма.

Изобел сипа сладоледа и занесе две купички на масата.

— Би било чудесно — каза тя. — Дали да не отидеш да се видиш с господин Хамънд и да разбереш какво е неговото мнение?

— Имам час за преглед през май, мислех да изчакам дотогава. Мъри предложи да изчакам и да видя сам. Да не се въвличам в купища изследвания и да проявявам прекален оптимизъм.

Изобел се поколеба. Смяташе, че съветът на Мъри е наистина разумен. Той едновременно признаваше реалния напредък на Филип и го възпираше да навлезе отново в хипохондричния си цикъл. Не й беше приятно да се съгласява с Мъри.

— Сигурна съм, че е прав — каза тя.

— Той не е глупак — каза Филип. — Има много здрав разум.

Той довърши сладоледа си и отнесе купичката й от масата заедно със своята.

— Да приготвя ли за двама ни малко истинско кафе? Онова „Мусонен Малабар“ на Мъри е още тук.

— Добре — каза Изобел. — Благодаря ти.

Филип изсипа кафе във филтъра и включи кафеварката.

— Какво ще кажеш за малко бренди към това?

— Ще ме хване — възрази Изобел.

— Защо не? — каза той. — Не ни очакват никъде на сутринта, нали? Защо не? Нали не гониш краен срок и нямаш среща в Лондон?

— Не…

Той наля две чаши бренди и сложи една пред нея.

— Хайде, осмели се — насърчи я той. — Това върви с „Мусонния Малабар“.

Тя се засмя.

— Обаче той е забавен.

Филип се усмихна широко и отиде да налее кафето.

— Такъв е. Той е трогателно съчетание от познания и невежество. Много буден и прозорлив е, и когато научи нещо, наистина се придържа към него. „Мусонният Малабар“ е типичен пример. Сигурно го е видял някъде в някое телевизионно предаване и сега не иска да пие нищо друго.

— Напомня ми за някои от моите студенти — каза Изобел. — Много буден и любопитен.

— И ужасяващо зле образован — довърши Филип вместо нея. — Да. Бих помислил, че много прилича на тях. Понякога се държи съвсем като момче — той хвърли поглед към нея, обезпокоен да не засегне чувствата й. — Той е като сина, когото никога не съм имал.

Двайсет и пет

Изобел се пъхна в леглото до Филип и осъзна, че той нито спеше, нито се преструваше на заспал, както обикновено. Притегни я към себе си.

— Ухаеш хубаво — каза с интимен тон. — Нов парфюм?

Беше мирисът на нощния почистващ лосион, на който Изобел не беше успяла да устои, след като двамата с Трой купиха от него за Зелда. Уханието му й въздействаше еротично, беше го усетила по кожата си и по тази на Трой.

— Ммм — каза тя.

Познатото, обично тяло на Филип се доближи до нея в леглото. Ръката му я придърпа още по-близо и тя се плъзна, за да облегне глава на рамото му. Той наведе глава и нежно я целуна по лицето. Изобел се почувства неловко, както рядко се чувстваше с Трой, независимо колко странна беше външността или поведението им. Почувства как се изчервява силно в полумрака на спалнята. Филип отметна косата от лицето й с милувка и зацелува шията и меката долна част на ухото й. Опитвайки се да откликне, Изобел сложи ръце на раменете му, на тила му. Филип издаде тих, дълбок, гърлен звук, и я целуна по устните. Изобел го целуна в отговор, сдържани целувки, които бяха напълно различни от буйните целувки на Трой с отворена уста, напоени с аленото червило на Зелда. Изобел изтика мисълта за Трой от ума си, от брачното си легло, и се опита да се съсредоточи върху нежното докосване на съпруга си, мъжа, за когото се беше омъжила по любов и с когото бе избрала да остане с години.

Филип посегна и се засуети неумело с горнището на пижамата й, погали корема й, а после придвижи ръка нагоре към гърдите й. Изобел лежеше неподвижно, остави го да я докосва, в очакване на страстния отклик, който той едно време събуждаше. Не се случи нищо особено. Изобел се запита дали за Филип също не се случваше нищо, и дали тъкмо затова тези прелюдии им отнемаха толкова време. Дали той също чакаше да го обземе подходящото настроение и се надяваше, че след миг ще бъде изпълнен с желание?

Той подръпна горнището на пижамата й.

— Мисля да се отървем от това — каза той, и по дълбокия тон на гласа му Изобел осъзна, че е възбуден, че единствено тя беше замръзнала от смущение. За Филип това беше сексуално възбуждащо, той искаше тъкмо това.

Тя услужливо съблече горнището си и плъзна надолу долнището на пижамата. Филип повтори действията й, така че останаха голи заедно в леглото. Изобел си помисли, че не трябва да забравя да смени и изпере чаршафите на сутринта, за да не разбере госпожа М., че са правили любов, после си каза, че това е нелепо — нямаше абсолютно никаква причина госпожа М. да не узнава, че са се любили. Те бяха съпруг и съпруга, редно беше да се любят. Болестта на Филип беше прекъснала страстния и изпълнен с наслада сексуален живот, който бяха споделяли. Би трябвало да се радва на възстановяването му, а не да се притеснява за чаршафите.

— Също както едно време — каза Филип възторжено.

Изобел се притисна по-близо до него и изпита чувственото удоволствие от допира на топла гола кожа до нейната. Филип имаше леко, светло окосмяване по тялото и гъделичкането на космите по гладката й голота винаги я беше възбуждало.

— Да, така е — каза тя, опитвайки се да убеди себе си.

Филип се прехвърли отгоре й и нежно проникна в нея. За своя изненада, Изобел откри, че беше твърд, силен. Задвижиха се в приятно съзвучие, с наслада. Изобел затвори очи и се опита да не мисли за нищо, освен за удоволствието от допира на кожата му до нейната, за уютната му топлина.

Почувства как се отнася, отдалечавайки се все повече и повече. Тялото й откликна на докосването му. Филип бе правил любов с нея в продължение на много години, познаваше ласките, които й доставяха удоволствие. Но умът й бе на километри разстояние, тя се чувстваше отчуждена, и хладна, и далечна. Внимаваше да не мисли за Трой, нито за Зелда, не мислеше за нищо — било то еротично или неприятно. Не мислеше за нищо, докато съпругът й се движеше по тялото й, в тялото й, и покриваше шията и гърдите й с леките си целувки.

— Хубаво ли е? — прошепна той.

— Много хубаво — увери го тя.

Можеше да почувства настойчивостта му, когато той започна да се движи по-бързо, но изпитваше единствено желанието да му достави удоволствие, и потиснатото желание всичко това да приключи. Изви гръб като дъга и издаде няколко леки стона на престорено удоволствие. Те бяха достатъчни да го накарат да повярва, че е достигнала оргазъм и не иска повече, и тялото му се разтърси във внезапен прилив на всепоглъщаща сила, после той въздъхна дълбоко и се отпусна тежко върху нея.

Изобел изчака няколко мига, а после се отмести леко. Филип веднага се надигна, изричайки някакво извинение, и я освободи.

— Трябва да отида до банята — каза тя, взе пижамата си и излезе. Седна на бидето и почувства как хладката вода отмива лепкавата течност. Стана да си измие лицето и ръцете, и да погледне отражението си в огледалото в банята.

Лицето й не издаваше нищо. Взря се в безжизнените си очи в огледалото и си помисли, че е празна като първата страница на новия си роман. Вече нямаше нищо за казване, нямаше нищо за мислене. Просто нямаше нищо — във всяко отношение, и в романа, и в сърцето й. Облече пижамата си и се върна в спалнята. Филип лежеше все още гол, облегнат на възглавниците. Изглеждаше поруменял и щастлив.

— Струва ми се, че това беше убедително доказателство — каза той ухилено. — Много по-добре съм. О, Изобел, не е ли прекрасно?

Тя се опита да сподели радостта му.

— Да, така е — каза, отпускайки се в леглото до него. — Чудесно е. Толкова се радвам, че си по-силен.

— А ти си толкова добра — каза той, като я придърпа отново плътно до себе си. — Толкова мила. Сигурно ти е било тежко, докато бях толкова кисел и намусен. А откога не сме правили любов? Месеци, нали?

— Не броя — каза Изобел. — Никога не съм имала нищо против. Най-важното е, че сега се чувстваш добре.

— Чувствам се фантастично — каза той. — Невероятно.

Лежаха мълчаливо няколко мига.

— Да изгася ли светлината? — попита Изобел.

Филип кимна. Тя се пресегна и изключи нощните лампи, а после с наслада се сгуши, облягайки се отново на рамото му, с ръката му, здраво обвита около нея.

— Това е най-хубавата част — каза тя. — Тази близост.

В тъмнината почувства как той целува косата й.

— Ти беше истински ангел — прошепна той. — Само си представи колко щастливи ще бъдем, ако се оправя отново.

— Наистина ли мислиш, че може да стане?

— Можем да пътуваме. Винаги сме искали да пътуваме, нали?

Изобел внезапно си помисли за парите на Зелда Виър, които можеха да финансират един нов и вълнуващ живот за Филип и нея. Беше ги възприемала като „бели пари за черни дни“, които можеха да им гарантират сигурност, ако здравето му се влошеше, с които можеха да платят за грижите за него в домашни условия. Но ако състоянието му се подобреше, можеха да си създадат нов живот, пред нея можеше да се открие съвсем различен живот.

— О, да — каза тя. — Толкова би ми харесало да пътувам. Толкова искам да отида в Япония.

— Япония? Обичам Далечния Изток. Едно от нещата, за които много съжалявах, беше, че така и не отидохме там заедно.

— Така ли?

— Да. Но сега бихме могли. А мога и да се върна на работа, отново да печеля някакви прилични пари.

— Съмнявам се, че биха те взели обратно — каза тя мило. — На твоята възраст, скъпи.

— Не бих се върнал на старата си работа — той отхвърли идеята с пренебрежение. — Бих се заел със собствен бизнес. Иска ми се да работя на свободна практика. Ще печеля от всяка поръчка, а когато работата приключи, ще можем да харчим парите заедно. Какво мислиш?

— Чудесно — каза Изобел сънено.

Филип се облегна на лакът и я целуна по устните.

— Лека нощ, любима — каза нежно.

Изобел заслуша как дишането му става по-дълбоко, докато той потъваше в сън. Тя лежеше будна, загледана в тавана, и мислеше с удивление за бъдещето, което можеше да се открие пред нея. Зелда можеше да бъде пътят към свободата й, към възможността двамата с Филип да открият ново щастие заедно. След като се бе превъплъщавала в Зелда, Изобел можеше да се превърне в различна жена. Притежавайки богатството на Зелда, Изобел и Филип щяха да имат свободата да направят почти всичко.

* * *

На сутринта той се усмихваше, когато се събуди. Изобел се усмихна в отговор, предпазливо, с надежда.

— Остани в леглото — каза той нежно. — Ще ти приготвя закуска в леглото.

— Госпожа М. ще пристигне след половин час — каза Изобел.

— Не ме е грижа — каза той. — Тя може да мисли каквото си иска. Ще ти донеса закуска в леглото, а после ще ти приготвя гореща вана. Харесва ли ти тази идея?

— Истински рай — каза Изобел, примирявайки се с една сутрин на бездействие, докато крайният й срок за „Любящият призрак“ неумолимо изтичаше, а Трой я чакаше да му върне обаждането.

— Заспивай отново — нареди Филип, като облече халата си. Изобел се облегна на възглавниците и му се усмихна. След като той излезе от стаята, тя погледна към нощната масичка. Имаше две нови книги, които я бяха помолили да прочете, и имаше материал за лекция, която я бяха поканили да изнесе. В спалнята имаше с какво да запълни полезно около един час — толкова време щеше да е необходимо на Филип, за да приготви и подреди поднос със закуска. Знаеше, че би трябвало да му е благодарна за добротата. Но беше свикнала да работи усърдно, и прекъсването на рутината всъщност не й беше от полза.

Чу стъпките му по стълбището навреме, за да скрие романа, да седне в леглото и да му се усмихне, когато той влезе.

— Съжалявам, че се забавих толкова. Мъри докара госпожа М. и се прекъснах, за да му направя чаша кафе — Филип разтвори краката на масичката за сервиране и я сложи на коленете й. Изобел се усмихна, за да покаже възторга си при вида на чайник и чаша с чай, варено яйце и студена препечена филийка.

— Как така Мъри кара госпожа М. дотук?

— Колата й отказала да запали, затова му се обадила.

Изобел се поколеба, искрено озадачена.

— Защо не се е обадила на нас?

— Сигурно не е искала да ни безпокои, знае, че напоследък работиш усърдно.

— Но защо да безпокои Мъри?

— Е, когато идва насам, минава покрай вратата им. Защо не?

— Не е редно да злоупотребяваме — каза Изобел, чувствайки, че макар това да беше вярно, имаше и други, по-сложни обстоятелства, и че тя не разбира никое от тях.

— Той е добряк — каза Филип. — Няма нищо против. И харесва Мели.

— Тук ли е сега?

— Да. Отивам да го видя. Получил е одобрение за подробните планове. Строителите ще започнат другия понеделник. Само определяме окончателно къде ще бъдат радиаторите и електричеството.

— Отлично — каза Изобел.

— Да те оставя ли на спокойствие?

— Бягай — каза Изобел с усмивка. — Знам, че копнееш да решиш къде да сложиш радиатори.

— Искам всичко да е както трябва за теб — каза той мило. — Искам да е съвършено за теб — наведе се и я целуна по косата. — Знам, че ти беше тежко през последните няколко години — каза той нежно. — Чувствах се толкова зле, сигурен съм, че е било ужасно да се живее с мен. Наистина съжалявам, скъпа, не мога да ти опиша колко съжалявам. Сега, когато се чувствам толкова по-добре, разбирам колко ужасно трябва да е било. По онова време не виждах по-далече от собственото си отчаяние. Но сега наистина постигнах обрат. Всичко ще бъде различно.

Оптимизмът му бе заразителен. Изобел вдигна поглед към него.

— О, Филип.

— Обещавам — каза той. — Нещата ще станат пак каквито бяха, преди да се разболея. Отново ще бъдем щастливи, отново истински щастливи. Каквито бяхме преди — докосна бузата й и Изобел импулсивно хвана ръката му и целуна пръста му. Той й се усмихна. — Приятна закуска — каза и излезе тихо от стаята.

Изобел не докосна храната: вместо това се облегна на възглавниците и се втренчи невиждащо в тавана. „Започва се“, каза си тихо. Помисли си, че ако това беше роман, този щеше да е моментът, в който героинята трябва да направи избор, важен момент в сюжета. В романите, които Изобел пишеше, героинята винаги избираше верния път, моралното решение, пътеката на дълга, и после откриваше, че това й носи радост. „Това би било прекрасно“, прошепна си Изобел, докато отместваше подноса от коленете си. „Да се върна при Филип и да открия, че това е най-прекрасното нещо, което съм можела да направя. Да постъпя правилно и да открия, че това е най-доброто решение.“

* * *

Изобел върна обаждането на Трой, докато Филип и Мъри обхождаха отново и отново малкия участък земя между обора и къщата. Виждаше от прозореца двамата — младия, слаб и строен мъж, и по-възрастния, също толкова деен, също толкова енергичен, също толкова жизнен.

— Аз съм — каза тя на Трой. — Съжалявам, че те изпуснах вчера.

— Добре ли си? — попита той, нащрек заради хладния й тон.

— Добре съм.

— Всичко наред ли е вкъщи? Басейнът добре ли се пълни?

— Още не е започнал — каза тя. Филип хвърли поглед към прозореца й и й се усмихна — широка, щастлива и сияйна усмивка. Изобел помаха в отговор.

— Как е работата?

— Ще пиша по една глава дневно през следващите няколко дни. Ще трябва да им кажеш, че е първа чернова…

— Първата чернова от теб е по-добра, отколкото получават от повечето след дванайсетия опит — каза Трой предано. — Няма да очакват кой знае какво от първа чернова от Зелда. Във всеки случай вероятно си мислят, че аз преправям всичко.

— Направи го тогава ти — подхвърли Изобел находчиво.

— Не и аз — отвърна той. — Аз съм десетте процента политура, а не деветдесетте процента тежък труд в тази операция. Ти раждай идеите и се занимавай с писането, Изобел, а аз ще уреждам договорите.

— Къде ходи снощи? — попита тя небрежно.

— На театър, а после на клуб.

— Какъв клуб?

— От лошите — каза той предизвикателно.

— О — каза Изобел.

— А ти?

— Взехме си къри за вкъщи — каза Изобел, давайки си сметка колко скучен изглежда животът й. — Беше много хубаво. Това си е истинско удоволствие за нас, защото го вземаме чак от селото.

— Говориш така, сякаш се налага да го вземате от някое село в Мадрас.

Изобел се изкикоти.

— Не съвсем.

— А човекът с басейна остана ли за вечеря?

— Не. Ядохме сами. Вечерта си беше само наша.

Трой не каза нищо, предупреден от интуицията на любовник, че нещо се е променило, но все още не е ясно какво.

— И беше ли прекрасно? — попита той. — Да бъдете отново съвсем сами с екзотичното лакомство „пиле по кашмирски за вкъщи“?

— Беше всъщност „биряни“. Да, беше прекрасно.

— Толкова се радвам — каза той. — А той поиска ли пристройка до сградата с басейна, за да подслони колекцията си от смарагди, или всичко беше просто чиста съпружеска любов без скрити помисли?

— Обикновена любов, мисля — отвърна любезно Изобел, като долови раздразнението в таса на Трой и правилно го изтълкува като ревност.

— Колко хубаво — каза той. — Колко съпружеско. Много типично за Изобел Латимър, много в стила на „Кънтри Лайф“.

— Той ми е съпруг — изтъкна Изобел.

— А аз съм просто твой агент — съгласи се Трой. — Получавам само малък дял, нали? Не цялата торта. Това е сделката.

— Трой — каза Изобел мило. — Какво не е наред?

Настъпи мълчание.

— Обадих ти се — каза тя тихо. — И апартаментът ти беше пълен с хора, които пиеха, танцуваха и се забавляваха. Вчера ти ми позвъни на отиване към театъра и даде много ясно да се разбере, че може да не си вкъщи снощи. А аз просто вечерях със съпруга си и си легнах с него в нашето легло, както съм правила всяка нощ през последните трийсет години. Какъв ти е проблемът с това?

— Никакъв — каза Трой категорично. — Абсолютно никакъв. Трябва да, ми простиш. Имам махмурлук и той ми влоши настроението. Ще взема алка зелцер и ще ти се обадя отново да ти се извиня, когато се помиря с черния си дроб. Съжалявам, Изобел, ще ти се обадя утре.

— Всичко е наред — каза тя. Отвън пред прозореца Филип отмери с крачки известно разстояние от къщата до обора, а после се обърна и й направи знак с вдигнат палец. Изобел отново помаха и му се усмихна. На светлината на пролетното слънце той изглеждаше като момче, пълен с живот. — Ще говорим по-късно, Трой. Няма значение.

Двайсет и шест

Мъри остана за обяд. Изобел, във ведро съгласие с Филип, не се дразнеше от присъствието му на масата за обяд, въпреки демонстративната гордост на госпожа М. от пая с бъбреци и стек, който беше приготвила. Мъри попита Изобел за работата й и стана очевидно, че беше прочел романа, който тя му надписа, и че беше размишлявал върху него. Въпросите, които задаваше, го представяха като интелигентен човек, макар и с ограничено образование, а преподавателят у Изобел винаги симпатизираше на хора, които полагат усилия сами да разберат.

Госпожа М. разчисти чиниите и им направи кафе, а после излезе от кухнята, за да довърши работата си в другите стаи. Мъри беше обещал да я откара вкъщи и я чакаше да приключи.

— Мъри ми направи доста интересно предложение — каза Филип. — Още не съм казал „да“ или „не“. Казах, че ще трябва да го обсъдя с теб.

— Какво? — попита Изобел. — Нали не е аквапарк с водна пързалка, пристроен към басейна ни?

Мъри се ухили.

— Странно е, че го казвате, тъкмо си мислех колко подходящо ще е за вас.

— Предложи ми работа — каза Филип. — Не мога да ти опиша колко съм поласкан.

Изобел премести поглед от единия към другия.

— Работа ли?

— И през ум не би ми минало, ако той не беше много по-добре — каза Мъри припряно. — А ако мислите, че ще е твърде много за него, тогава просто забравете всичко това.

— Не, не мисля — каза Изобел. — Но каква работа?

— Вечно бързам за нещо, не мога крак да подвия — каза Мъри доверително. — Страхотно е да си все забързан, но аз съм жертва на собствения си успех. Бизнесът ми има нужда от двама като мен. Онова, което предлагам — грижа за клиента, индивидуално планиране, контрол след продажбата — това е много интензивна работа. Но именно това характеризира цялата операция. Не мога да се справям с повече от два-три басейна едновременно, а получавам запитвания за по пет-шест басейна всяка седмица, дори седем-осем. Миналата седмица имах десет обаждания.

— Но Филип не разбира нищо от басейни — отбеляза Изобел.

— Знам повече, отколкото си мислиш — каза Филип. — Не забравяй, че планирах нашия от самото начало.

Мъри поклати шава.

— Филип има страхотен стил — каза той. — Ако каже на някои клиенти, че тъмносиньото е цветът за тях, те му вярват. Хората във Флийт бяха напълно убедени. Той им продаде онзи басейн, аз просто закарах него и себе си дотам. Филип свърши цялата работа. Той има класа, всеки може да види това. Аз съм човек, издигнал се със собствени усилия, и понякога си личи. Опитах се да поправя някои от недостатъците си, но понякога се налага да влизам в доста изискани къщи и не мога да се почувствам удобно там. Не ми е там мястото, не знам какво е уместно да кажа — той хвърли поглед към Филип с безспорна привързаност. — Не като Филип. Той има класа. Той е първо качество.

Изобел откри, че е странно трогната от тази изповед.

— Със сигурност тези неща са без значение в наши дни — каза тя: знаеше, че имат значение, но искаше да успокои Мъри, че за нея нямат.

Той й отправи хлапашката си усмивка.

— Разбира се, че имат значение, Изобел — каза. — Вие сте светска жена. Знаете за какво говоря. Филип може да ми помогне да бъда приет някъде само заради начина, по който се качва по стъпалата.

Филип сви леко рамене в израз на несъгласие.

— Е, едва ли…

— Освен това имам и проблем с бумащината. Истински кошмар е да попълваш редовно всичко. Трябва да бъда регистриран по ДДС, а те са като копои. Аз съм едноличен търговец и трябва да имам изрядни счетоводни книги. И всичко е много поверително. Хората ти казват много неща, когато ти кажат какъв вид басейн искат. А когато работя в — да ги наречем ли „по-висшите ешелони“ — получавам все по-често информация, която е от все по-деликатно естество. Наскоро, когато изпълнявах една поръчка, се налагаше да минавам през проверка за сигурност, преди да мога да отида на обекта. Не мога просто да наема случаен човек. Искам човек, на когото мога да се доверя. Човек честен и старателен, и с доказани способности.

Изобел се поколеба и хвърли поглед към Филип.

— Не знам — каза тя. После видя лицето му. Той сияеше от въодушевление и възродена енергия. — Е, какво мислиш, скъпи?

— Наистина харесвам работата — каза той искрено. — Има нещо в целия този бизнес, което харесвам. То е донякъде инженерство, а с моето образование и познания да върша това е истинско удоволствие. Много е свързано с постоянни контакти с хора, а това е областта, в която винаги съм бил силен, освен това изисква много пътуване и обикаляне. Мисля, че е идеално за мен. Толкова съм доволен, че Мъри се сети за това. Но си обещах, че няма да кажа „да“ или „не“, докато не го обсъдя с теб.

— Не съм шефът — каза Изобел, внимавайки какво впечатление ще създадат пред Мъри. — Трябва да постъпиш както искаш, Филип.

— Ще бъде глупак, ако не се вслуша в мнението ви — вметна Мъри бързо. — Аз бих искал да получа съвета ви, а съм само един от вашите читатели. Вие сте жена, която разбира тези неща, Изобел. И двамата ще постъпим глупаво, ако предприемем каквото и да е по-нататък, без да ви попитаме какво мислите за него.

Изобел разпозна топлия поток на ласкателството.

— О, наистина! Е, предполагам, че единственият ми повод за колебание би било здравето на Филип. Състоянието му е много по-добро, но се опасявам, че може отново да се влоши.

— Не мисля, че ще се влоши — каза Филип. — Със сигурност се чувствам по-добре. И не смятам, че това е повърхностно подобрение, като например да се чувствам малко по-бодър. Отначало си помислих, че само си въобразявам: прекарвах времето си по-интересно, затова бях по-бодър. Но има нещо повече. Чувствам, че съм по-силен. Вървя по-уверено, а издръжливостта ми по време на упражненията се удвои. Това е измеримо подобрение. А има и други… — той плъзна усмихнат поглед към Изобел, напомняйки й, че бяха правили любов за пръв път от месеци, и то едва снощи. Тя се извърна, но той долови съвсем леката й усмивка.

— И яденето — отбеляза Мъри, на когото не му убягваше нищо. — Апетитът ти е по-добър.

— И пиенето — допълни Филип.

— Навярно е редно да посетим отново лекаря и да видим какво ще каже той — предложи Изобел. — Или просто да отложим всички решения до май, когато и бездруго ще го посетиш.

Филип поклати глава.

— Искам да започна сега — каза той. — Ако ще го правим, бих искал да се захващам веднага.

— През май категорично е най-натовареното ми време от годината — вметна Мъри. — Именно тогава всички осъзнават, че нямат плувен басейн, а са искали да имат, и че ако не го поръчат веднага, няма да го имат за лятото. Мога да изкарам повече пари през май, отколкото през останалата част от годината. Но само ако съм подготвен. Трябва да мога да стигна до всички клиенти. Трябва да имам някого на разположение за ранното лято. Ако не Филип, тогава някой друг. Но бих предпочел да взема Филип.

Изобел премести поглед от едното оживено лице към другото.

— Какво мога да кажа? Очевидно това е, което искате и двамата, и очевидно идеята е добра. Какви ще бъдат деловите уговорки?

Мъри се поколеба.

— Всъщност това ще зависи от вас. Аз ще съм съгласен на всичко — от почасово заплащане до… ами… някакъв план за подялба на печалбата.

— Не бих искал да ми се плаща на час — отбеляза Филип.

— Така ли? — каза Мъри. — Както и да е, кой от всичките варианти би предпочел? Какъв би бил първият ти избор? Предполагам, че не си мислил за пълноправно партньорство? С подялба петдесет на петдесет?

— Ами защо не? — запита Филип. — Защо не?

— Не би могъл да работиш същия брой часове като Мъри — предупреди го Изобел. — Не би могъл да бъдеш пълноправен партньор.

— Не се осмелих да го поискам! — възкликна Мъри. — Никога не съм мислил, че ще се заинтересуваш. Мислех, че ти трябва нещо като хоби. Просто се надявах да използвам уменията ти в бизнеса в моментите, когато наистина не бих могъл да се справя без теб. Никога не ми е хрумвало, че ще си готов да се включиш заедно с мен.

— О, да — каза Филип. — Ако ще е гарга, да е рошава. Много повече бих предпочел да имам собствен бизнес, отколкото да работя за някой друг. Дори за теб, Мъри. Точно това ти разправях онзи ден, а едва снощи го казвах на Изобел. В идеалния случай бих потърсил бизнес, който бих могъл да ръководя сам.

— Но това би било фантастично! — възкликна Мъри. — Бихме могли да изготвим споразумение за партньорство и ти би могъл да се включиш като партньор с дял от петдесет процента.

— Не искам да се обвързваш с това твърде много — настоя Изобел.

Мъри поклати глава.

— Филип може да се включи като съдружник, който участва само финансово, и да върши само работата, която иска — каза той. — Ако някога му дойде в повече, може да си вземе почивка. Ако двамата искате да отидете на почивка, можете просто да изтеглите дела си от печалбите за съответната година и да заминете. Няма да имате никакви спънки от моя страна.

— Но това е наистина страхотно — каза Филип, изпълнен с ентусиазъм. — Ще трябва да го направим както си му е редът, имай предвид. Ще получим истинска оценка на бизнеса, ще поръчаме да направят финансов отчет, а после ще откупя половината от него.

Мъри кимна.

— И ще поръчаме да изготвят споразумение за партньорство, което ти позволява да работиш минимален брой часове или изобщо да не работиш — каза той. — Решението ще зависи от вас двамата. Не искам да те пришпорвам, Филип. Здравето ти е на първо място.

— Това е точно каквото исках — обясни Филип. — Както ти казвах, ако мога да се върна на работа, бих искал да работя на свободна практика, да работя за себе си.

— Е, готово! — възкликна Мъри, като протегна ръка през масата. — Не клиент, а партньор! Добре дошъл в доходоносния свят на плувните басейни!

* * *

Изпиха бутилка шампанско, за да отпразнуват решението. Усещайки върху езика си студения, искрящ, остър вкус, Изобел неизбежно се сети за Зелда и Трой, но изтика мисълта за тях настрана. Не искаше да мисли за тях, не искаше онзи наситен, натрапчив полуживот да присъства в мислите й, когато съпругът й я гледаше усмихнато, с очи, сияещи от щастие, вдигнал чаша към нея.

— За нашия ренесанс, Изобел,

Тя вдигна чашата си в отговор.

— За нас.

* * *

Премисли всичко в кабинета си, насаме, взирайки се в екрана, където би трябвало да набира текста на първите три глави от романа на Зелда Виър. Ако Филип печелеше достатъчно, за да се издържат, нямаше да й се налага да пише друг роман под името на Зелда Виър. Никога повече нямаше да се наложи да бъде Зелда Виър. Зелда Виър щеше да избледнее от съзнанието на света така бързо, както ставаше с толкова много други мимолетни звезди в литературата, които написваха един роман, пожънваха огромен успех, написваха друг, проваляха се тотално, а после изчезваха напълно и без следа. Изобел можеше да остави Зелда да потъне без следа.

Най-малкото на теория Изобел можеше да остави Зелда да потъне без следа.

Но на практика?

Изобел си помисли, че животът й се бе изместил доста рязко от обстановката и сюжета на роман от Изобел Латимър към този на Зелда Виър. В един роман на Латимър всичко винаги бе свързано с правенето на избор: да се пребориш с привидността, с фалшивите цели на мимолетните желания, за да правиш истински, морално обосновани избори. В романа на Зелда всичко беше фокусирано върху фасадата, върху желанията и тяхното удовлетворяване. Напълно естествено, историята на Зелда включваше възможности за разочарование, извратеност, поквара. Изобел видя за първи път, че можеше да избере да живее живота си в която и да е от двете територии. Можеше да избере да бъде героиня на Изобел Латимър: жена, която отбягва блясъка и сексуалните удоволствия и избира вместо това дълга и по-висшия морален живот. А можеше да бъде и героиня на Зелда Виър, която казваше, че най-важното нещо на света е да признаеш и приемеш собствените си желания и да се стремиш към сбъдването им. Но Изобел осъзна и друго, също за първи път — че романът на Зелда Виър беше обратната страна на романа на Изобел Латимър: негова сянка.

Изобел разбра, че в това да живее живота си и да пише творбите си именно по този определен начин, винаги бе имало скрито, несъзнателно усещане за обратната страна. В един роман на Латимър ставаше дума за отхвърлянето на всичко, което един роман на Виър вадеше на преден план, може би дори отричане на неговата привлекателност. Навярно дори бягство от тези неща, в ужас от тяхната привлекателност. Самата Изобел, в новооткритата си способност да пише и двата вида романи, да живее два противоположни живота, да бъде две напълно различни жени, се бе довела до момента на решението. Каква книга би трябвало да напише? Какъв автор би трябвало да бъде? Кой живот би трябвало да води? Каква жена беше тя?

В понеделник сутринта Изобел беше събудена от неприятен шум — някакъв мъж кашляше и се опитваше да прочисти гърлото си пред прозореца на спалнята й. После високо засвири радио, и двама мъже започнаха да си подвикват. Филип дръпна завесите в спалнята, възкликна доволно: „О, хубаво. Много подраниха!“, и забързано слезе долу да посрещне работниците.

Шумът продължи цял ден. Първо трябваше да изкопаят основата за стените на пасажа между къщата и басейна, бяха докарали и багер за басейна в обора. Подвикваните наставления и стърженето, с което багерът „захапваше“ горния слой на почвата, а после — песъчливата скала, дойдоха в повече на Изобел, която се опитваше да завърши трета глава от новия роман на Зелда Виър в кабинета си. На обяд се оплака на Филип, че й е невъзможно да мисли.

— Не можеш да направиш омлет… — каза той равнодушно.

Мъри, който обядваше с тях, вдигна поглед от пилешкото в доматен сос, което госпожа М. беше сготвила.

— Какво?

— Добре позната фраза — каза рязко Филип.

— На мен не ми е позната — каза Мъри.

— Толкова е шумно — каза Изобел. — И сякаш няма край.

— Първо да изясним едно — каза Мъри решително. И двамата млъкнаха и зачакаха да чуят какво ще каже. — Какво имате предвид с това: „Не можеш да направиш омлет“?

Изобел се усмихна:

— Това е изказване, приписвано на Наполеон Бонапарт. Твърди се, че това са негови думи — не можеш да направиш омлет, без да счупиш яйцата. Идеята е, че всяко хубаво нещо си има отрицателни страни.

Мъри кимна.

— Схванах. А Наполеон Бонапарт е бил…?

Изобел се сепна за миг.

— Не знаете ли?

Мъри направи смутена гримаса.

— Това да не е углавно престъпление? Много съм невеж, нали?

— Не — каза Изобел припряно. — Защо ви е да знаете това?

— Един коняк носи неговото име — каза Филип утешително. — Сигурно го знаеш.

— Но кой точно е бил той?

— Бил е владетел на Франция — каза Изобел уклончиво. Изправена пред необходимостта да обясни подробно, откри, че самата тя беше малко несигурна. — Дошъл на власт по време на Френската революция, края на осемнайсети, началото на деветнайсети век, и превърнал Франция в империя, начело със самия него като император. Възнамерявал да завладее цяла Европа и бил победен на изток от руснаците, и от Англия в битката при Трафалгар, от адмирал Нелсън.

— Чувал съм за него! — възкликна Мъри, доволен да разпознае нещо в тази история.

— Бил пленен, избягал и отново вдигнал на бунт французите. Имало последна битка при Ватерло, английските части били командвани от маршал Уелингтън.

— Като ботушите [15]— добави Филип с лековат тон. — Като boeuf.[16]

— Умрял в плен — каза Изобел. — Бил голям френски герой.

Мъри кимна.

— Благодаря ви. Обичам да научавам разни неща.

Изобел почувства почти майчинска нежност. Усмихна му се и беше възнаградена с момчешка усмивка.

— Сигурно ме мислите за ужасен глупак — каза той.

— Винаги можете да проверите такива неща в Интернет — каза тя. — Или в която и да е добра енциклопедия. Ако държите да ги знаете.

Мъри кимна с тъмнокосата си, къдрава глава.

— Да, но проблемът е, че не съм наясно какво не знам, ако разбирате какво имам предвид. Знаех името на коняка, и знаех за битките при Трафалгар и Ватерло, бях чувал и за Нелсън. Но не знаех, че битките са били срещу французите, не знаех, че са били срещу Бонапарт. Така че не би ми хрумнало да проверя в някой справочник, защото дори не знаех, че би трябвало да го проверя.

Изобел се замисли за миг.

— Бихте могли да прочетете някоя кратка обща история, това ще ви даде някои идеи — предложи тя.

Мъри кимна:

— Каква например?

— Бих могла да ви дам една-две книги — предложи Изобел.

Филип й хвърли поглед, леко изненадан. Изобел обикновено отказваше да заема книгите си.

Мъри засия.

— Това би ми харесало — каза той. — Може да успеете да ме образовате.

Госпожа М. влезе и раздигна чиниите.

— Готова съм за тръгване, когато и ти си готов — каза тя. Мъри кимна и понечи да се надигне.

— Относно шума — каза той на Филип. — Изобел не може да работи в кабинета си, докато момчетата вдигат шум под прозореца, а когато дойде ред да избиват вратата към къщата, освен шумно ще бъде и прашно. Какво ще кажеш, да преместим кабинета й горе в една от свободните спални за няколко дни?

— Пак ще е шумно — каза Изобел.

Мъри се намръщи, а после го осени идея:

— Какво ще кажете да се преместите в офиса ми у дома? — попита той. — Приятно и тихо, никой няма да ви безпокои там. Аз почти не се свъртам вкъщи, защото през по-голямата част от деня съм тук или във Флийт.

Изобел се поколеба.

— Не бих искала да се натрапвам…

— За мен ще е чест — каза той непринудено. — Има хубаво бюро и стол, можете да използвате моя компютър и да си донесете каквито книги са ви нужни. Това ще ви хареса ли?

Изобел се поколеба. Отвън се разнесе гръмовен тътен и трясък, когато един самосвал изсипа материал за основите. Мъри се засмя и изненадващо, с интимен жест, тупна леко Изобел по връхчето на носа.

— Не се дръжте на положение — каза мило. — Позволете ми да ви помогна.

Изобел се отдръпна леко от докосването му, но съзнаваше, че е успял да я очарова.

— Добре тогава — каза тя и му се усмихна. — Благодаря ви.

Двайсет и седем

Изобел, настанила се в непознатата обстановка в офиса на Мъри, пред неговия компютър, на масивното му дървено бюро, удобно седнала в тапицирания му канцеларски стол, откри, че не й е възможно да се залови за работа, докато не задоволи любопитството си. Съзнавайки много добре, че злоупотребява с гостоприемството му, тя отвори един от трите шкафа за папки, наредени на далечната стена на офиса. Бяха пълни с папки с етикети с имената на клиентите, а в папките имаше предложения за строеж на различни басейни. Изобел хвърли поглед към едно напосоки. Някакви хора на име Бъртли бяха поръчали плувен басейн. Мъри беше отбелязал, че е бил завършен навреме. Беше им струвал общо двайсет и пет хиляди лири. Мъри беше отбелязал минимална печалба от осемнайсет процента. Беше спечелил четири хиляди и петстотин лири. Изобел повдигна вежди и извади друга папка. Отново беше отбелязано, че работата е била завършена навреме, отново имаше бележка за минималната печалба от този басейн. Беше закрит басейн, по-скъпо начинание. Мъри спечелил десет хиляди и двеста лири за малко повече от девет седмици работа. Изобел затвори шкафовете за папки. Хвалбите на Мъри за бизнеса му очевидно отговаряха на истината. Справяше се изключително добре.

Тя излезе от офиса и отиде в кухнята. Жилището беше малка къща близнак в новопостроен жилищен комплекс. Мъри беше казал на Филип, че е взел решение да не инвестира в голям офис, а да сведе разноските си до минимум. Кухнята беше модерна и светла, с леки пластмасови осветителни тела. Печката блестеше: изглеждаше така, сякаш никога не е била използвана. Изобел надникна в килера и видя празните лавици, типични за един несвикнал да се задържа у дома ерген. В хладилника имаше прясно мляко, хляб, сирене и кутия стари яйца.

Обзавеждането на дневната беше като от шоурум на мебелен магазин. Софа с две кресла в тон, ниска масичка, върху която бяха оставени книгите, които Изобел му бе дала назаем, камина от имитация на мрамор около имитация на пламтящ огън. Завеси в тон с креслата, лампа за четене, голям телевизор с някаква джаджа отдолу, която Изобел не разпозна: беше конзола за компютърни игри.

Любопитството на Изобел бе по-скоро възбудено, отколкото удовлетворено от оскъдността на тези домашни детайли. Поколеба се в подножието на стълбите само за миг, после изхлузи обувките си, за да не оставят токчетата им следи по мокета, и се промъкна нагоре по стълбите.

Банята разкри нова страна на Мъри, по-чувствена страна. Имаше отделна душкабина със стъклени врати до много дълбока вана. Беше заредена с душ гел и лосион за след душ. Благоуханни сапуни бяха подредени в една купа на перваза под прозореца, който беше закрит с венециански щори от истинско дърво. От двете страни на ваната имаше два големи естествени сюнгера, а в стъклен флакон — тъмнолилаво масло за вана. Имаше огледало за бръснене, което можеше да се изтегля на стойката си, за да се използва или до мивката, или докато Мъри лежеше във ваната. На полицата срещу ваната имаше пемза, и ръкавица за баня от луфа. В шкафа имаше дебели, големи хавлиени кърпи и резервен хавлиен халат за баня. Това беше баня, грижливо обмислена и добре планирана от мъж, който обичаше ароматите, дълбоката гореща вода, тъканта на дебелите хавлии и меки фланелени халати.

Със съзнанието, че постъпва много лошо, Изобел отвори шкафчето за лекарства, окачено на стената до душа. Имаше лекарства, продавани без рецепта, парацетамол, балсам за отпускане на мускулите след изтощение при спортуване. Имаше лекарство с рецепта за ушна инфекция, и отворена опаковка презервативи. Изобел надзърна към тях, но не ги докосна. Имаше и неотворена опаковка презервативи със забавни мотиви — с различни вкусове и цветове. Тя се запита що за жена приемаше правенето на любов със „забавни“ презервативи. За първи път си представи Мъри в леглото. Помисли си, че сигурно имаше хубаво тяло, раменете му бяха широки, а коремът му плосък. Усмивката му беше уверена, дяволита, сигурно беше мъж, който обичаше да кара жената да се смее в леглото, сигурно беше склонен да се шегува и да експериментира, може би беше и взискателен. Изобел хвърли поглед към пакета кондоми и видя, че бяха голям размер.

Пристъпвайки много тихо с обутите си в чорапи крака, тя се промъкна в главната спалня. Той не беше оправил леглото, след като бе станал сутринта, завивката беше отметната назад с подканваща небрежност. Вчерашната риза беше захвърлена в ъгъла на стаята. Изобел отвори гардероба и загледа, без да ги докосва, трите костюма на Мъри в тъмни цветове, и всевъзможни ризи. На една закачалка за вратовръзки висяха половин дузина доста елегантни копринени вратовръзки. В чекмеджето отдолу бяха чорапите и бельото му. Изобел видя, че Мъри носеше копринени боксерки и качествени чорапи.

Унесено затвори вратата на гардероба и погледна отново към леглото му. На мястото, където се беше опирала главата му, имаше вдлъбнатина. Нейният роман лежеше разтворен с кориците нагоре върху малък скрин до леглото. Изобел отвори най-долното чекмедже и видя крещящо ярката корица на мъжко списание с едрогърда жена, наведена напред, в бяло дантелено бельо, което я представяше пред камерата като булка. Изобел оглежда снимката още известно време, мислейки си за Зелда, снимана на излизане от лимузината, показваща гърдите си пред немигащото око на обектива, мислейки си за мъжкия поглед, на който всяка жена се поддава и който може да бъде такава радост и такава заплаха. Затвори чекмеджето, без да докосва списанието и застана мълчаливо до леглото на Мъри.

Почти неволно, ръката й се протегна и повдигна завивката. Лъхна я следа от уханието на Мъри. Изобел обърна глава към полъха, сякаш някой я бе повикал по име. Къщата беше напълно тиха. Без да мисли, Изобел дръпна завивката, а после вдигна полата си и се плъзна между чаршафите, в мекото легло. Стори й се, че усеща малко от топлината му. Положи глава точно на мястото, където главата на Мъри беше оставила вдлъбнатина във възглавницата. Издърпа завивката до лицето си и за момент остана да лежи в омаяна тишина, вдишвайки лекото ухание на тялото му, еротичния лъх на здрава мъжка кожа: истинското ухание на желанието. После, колкото и да бе странно, заспа.

* * *

Изобел се разсъни от шум, който прозвуча като отваряне на предната врата, и се събуди стреснато. Скочи от леглото в мига, в който отвори очи; но беше твърде, твърде закъсняла. Той вече беше тук. Шумът не беше от входната врата, а от щракването на резето на вратата на спалнята. Мъри застана на прага на спалнята си, гледайки я как скача от леглото му, с коса, разчорлена от лежането на възглавницата му, с пола, заплетена в топлата му завивка.

Лицето му изразяваше пълно недоумение.

— Изобел?

— Аз… — заекна тя, но нямаше какво да каже. Безпомощно избута завивката обратно на мястото й, сякаш просто бе дошла да оправи леглото му.

Той й отправи продължителен, безмълвен поглед, а после се обърна рязко и заслиза тихо по стълбите. Изобел простена от мъчителен срам. Чу го да влиза в кухнята, после чу водата да тече, докато той слагаше чайника. Бавно продължи да оправя леглото, сякаш това щеше да омаловажи натрапването й, сякаш нарушението щеше да бъде смекчено, ако оставеше спалнята му по-подредена, отколкото я беше намерила.

Отиде до огледалото му и прибра косата си назад с фиби. Беше се измъкнала от кока, докато спеше, и тя бързо я прибра на място. Приглади полата си — беше омачкана. Памучната й блуза с висока яка беше наред, но самата тя не приличаше на себе си. Не изглеждаше спокойна и въздържана, малко старомодна. Беше пламнала, зачервена и неспретната. Отчаяна от неуспеха да възстанови уравновесения си вид, Изобел се огледа за обувките си и осъзна, че ги беше оставила на долния етаж. Мъри сигурно ги беше видял в подножието на стълбите, когато беше влязъл през входната врата. Сигурно ги беше видял, беше усетил колко тиха е къщата, и беше стигнал до заключението, че тя е горе. Сигурно я беше последвал нагоре по стълбите, беше видял празната баня, празната стая за гости, а после беше отворил вратата на собствената си спалня и я беше видял. Сигурно я беше наблюдавал в уязвимите мигове на дълбокия сън, а после — във внезапното сепване и паника при събуждането.

— О, Господи — прошепна Изобел ужасено.

Липсваше й смелост да слезе долу и да изрече просто, смислено обяснение; знаеше обаче, че колкото по-дълго оставаше горе, толкова по-сериозно ставаше натрапничеството. Щеше да бъде хиляда пъти по-лошо, ако той се върнеше горе да я попита кога ще слезе. Знаеше, че не би понесла да го чуе как се качва отново по стълбите, за да я види какво прави пък сега. Изобел скри лице в ръцете си за един кратък миг, а после храбро се изправи, отметна назад един непокорен кичур коса, и слезе боса по стълбите.

Обувките й не бяха там, където ги беше оставила. Изобел отбеляза мислено това като още една отметка в списъка на катастрофите, и влезе по чорапи в кухнята. Мъри наливаше две големи чаши чай.

— Със захар ли го пиеш? — попита той вежливо.

— Да — каза Изобел. — Само една бучка.

Той добави захар в чашата й и й я подаде.

— Само надникнах, за да се уверя, че имаш всичко необходимо — каза той непринудено. — Понякога автоматичният прекъсвач изгасва внезапно, така че не забравяй да запазваш всичко, което пишеш. Много ще бъде неприятно, ако загубиш текста.

— Да — каза Изобел. Предположи, че той вече е хвърлил поглед в кабинета си и е видял, че екранът на компютъра е напълно празен.

— Трябва да прескоча до Флийт днес следобед, искат да направят някои изменения в окончателните си планове. Филип каза, че ще дойде с мен — продължи Мъри.

— Добре — каза тя и скри лице в голямата чаша.

— Бисквита? — попита той. Подаде й пакет бисквити.

— Благодаря.

За момент мълчаха. Изобел се поколеба, опитвайки се да намери правилните думи, за да го попита къде беше сложил обувките й. Точно когато се канеше да го запита небрежно, Мъри допи чая си, изплакна чашата си под крана с топлата вода и я остави обърната с дъното нагоре върху дъската за сушене.

— Само ще взема плановете от кабинета — каза той, сякаш нямаше нищо повече за казване.

Той мина покрай нея и Изобел го чу да отваря чекмеджето на шкафа за папки. За един ужасен момент се запита дали той щеше да разбере, че не само е тършувала из къщата му, а и си е пъхала носа в бизнеса му. Седеше като статуя, замръзнала от смущение, на кухненското столче. Не можеше да си спомни дали беше затворила шкафа с папките както трябва. Чу приглушения трясък, когато той затвори чекмеджето, и шумът я накара да излезе припряно в коридора, за да го проследи, докато той излизаше от кабинета с папката в ръка.

— Добре ли върви работата? — попита той бодро.

— Да — каза Изобел. Той знаеше, че беше спала цяла сутрин в леглото му.

— Хубаво — каза той весело. Тръгна енергично към входната врата — мъж, който има да се грижи за бизнес.

— Мъри — каза Изобел настойчиво, докато той отваряше вратата. Той спря за миг на прага и се обърна към нея, с лице, стоплено от внезапен интерес, с блеснали тъмни очи.

— Какво? — попита той.

Както беше по чорапи, Изобел тръгна на пръсти към него и вдигна умолителен поглед към лицето му.

— Къде са ми обувките?

Той сведе бавно, като любовник, лице към нейното. Тя почувства дъха му по устните си. Лицето му се приближи още повече. Изобел затвори очи, предусещайки докосването му, вдишвайки мириса му. Той спря само на милиметри от целувката, с устни, почти докосващи нейните, и прошепна:

— Взех ги.

После затвори входната врата, оставяйки я сама в антрето; и си тръгна.

* * *

Изобел се върна в кабинета и седна пред празния екран. Взря се в сивотата и откри, че е неспособна на каквато и да е мисъл. Разговорът с Мъри беше толкова чудноват, толкова неочакван, че нямаше нищо, което би могла да анализира. Беше като събитие, случило се на някой друг, или случка насън. Изобел имаше чувството, че няма за какво да се залови, за да открие някакъв смисъл в него.

Явно сега Мъри имаше вече мнение за нея и отношения с нея, които не бяха под неин контрол. Вече беше изразил гласно подозрения относно поведението й в Лондон, знаеше, че тя мами Филип, макар да не знаеше какво точно прави или къде ходи. Беше станал съзаклятник в тази измама и от този момент нататък Изобел се измъчваше от опасното усещане за споделена с него тайна. Но инцидентът, който се бе случил току-що, дългият й сън без сънища в интимния уют на леглото му, това, че той я откри, и кражбата на обувките й… Изобел издаде неволно тих стон при мисълта за обувките, извърна се от екрана и скри лице в ръцете си.

Телефонът иззвъня. Изобел се поколеба. Той иззвъня отново. На дисплея се беше изписал домашният й номер. Тя отговори.

— Здравей, скъпа — каза Филип бодро. — Съжалявам, че те прекъсвам. Само се обаждам да кажа, че приключиха за деня. Безопасно е да се прибереш. Тук е съвсем спокойно.

— Ще дойда веднага — каза Изобел.

— Не върви ли добре?

— Изобщо не върви — каза Изобел.

— О, лоша работа. Ще работиш ли там утре?

Изобел се поколеба.

— Мъри каза ли, че мога да работя тук утре?

— Просто приех, че е трайна уговорка. Чакай малко, ще го питам.

— Той там ли е? — попита Изобел във внезапен пристъп на тревога. — Недей…

Но Филип вече беше оставил телефона.

— Недей! — изкрещя Изобел в слушалката.

Той дори не я чу. Тя го чу да говори с Мъри, на известно разстояние от телефона:

— Тъкмо говоря с Изобел. Има ли проблем да ползва жилището ти утре?

Изобел чу уверения отговор на Мъри:

— Разбира се, че няма проблем. Кажи й да заповяда.

Изобел трепна.

Филип се върна на телефона.

— Казва, че можеш.

— Благодаря — каза Изобел сковано. — Непременно му благодари от мое име. В такъв случай сега ще си дойда у дома.

Изключи компютъра, бутна стола навътре към бюрото и излезе от кабинета. Хвърли поглед към подножието на стълбите, за да провери да не би обувките й да са се появили отново. Нямаше ги. Огледа набързо коридора и малкия дрешник на долния етаж, да не би Мъри услужливо да ги е прибрал. Липсваха. Не смяташе, че може да се качи на горния етаж да ги търси, а пък и Мъри не можеше да ги е занесъл на горния етаж. След като я откри в леглото си, той беше отишъл в кухнята, после в кабинета, а след това беше излязъл. Навярно щеше да ги държи в колата си, докато караше Филип към Флийт. Изобел вдигна ръка и я притисна към устните си. За какво му беше на Мъри да държи обувките й в колата си?

Изобел отвори вратата и пристъпи напред по чорапи. Алеята на Мъри беше посипана с чакъл, който бодеше стъпалата й: тя спря за миг и я загледа, питайки се дали да се върне в къщата и да заеме чифт обувки. Въздъхна. Ако се прибереше с обувките на Мъри, това щеше да се стори още по-странно на Филип, отколкото ако пристигнеше боса; пък и не искаше Мъри да я види как си позволява още по-големи волности с притежанията му.

Затвори вратата зад себе си и предпазливо запристъпва по чакъла. Мокрите камъчета се забиваха в присвиващите се сводове на стъпалата й. Тя стигна до колата и скочи вътре, изтривайки влажните си ходила в постелката. Запали двигателя: беше странно да шофира боса, струваше й се, че почти няма контрол над колата. Подкара едва-едва към къщи, бавно и притеснено, убедена, че нямаше да успее да настъпи спирачката при спешна необходимост.

Но въпреки това смущение, въпреки изпитаното неудобство, дори в това смущаващо неловко положение, тя не изпитваше никакво негодувание спрямо Мъри. Сякаш отмъкването на обувките й беше някакво омагьосване, някакво магическо наказание, което той бе длъжен да изпълни, а тя — длъжна да го понесе. В ума й бързо се мярнаха приказни образи на боси жени. Пепеляшка, оставила пантофката си като следа, по която да я открие нейният принц. Или, нещо по-зловещо, споменът за червените обувки, които суетното момиче настояло да купи и с които било принудено да танцува до смърт. Обувките очевидно бяха своеобразен архетипен символ. Изобел изхленчи тихичко. Изглежда, нищо не помагаше. Анализирането на символичната страна на постъпката на Мъри й помогна да я разбере също толкова малко, колкото и опитите да разгадае мотивите му. Единственото, което постигна, беше да хвърли допълнителен воал на загадъчност върху необяснимата постъпка на Мъри.

Изобел спря пред къщата си и стъпи неохотно на мократа, кална автомобилна алея. Тръгна предпазливо към къщата, чувствайки как леденият мраз сковава босите й крака. Отвори предната врата и почувства първо боцкането на грубото килимче пред вратата, а после меката хладина на паркета. Изобел, боса, мислейки си, че е в безопасност, тръгна бързо към стълбите, точно когато Мъри и Филип излязоха от кухнята, и двамата по якета.

— Ти си се върнала? Тъкмо се канехме да се отбием при хората във Флийт — каза Филип. — Къде са ти обувките?

Нелепото положение накара Изобел да се изчерви — буйна, болезнена руменина. Не можеше да погледне Мъри, не можеше да срещне изненадания поглед на Филип.

— Токчето се счупи — каза тя унило. — Изхвърлих ги.

— Прибрала си се боса?

— Да.

— Но те бяха нови, нали? Трябваше да ги върнеш в магазина.

— Не се сетих.

Филип сякаш се канеше да каже още нещо: поведението на Изобел бе явно неразумно. Той хвърли поглед към Мъри. Мъри гледаше спокойно към сведеното лице на Изобел. Гледаше пулсиращата руменина по връхчетата на ушите й.

— Каква странна постъпка — каза Филип тихо.

— Бях се замислила за работата си — каза неубедително Изобел.

Филип с облекчение се хвана за това обяснение.

— Гений, а? — каза той, обръщайки се към Мъри за съгласие. Мъри изобщо не му помогна, не вдигна сериозния си питащ поглед от смутената Изобел.

— Е, ние ще тръгваме — каза Филип бодро. — Ще се върна след малко. Добре е да си обуеш сухи чорапи.

— Ще го направя — каза Изобел тихо.

Филип излезе пръв през входната врата, а Мъри откъсна поглед от ушите на Изобел и го последва. Входната врата се затвори с трясък. Изобел остана да стои, застинала на място, с единия премръзнал крак в чорап върху най-долното стъпало, поставила ръка върху централната колона на витото стълбище, докато чу как колата излиза на заден ход от алеята, докато се увери напълно, че са заминали. Тогава, едва тогава, седна сгушена на най-долното стъпало на стълбите и, обзета от паника, събу подгизналия долу чорапогащник, сякаш той бе някакво ужасно веществено доказателство, от което трябваше да се отърве незабавно.

* * *

На другата сутрин, докато Филип и Изобел закусваха, се обади Трой.

— От цяла вечност не съм те чувал — каза той. — Оставих те на спокойствие, защото си мислех, че пишеш.

— Да — излъга Изобел. — Но строителите са тук и се преместих във временен офис, затова съм малко разсеяна.

Трой незабавно долови предпазливия й тон.

— Не си сама, така ли?

— Не.

— Можеш ли да говориш?

— Всъщност не — каза Изобел небрежно.

— Да се обадя ли по-късно?

— Чакай малко, ще погледна — каза Изобел за заблуда. Остави разговора на изчакване, и погледна извинително Филип. — Трябва да проверя нещо, ще се забавя само минута.

Отиде бързо в кабинета и вдигна телефона.

— Сега мога да говоря. Но не мога да се бавя.

— Искаш ли да ми се обадиш по-късно?

— Да, така ще е по-добре.

— Защото трябва да говоря с теб за новия роман на Зелда Виър — Трой направи пауза. Изобел чакаше. — И за нас.

Чувството, което Изобел изпита, не приличаше на желание, а по-скоро на безпокойство.

— Ще ти се обадя по-късно — каза тя бързо. Беше готова да каже всичко, за да се измъкне от този телефонен разговор, докато не се почувства по-подготвена. По някаква причина настойчивата й нужда да види Трой, да бъде с него, беше изчезнала и тя не знаеше как да изрази тази промяна. Дори самата тя не я разбираше.

— Тази сутрин ли? — попита той.

— Да! — възкликна тя раздразнено. — Нали казах.

Затвори телефона и се върна в кухнята.

Преди няколко седмици Филип щеше да поиска да узнае кой е бил на телефона и какво е искал. Щеше да подхвърли заядлив коментар за това, че се обаждат толкова рано, или че изобщо телефонират на Изобел. Ако бяха журналисти, които искаха интервю, или издателите й, с искане тя да присъства на някой фестивал или някакво литературно събитие, той щеше да се възмути, че никога не я оставят на спокойствие да пише. Ако беше приятел или колега, за да й съобщи, че е присъствал на някакво събитие, той щеше да се възмути, че на Изобел никога не й предлагат такива възможности. Сега, когато тя влезе в кухнята, той просто вдигна поглед, отпи последна глътка чай, остави чашата си и каза:

— Иска ми се да постоя още с теб, но се налага да те оставя. Мъри иска да отида да видя едни нови клиенти тази сутрин. Не са кои да е, а лорд и лейди Делби, представи си. Искат да ремонтират стария си открит басейн, Мъри се надява да успее да ги убеди да му позволят да строи около него и да го префасонира в закрит.

— Ще ти трябва ли колата?

— Да. Да те оставя ли у Мъри по пътя?

Изобел се поколеба.

— Ако си сигурен, че той няма нищо против да бъда там.

— Разбира се, че няма — каза Филип просто. Надигна се от стола си и с лекота се наведе да завърже връзките на обувките си. — Той те покани, нали?

— Каза ли нещо вчера, след като се прибрах?

— Не. Защо да казва?

— Не успях да свърша никаква работа — призна Изобел. — Когато си дойде вкъщи да вземе папката, която му трябваше, сигурно е видял, че екранът е празен. Не свърших нищо вчера сутринта.

— Е, той не ти е шеф — каза Филип. — Не мисля, че изобщо е забелязал.

Изобел се поколеба. Нещо в нежеланието й да отиде в къщата на Мъри най-сетне проникна в съзнанието на Филип. Той вдигна поглед към нея и се засмя.

— Не бъди толкова глупава — каза той ободрително. — Той е човек с опростено мислене и няма никаква представа как точно работи един писател. Предложи ти офиса си. Едва ли го е грижа дали пишеш велик роман или играеш „Тетрис Макс“ по цял ден. Защо би трябвало да го е грижа?

Изобел отиде неохотно да си вземе палтото. За да отиде да работи в къщата на Мъри днес, беше сложила дълга тъмносиня пола, елегантен тъмносин комплект от блуза и жилетка, тъмносин чорапогащник и тъмносини обувки с доста високи токчета.

— Изглеждаш добре — отбеляза Филип, когато тя слезе по стълбите. — Доста издокарана.

— О, нали знаеш — каза Изобел несвързано.

Отидоха заедно до колата; Изобел автоматично се насочи към шофьорското място.

— Мога да карам — каза Филип.

Изобел се отдръпна.

— Наистина си много по-добре. Дадох си сметка дори само като те видях да се навеждаш с такава лекота, за да си вържеш връзките на обувките.

Той й отвори вратата с дружелюбен вежлив жест и каза:

— Знам. Забележително е, нали?

Двайсет и осем

Изобел отново седеше в канцеларския стол на Мъри и хвърляше потайни, коси погледи към книжата на бюрото му, към саксийното растение с розови листа в суха пръст върху перваза на прозореца, към безличните, обикновени химикалки в поставката до телефона.

Заставяйки се да се концентрира, тя включи компютъра и решително напечата в най-горния край на страницата новото заглавие на новия роман на Зелда Виър: „Любящият призрак“. Щеше да й се наложи да предвиди минимум по десет страници за една глава с приемлив обем, а се налагаше да напише три глави. Реши да започне съвсем просто в началото.

Светлината се процеждаше през обикновените муселинови завеси — горещата лятна слънчева светлина се процеждаше през обикновените муселинови завеси, и яркият блясък събуди детето, което спеше в леглото — в украсеното с дърворезба легло. Франсин Шавие отвори очи — сините си като метличина очи — за поредния прекрасен ден в дома си във фермата в Прованс. Вече чуваше шепот на гласове и жуженето на бойлера в дестилационния цех за лавандула. Познатото изтънчено ухание на прясно, чисто лавандулово масло полъхна откъм отворения прозорец. Франсин го вдъхна, без да мисли за него, отметна назад завивките си — безупречно изпраните чаршафи, и стъпи върху голите дъски на пода.

Изобел кимна със задоволство. Клавишите потракваха успокояващо под пръстите й, обичаше почукването им, което говореше за напредък в работата. Харесваше й как движи пръсти бързо, без да гледа. Беше се учила да пише на машина, без да гледа клавишите, по настояване на баща си, който никога не беше очаквал от нея научна кариера, и беше работила като временна секретарка през повечето от летните си ваканции. Увереното почукване на пръстите й по клавишите беше толкова голямо удоволствие за нея, колкото сигурно изпитва един художник от чувственото полагане на боята. Писането на Изобел се случваше в мозъка й, в острия й, трениран интелект, и се изразяваше в танцуващите върхове на пръстите й по клавиатурата.

Тя продължи да пише, проследявайки пътя на малката Франсин през лавандуловите поля надолу към селото, където тя ходеше на училище. Пред портата на училището тя се срещна с приятелите си, сред които беше и Жан-Пиер, чиито родители притежаваха лавандуловите поля от другата страна на селото, малкото момче, което я беше обикнало още когато за първи път бяха влезли в училище един до друг.

Изобел кимна. Нямаше нужда да се съсредоточава твърде много върху описания на израстването на децата, освен това щеше да се наложи да се консултира с карта и пътеводител на района, ако смяташе да пише повече. Остави празно място на страницата и продължи с тийнейджърските им години в селцето. Двете деца се подпираха на една порта, взрени в изгряващата луна. Сега беше моментът Франсин да изрече амбициите си, а Жан Пиер да каже, че не иска нищо друго, освен тя да го обича.

Изобел се отблъсна леко от бюрото и сви рамене, за да освободи напрежението в сухожилията. Гърбът и вратът й бяха напрегнати от навеждането към клавиатурата. Откри, че не се вълнуваше особено от прости признания в любов. Много повече я влечеше неясното, двусмисленото.

Отиде в кухнята да си приготви чаша кафе. Остатъците от закуската на Мъри бяха още на кухненската маса. Беше закусвал овесена каша и беше приготвил истинско кафе: очевидно пристрастието му към „Мусонен Малабар“ още не беше затихнало. В каната беше останало малко кафе. Изобел взе чиста чаша от полицата и си наля. Той беше свършил прясното мляко: Изобел пи кафето черно и го вкуси като непозната и екзотична напитка.

Облегната на плота в кухнята на Мъри, Изобел можа да се замисли на спокойствие над този случай, много популярен в романите от типа на тези, които пишеше Зелда Виър — как някой можеше безкрайно дълбоко да желае някого и да не е наясно с това. Нима някой в истинския живот можеше да е силно обичан или да изпитва силно, несъзнателно желание, и да не го знае? Тя сви схванатите си рамене. Това беше просто характеристика на този вид литература; не беше нужно да я обмисля, трябваше само да я развие. Върна се в кабинета с кафето на Мъри и вдигна телефона, за да набере номера на Трой.

— Ало — каза той с безразличие.

— Съжалявам — каза Изобел бързо. — За преди малко. Не исках да бъда рязка. Имаше малко затруднение.

— Какво има? — попита Трой. — Филип ли?

— Не. Филип е добре. Всъщност никога не е бил по-добре. Невероятно е, като си помисля колко добре се чувства.

— Да не би човекът с басейна да ти създава проблеми?

— О, Господи. Искам да кажа. Не. Той е… — Изобел замълча. Не се сещаше за дума, с която да опише Мъри. — Работата започна — каза тя. — Ужасно шумно е. Наех стая в селото, за да не се налага да се опитвам да работя вкъщи.

— Чия стая? — попита Трой.

— На една приятелка — излъга Изобел. — Всичките й деца са напуснали дома. Има свободна стая. Каза, че мога да я използвам. По цял ден е на работа, така че изобщо не й преча

Изобел слушаше с известен ужас как лъжите се сипеха с лекота от езика й. Беше ужасена от способността си да лъже Трой, което й се струваше някак по-лошо, отколкото да лъже Филип. Но беше ужасена и от това, че имаше желание да го лъже. Не можеше да проумее защо избягваше да му каже, че е в къщата на Мъри. Беше твърдо решена да не мисли защо би избягвала да му каже, че е в къщата на Мъри.

— Е, как си? Как върви работата?

— Бях блокирала за момент, но сега започвам. Днес ще напиша една глава, а утре — още една, и още една на третия ден. Ще ти изпратя всичко към средата на другата седмица.

— Това е добре. Имах среща с Дейвид Карле. Той наистина е запален по идеята за нова книга. Казах му най-общо какво смяташ да правиш, и той каза, че точно такова нещо са се надявали да получат от теб.

— Стана ли дума за пари?

— Говорихме със заобикалки по въпроса за парите — уточни Трой. — Мисля, че ще е склонен да плати нещо от рода на още двеста и петдесет хиляди лири.

— О — каза Изобел. Колкото и нелепо да беше, се почувства разочарована. Само преди няколко месеца това щеше да бъде цяло състояние, надхвърлящо и най-големите й надежди, но сега виждаше съвсем ясно, че това е със сто хиляди лири по-малко от последния й роман.

— Не очаквах да платят същата сума като за първия, не забравяй, че това беше наддаване, другите направиха така, че цената да се вдигне. И няма да си върнат парите, вложени в първия роман, до публикуването с меки корици догодина, а дори и тогава може би не, а чак след пет-шест години.

— Да го оставим ли тогава за догодина?

— От теб зависи — каза Трой. — Смятам, че в момента ти върви и е добре да се възползваме от това.

— Да — каза Изобел. — А двеста и петдесет хиляди лири са много пари.

— Така е — каза Трой.

Настъпи кратко мълчание.

— Ще ти изпратя главите, когато са готови — каза Изобел неловко.

— Може да ги донесеш — каза Трой, с тон, неутрален като нейния. — Можеш да ги донесеш и да останеш за през нощта, ако искаш.

Изобел се размърда леко в тапицирания стол пред бюрото на Мъри. По някаква причина изпита остро усещане на неудобство да говори с Трой така, по телефона на Мъри, в офиса на Мъри.

— Сега не мога да отговоря със сигурност — каза Изобел немощно.

Настъпи мълчание.

— Изобел, мисля, че би трябвало да ми кажеш какво не е наред — заяви твърдо Трой. — Имам усещането, че нещо никак не е наред, и ти не ми помагаш с мълчанието си.

— Нищо — каза Изобел бързо.

— Знаеш, че не ми дължиш нищо — каза той сопнато. — Можеш просто да кажеш, ако не искаш да дойдеш и да останеш. Можеш просто да кажеш, ако не искаш отново да бъдеш Зелда Виър. Можеш да кажеш, ако не искаш да напишеш романа й. Не ме е грижа, това няма да има последствия за мен. Имам други клиенти, все ще си изкарам прехраната.

— Не е това — каза тя. — Наистина искам да бъда Зелда, наистина искам да напиша книгата. Наистина искам да те видя отново. Но в момента всичко тук е толкова странно.

— В какъв смисъл странно? — запита той.

— Филип е много по-добре, и двамата с Мъри са такива добри приятели…

— Чувстваш се пренебрегната?

— Не! Не е това. Филип говори за връщане на работа, иска да работи на свободна практика.

— Е, това е хубаво, нали?

Настъпи ново мълчание.

— Не виждам какъв е проблемът — каза Трой търпеливо. — Щом Филип е по-добре и всичко върви добре?

— Не — каза Изобел. — Просто всичко е различно.

— Защото Филип вече не е инвалид?

— Да — каза тя, вкопчвайки се в това обяснение. — Защото е такъв, какъвто беше преди.

Трой, в офиса си в Лондон, бързо си помисли какво можеше да означава това.

— Искаш да кажеш, че отново си правила секс с него.

Изобел внезапно осъзна, че подновяването на сексуалния й живот с Филип беше нищо в сравнение с това, че Мъри й открадна обувките. При това прозрение леко ахна от ужас.

— Предполагам, че искаш да се събереш отново с него — заяви безцеремонно Трой.

— Да — каза Изобел колебливо, мислейки единствено колко невъзможно беше да се съсредоточи върху каквото и да е освен проблема с липсващите обувки. — Предполагам, че искам.

Трой замълча за момент.

— Виж, не е проблем — каза великодушно. — Казах ти, че това не те обвързва с нищо. Не трябва да се чувстваш неловко заради това, или нещо подобно. Не е абсолютно никакъв проблем. Имахме чудесно, изненадващо изживяване заедно, и може би ще го имаме отново, а може би не. Но и двамата сме големи хора, Изобел. Не сме си обещавали нищо. Не сме сключвали договор.

— Да — каза Изобел със слаб глас. — Ако съм създала впечатление…

— И двамата създадохме впечатление за хора, които се държат по доста необичаен начин — каза Трой мило. — Не сме си давали обещания, Изобел. Не се оплаквам от нищо.

Трой си пое дъх и смени темата, за да овладее положението.

— А сега, нека се справяме с нещата едно по едно. Довърши главите, свърши работата, това е важното. Да оправим деловата страна. После или ми ги изпрати, или ги донеси лично, не възразявам срещу двата варианта, както предпочиташ. Ще ги изпратя на Дейвид и ще ти уредя възможно най-добра сделка, и после ще преценим как ще се чувстваме. Всичко ще отнеме около месец, нали така? Можем да преценим как ще се чувстваме в края на март.

— Всъщност не става въпрос за Филип — призна Изобел.

— Какво?

Изобел си помисли да се опита да обясни на Трой за изчезналите си обувки, за лекия дъх на Мъри по лицето й, за устата му, приближаваща се толкова плътно до нейната, че тя си помисли, че ще я целуне.

— За какво става дума тогава? — попита Трой.

— Всъщност за нищо. Края на март ли каза?

— Да.

— Дотогава басейнът ще е почти завършен — каза Изобел без връзка с досегашния разговор. — Ще съм се върнала в собствения си кабинет. Строителите на басейна ще са си отишли.

Трой се поколеба.

— Ще ти уредя да получиш остатъка от парите за басейна — обеща той, мислейки, че тя има предвид това.

— Да — каза тя. — Благодаря ти.

* * *

Изобел завърши първа глава от романа на Зелда Виър, и написа първите три абзаца от втора глава. После стана от бюрото и отиде в кухнята на Мъри. Седна на масата за закуска с купата му пред себе си и празната му чаша за кафе до дясната си ръка. На масата до неговото място лежеше отворена книгата, която му беше заела: „Английска обществена история“ на Тревелиън. Беше стигнал до десета страница. За отбелязване му служеше писмо с подател „Съншайн Пуулс Ю Ес Ей“, което го уведомяваше за разпродажба преди ликвидация на Компания за оборудване на плувни басейни в Лос Анджелис. Продаваха целия бизнес като функциониращо предприятие, Имаше и възможност изложбеният салон, офисите и оборудването да бъдат купени поотделно. „Уникална възможност за предприемчив човек“, пишеше в писмото.

Телефонът иззвъня. Изобел трепна, сякаш я бяха заловили да върши нещо нередно. Влезе забързано в кабинета и вдигна неуверено слушалката, прочитайки непознатия номер от дисплея на телефона. Не беше човек, който търси Мъри, а самият Мъри.

— Извинявай, че те безпокоя, Изобел, но Филип ме помоли да ти се обадя и да видя дали искаш да те откарам вкъщи за обяд? Той ще остане при семейство Делби, но аз ще мина покрай къщи след десетина минути.

— Благодаря — каза Изобел неуверено. — Да, бих искала да си отида у дома. Свърших с писането за днес.

— Сметнах за най-добре да те предупредя, че идвам — каза той.

— Благодаря — каза Изобел с престорено хладен тон.

— За мен е удоволствие. Значи десет минути — каза той вежливо и затвори.

Изобел запази написаното и копира главите на диска си, за да ги отнесе, така че Мъри да не може да я шпионира, както тя беше шпионирала него. Поседя няколко мига в стола пред бюрото на Мъри. После си помисли, че ще е по-добре да го чака на прага, за да не остават насаме в къщата, което би било неловко след вчерашната случка. Облече си палтото и излезе от къщата, затваряйки входната врата зад гърба си. След няколко мига колата му се зададе по алеята и спря до нея. Изобел тръгна към колата, усещайки как обувките й с високи токчета стъпват нестабилно по чакъла, отвори пасажерската врата и се качи. Мъри й отправи любезна, неутрална усмивка.

— Как вървят нещата със семейство Делби? — попита Изобел бързо, за да предотврати по-интимни разговори.

— Със страхотни темпове — каза той и обърна колата. — Оставих ги да обсъждат цветови схеми с Филип. Смятат да се спрат на остъклена постройка над басейна, и пълно обновяване на басейна. Можеш ли да повярваш? Проектът е огромен.

— О, браво — възкликна Изобел.

— До голяма степен благодарение на Филип — каза Мъри. — Имат много стар басейн и искаха да сменят облицовката му с по-съвременна и да купят няколко модерни допълнения. Но Филип свърши цялата работа по придумването…

— Цялата работа по кое?

— Придумването — Мъри видя неразбиращото й изражение.

— Приказките. Много се разпали и каза, че басейнът бил истинско съкровище и че би било направо вандалски акт да го префасонират и че би трябвало да бъде грижливо модернизиран и ремонтиран.

— Защо, колко е стар?

— Построен през 1930 г. и е невероятно грозен — каза той поривисто. — Но те започнали, търсейки най-ниската оферта: ние бяхме третата компания, която им направи предложение, и сега те си въобразяват, че са нещо като обект, защитен от Националния тръст за паметниците на културата. Филип им обещава огромна снимка на две страници в „Кънтри Ливинг“. Казва, че това е впечатляващ образец на ар деко.

— А така ли е? — попита Изобел, развеселена.

— Не — каза Мъри спокойно. Бръкна в джоба си и измъкна пакет цигари, вдигна го към устата си и издърпа с устни една цигара. Допря светещата запалка на колата до края на цигарата, а после внезапно попита: — Съжалявам, нали не възразяваш?

— Не възразявам — излъга Изобел. — Не знаех, че Филип разбира от стил ар деко и от басейни.

Мъри й се ухили.

— Не разбира — каза. — По-точно не разбираше. Но сега е наясно. Просветих го накратко, докато пътувахме.

— В такъв случай, ако ти си този, който разбира от тези неща, защо не говори ти?

Мъри намали малко, за да влезе в тесния път към къщата на Изобел.

— Казах ти — напомни й той. — Защото той има класа. Когато аз говоря за басейни в стил ар деко и отговаряща на стила реставрация, звучи назубрено. Когато го прави Филип, говори като джентълмен. Те се влюбиха в него. Вероятно ще го поканят да остане на обяд.

Изобел беше обзета от чувство на пълна паника, че може да се наложи двамата с Мъри да обядват насаме.

— О, не биха го направили, нали? Да поканят човека за басейна на обяд?

Мъри я стрелна с развеселена усмивка.

— Вие го направихте — изтъкна той.

— Не исках да кажа… — смутена, Изобел млъкна рязко. — Исках да кажа, такива хора… не исках да кажа, че хората от компаниите за продажба на басейни не са…

— Знам точно какво имаше предвид — каза доволно Мъри.

Спряха пред къщата на Изобел. Изобел излезе от колата, но се поколеба, все още задържайки вратата отворена, тъй като Мъри не беше изключил двигателя.

— Няма ли да влезеш? — покани го тя, ужасявайки се, че ще приеме.

Той й се ухили, сякаш я беше хванал в грешка.

— Каниш човека от компанията за басейни на обяд? — А после, когато Изобел не каза нищо, той поклати глава. — Не мога, трябва да наваксам с работата по документите. Искаш ли да използваш офиса утре?

— Ако може — каза Изобел.

— Чудесно — отвърна той. Зачака я да затръшне вратата. Тя се поколеба за момент. Моментът се проточи. Мъри я погледна, застанала в тъмносинята пола и блуза и тъмносините обувки с висок ток. Изобел отвърна на погледа му. После затръшна пасажерската врата, докато той вдигна ръка за поздрав към нея и потегли.

Двайсет и девета

Изобел завърши третата „мострена“ глава от „Любящият призрак“, сега преименувана на „Целувката на смъртта“, и я изпрати на Трой по имейла, както бе обещала. През по-голямата част от седмицата беше работила в офиса на Мъри и се беше придържала към стриктен режим: работеше три часа, а после се връщаше у дома за остатъка от деня. Повече не се качи на горния етаж в къщата на Мъри. Изпитваше суеверно опасение, че нещо е оставено там за нея, някакъв подарък, покана, награда или капан. Сигурно щеше да е подготвено нещо, което да разкрие следите й, ако дори само стъпеше горе в спалнята на Мъри. А тя не искаше да бъде възнаграждавана, канена или подмамвана от Мъри.

Не получи никаква вест от Трой, с изключение на кратко съобщение, потвърждаващо пристигането на имейла й. Но в средата на втората седмица, когато двамата с Филип вечеряха, той каза:

— Днес Мъри изпрати сметка за половината от сумата, Изобел. Можеш ли да му напишеш чек?

— За колко? — попита тя.

— Дължим му деветнайсет хиляди лири — каза той.

— Ще трябва да поискам да ми прехвърлят пари от спестовната сметка — каза тя. — Ще отнеме ден-два.

— Колко пари имаме в момента?

Беше толкова необичайно Филип да зададе такъв въпрос, че Изобел нямаше подготвен отговор.

— Не знам, ще трябва да погледна банковото извлечение.

— У теб ли е? Мога ли да го видя?

— При счетоводителя е — каза Изобел припряно. — Изпратих му всичко онзи ден.

— И не знаеш колко имаш в спестовната сметка? — попита той критично.

Изобел успя да се усмихне.

— Сигурна съм, че е достатъчно. Защо искаш да знаеш?

— Заради оценката на бизнеса. Поръчал съм на човек да изготви отчета и ще разполагаме с цифрите до края на седмицата. Искам да мога да закупя дял от бизнеса при първа възможност. При сегашното положение картината се променя почти всеки ден. Бизнесът му наистина върви много добре. Трябва да се включим веднага щом можем, преди той да получи наистина солиден договор и стойността на бизнеса да надхвърли финансовите ни възможности.

— Да — каза Изобел колебливо. — Имаш ли някаква представа каква е стойността му?

— Ще разполагаме с точна цифра в края на седмицата. Но бих предположил, че фирмата сигурно е на стойност около петстотин хиляди до шестстотин хиляди лири.

Изобел ахна:

— Мъри?

Филип се засмя на зашеметеното й изражение.

— Само договорът с Делби е на стойност двеста хиляди лири — каза той. — А къщата му е собственост на фирмата, брои се за един от активите. Знам, че басейнът във Флийт струва шейсет хиляди лири, а налице е и онзи другият във „Вали Фарм“. Той има още няколко възможни ангажимента, които не съм виждал още, и две сигурни поръчки по крайбрежието. Парите се трупат много бързо.

— Но колко ще трябва да намерим, за да купим дял в бизнеса? — попита Изобел.

— Бих искал да изкупим половината — каза Филип. — Бих се чувствал сигурен, ако делим точно петдесет на петдесет, и тогава, ако някога имаме разногласия за каквото и да било, като например в каква посока искаме да тръгне бизнесът, тогава ще знаем, че той няма да може да пренебрегне мнението ми. Не искам да работя за него в неговата фирма — колкото и да го харесвам като човек. Искам тази фирма да е поне наполовина моя.

— Но двамата се споразумяхте, че няма да се налага да работиш на пълно работно време — напомни му Изобел.

— Ще определяме заплащането си на час — каза Филип. — Ще делим печалбите и ще ги теглим от компанията, както и когато се споразумеем. Но за обичайната работа ще си плащаме надница на час. Така че да е честно.

Изобел кимна.

— Така че колко имаме в спестявания и влогове? — попита Филип. — Мисля, че е добре да ги осребрим.

— Ще трябва да погледна — повтори немощно Изобел.

— Е, като броим къщата, която сигурно струва около петстотин хиляди лири, сигурно имаме авоари, облигации, и инвестиционни и спестовни планове на стойност някъде от порядъка на още сто хиляди лири, нали?

— Да. Нещо такова — каза Изобел, като внимаваше тонът й да е възможно най-ведър. — Но не бихме ипотекирали къщата, нали?

Филип сви рамене.

— Това е просто заменяне на един актив с друг. Не бих имал нищо против да изтеглим заем срещу тази къща, да купим дял в бизнеса на Мъри, който има оборот, имай предвид, оборот, някъде от порядъка на триста хиляди годишно.

Изобел кимна.

— Кога ще знаем колко трябва да платим?

— В края на седмицата — каза Филип. — Можеш ли да попиташ счетоводителя колко имаме в акции и облигации? Да научиш приблизителна цифра? И го помоли да провери кое е добре да продадем, за да спечелим сума от порядъка на триста хиляди лири.

— Ще го попитам — каза Изобел. — Той ще иска да знае дали сме сигурни.

Филип се ухили.

— Видя колко работа има Мъри. Искам дял от този бизнес, Изобел. Ще спечелим цяло състояние.

* * *

Изобел не се престори, че телефонира на счетоводителя. Знаеше, че в спестовната им сметка има малко повече от три хиляди лири, и не са останали абсолютно никакви акции и облигации. Имаше малка полица за застраховка „Живот“ на нейно име, но никой не искаше да застрахова Филип, след като беше поставена диагнозата за болестта му. Вместо това тя телефонира на Трой.

— Здравей, аз съм.

— Привет — каза той. — Принтирах главите и ги препратих на Дейвид Карле тази сутрин. Наистина са много добри, Изобел.

— Благодаря — каза тя.

— Станало ли е нещо?

— Просто се обаждах да те помоля да ми уредиш прехвърляне на средства — каза тя с предпазлива любезност.

— Пари за плувния басейн ли? — попита той.

— Да. Почти свършиха. Може направо да ми прехвърлиш цялото плащане. Ще приключат преди срока.

— Мисля, че за това си заслужава да се плати — каза Трой вежливо.

— Работят много добре.

Изобел чу изщракването на химикалката му.

— Колко ще искаш този път?

— Мисля, че четирийсет хиляди лири, може би петдесет хиляди.

— Ще се погрижа за това днес. Ще отнеме пет дни, не забравяй.

— Да, това е добре — каза тя.

— А ти как си? — попита вежливо Трой.

— Много съм добре.

— А Филип?

— Много е добре.

— Чудесно — Трой замълча, за да разбере дали тя няма да каже още нещо. — Би ли искала да дойдеш за обяд, когато получа от издателите предложение, което можем да обсъждаме?

— Да — каза Изобел. — Би било прекрасно.

— Ще ти се обадя веднага щом се чуя с тях. Другата седмица по същото време, предполагам.

— Благодаря ти — каза Изобел. — Всъщност има и нещо друго.

— Какво?

— Филип иска да направи инвестиция.

— Инвестиция ли? — попита Трой предпазливо.

— Да. Иска да купи партньорство, иска да купи дял в бизнес. Чувства се толкова добре, че иска отново да започне работа.

— Да, ти каза, че е много по-добре.

— Трябва да намеря нужния капитал, за да го изкупя — каза Изобел. — Иска да купи дял в бизнеса с басейни.

— С басейни ли? — попита Трой, мислейки си за момент, че не е чул правилно.

— Бизнеса с плувни басейни.

— Е, жалко, че не се е сетил за това по-рано, можехте да го вземете на костуема цена — каза Трой шеговито. — Но поне знаете, че процентите на печалбите са огромни.

— Всъщност знаем това — каза Изобел малко сковано. — Поръчали сме точно осчетоводяване на бизнеса и Филип иска да купи дял в него като пълноправен партньор. Иска дял петдесет на петдесет.

Настъпи кратко мълчание, докато Трой асимилира чутото.

— Ало? — каза Изобел.

— Купувате половината от бизнеса на строителя на басейни?

— Да. Защо не?

— Просто се чудя дали това е чак толкова добра идея?

— Мисля, че е — каза Изобел. — Той наистина се разбира изключително добре с Мъри, а бизнесът явно върви добре. А Филип има голям талант за продажби, винаги е имал. И ако може да изкарва някакви пари, това ще облекчи натиска върху мен.

— За натиск вече не може да се говори — изтъкна Трой остро. — При положение, че вторият роман на Зелда Виър ще спечели сума от порядъка на двеста и петдесет хиляди лири, а от първия й роман спечели триста и петдесет хиляди лири, вече нямаш никакъв повод за притеснение. Сумата е подходящо инвестирана, носи ти разумен доход. Вече нищо не те застрашава. Не може ли Филип просто да работи за този човек, щом толкова харесва бизнеса?

— Иска да бъде партньор, не наемник — каза Изобел с достойнство.

— Е, аз също — каза Трой нетърпеливо. — Но за мое съжаление, трябва да си изкарвам прехраната. Не може ли да кажеш на Филип, че може сам да си пробие път в бизнеса? Да започне от най-долното стъпало и да си проправи път нагоре?

— Той е на шейсет и една! — възкликна гневно Изобел. — Не е работил от десет години! Едва ли ще получи безпроблемно работа още утре! Не може да започне от най-долното стъпало и да се издигне постепенно, ще се пенсионира, преди да стигне до където и да е. Това е шанс да купи дял в бизнес, в който може да използва уменията си и да изпитва удоволствие и да печели прилични пари. Няма да му кажа „не“, точно когато отново започва да се чувства добре.

— Разбира се — каза Трой, отстъпвайки пред гнева на Изобел. — Изборът е изцяло ваш. Но ще изменя на дълга си като твой агент, ако не те посъветвам да потърсиш подходящ съвет от независима страна.

— О, недей! — възкликна Изобел нетърпеливо. — Не си играй на накърнено достойнство. Получаваме подходящи съвети. Казах ти, поръчахме оценка на цялото начинание. Ще го направим както трябва, разбира се. Но ако Филип го иска, тогава е напълно справедливо парите на Зелда Виър да му го откупят.

— За каква сума говориш? — попита Трой предпазливо.

— Около триста хиляди лири — каза Изобел много тихо.

Настъпи мълчание.

— Изобел, това са всички пари от втората книга — изтъкна Трой, ужасен.

— Знам — каза тя сковано.

— Това е всичко, което ще спечелиш от втората книга, и отгоре.

— Това е точната цена за бизнеса.

— Ами ако нещо се обърка? Ами ако хората внезапно престанат да купуват басейни?

— Видях поръчките — каза Изобел. — Работата наистина върви добре.

— Да кажем, че човекът от компанията за басейни умре внезапно. Да кажем, че Филип се разболее. Тогава какво?

— Тогава няма да сме в по-лошо положение, отколкото бяхме, преди да стана Зелда — каза тя. — Но този път Филип ще знае къде са отишли парите. Ще разбере за това, и няма да се налага да го лъжа до безкрайност и да се преструвам, че сме добре, когато не сме.

— Но този път това ще са твоите пари — изтъкна Трой. — И не забравяй, че още не си ги спечелила. Имаш да напишеш цял нов роман, за да спечелиш парите, и трябва да вършиш тази работа тайно, едновременно с другото си писане. После трябва да представиш романа, отново тайно. Това не е пенсията му и парите от застраховката му, спестени през годините, това са трудно спечелени пари, които ти трябва да изкараш, и то да ги изкараш бързо. Нима можеш да заложиш всичко на вероятността Филип да е достатъчно добре, за да се занимава с тежък бизнес на един конкурентен пазар?

— Да, мога — каза Изобел заинатено.

В лондонския си офис, Трой си помисли за момент колко много го дразнеше начинът, по който тя отстояваше принципите си. Само секунда, само един дъх по-късно, той разбра, че упоритостта беше част от Изобел, на която се възхищаваше, нейна типична черта, която не приличаше на чертите на никой друг, когото познаваше. Понякога тя може и да има предсказуемото поведение на домакиня от средната класа, но той я беше виждал гола, беше я виждал с отметната назад глава, напълно отдала се на страстта. Тя му беше шепнала неща, които никоя жена не беше изричала никога преди, беше го подтикнала към поведение, каквото никога не би дръзнал да си позволи без нея.

— Не искам да се карам с теб — каза той кротко. — Трябва да правиш каквото искаш. Просто не искам да виждам как се отказваш от нещо, което ти е струвало, и ще ти струва, много време и усилия. Ти печелиш тези пари съвсем сама, Изобел. Не виждам защо трябва да ги връчваш на Филип и човека от компанията за басейни, за да се разпореждат с тях.

— Защото Филип ме подкрепи, когато започнах да пиша — каза Изобел пламенно. — Защото е толкова изпълнен с надежда и вълнение, задето започва живота си отново. Защото му казах, че парите са налице, когато не бяха, и не мога да му кажа истината сега, не и сега, когато наистина има нужда от тях. Защото искам да му ги дам.

— Ще получиш общата сума едва след като подпишеш договора за втората книга — напомни й Трой. — И дори при това положение ще трябва да предадеш пълния ръкопис, за да получиш сто двайсет и пет хиляди лири.

— Знам — каза тя. — Мислех да ипотекирам къщата и да изплатя ипотеката, когато пристигнат парите от новия роман на Виър.

— Да ипотекираш къщата? — Трой беше зашеметен.

— Защо не?

— Нали каза, че никога няма да я ипотекираш, нали винаги си казвала, че тя е единствената ти сигурност.

— Винаги мога да напиша нова книга — каза Изобел. — Винаги мога да спечеля още.

Трой си помисли за момент, че тя говори по-скоро като Зелда Виър, отколкото като Изобел Латимър.

— Предполагам, че можеш. Но се намираш в неизгодна позиция: изоставаш назад в играта, вместо да имаш преднина в нея. А това е опасно.

— Ще наваксам — каза тя, и този път той разбра без съмнение, че това беше гласът на Зелда. — Разбира се, че мога да наваксам.

Трийсет

Работата по плувния басейн на Изобел и Филип продължи бързо през дни на проливен дъжд. Строителите се шегуваха, че било хубаво, че басейнът е закрит, докато шляпаха в сивкава кал. От обора не остана почти нищо, освен основните греди и покривът. Стената от едната страна беше избита заради панорамния прозорец, от който щеше да се разкрива гледка надолу по хълма към долината. Бяха избили задната стена, за да може да влиза багерът. Прекрасната стара дървена входна врата на обора беше свалена, за да може свързващият остъклен пасаж да започва от къщата.

Строителите работеха под заслона на стария покрив, а багеристът вкарваше и изкарваше с маневри малкия багер от скелета на постройката с лопати, пълни с пръст, а после и с едри продълговати камъни. След това мъжете влязоха в обширния изкоп, който щеше да се превърне в плувен басейн, за да го оформят, после започнаха да работят по полагането на пода и стените на басейна.

Изобел и Филип излизаха всяка вечер, след като работниците си тръгнеха и мястото утихнеше, за да гледат преобразяването на обора си в нещо ново и много странно. Изобел скърбеше за загубата на сенчестите стени, полуетажа на хамбара горе, прекрасната стара дървена шахта, излъскана в течение на стотици години от чували, спускани надолу към пода; но Филип си представяше мястото такова, каквото щеше да бъде, когато проектът бъдеше завършен. Там, където Изобел виждаше огромна пещера, изкопана в пода на обора, и съборените стени, той виждаше светло и топло място, оживено от отражението на водата по белия таван, изпълнено с плисъка на вода от фонтана в джакузито.

— Наистина разбирам защо с Мъри го намирате за толкова пленително — каза Изобел. — Има нещо много мистично в правенето на езеро.

— Има — съгласи се Филип. — А ми харесват и практическите детайли по него. Тръбите и отоплението. Те са интересни технически проблеми: как да го направиш, къде да разположиш оборудването.

— А Мъри? Той какво харесва?

Филип се засмя, развеселен:

— Харесва му да изкарва пари. Много прозорлив бизнесмен е. Но, освен това знае много за басейните. Учи се непрекъснато. Когато отива да обновява някой басейн, прекарва половин ден в местната библиотека, проучвайки историята на къщата, за да знае какво му предстои да види. Когато строи нов басейн, има в главата си половин дузина планове още преди да се е срещнал със собственика. Страхотен ентусиаст е.

— Но защо плувни басейни? — попита Изобел. — Защо не продава компютри, или коли, или нещо друго?

Филип сви рамене.

— Никога не съм го питал.

— Предполагам, че истинските мъже не говорят за мотивация — подкачи го Изобел.

Филип се засмя.

— Само дрънкаме разни неясни неща за тръбите.

* * *

Строителството на басейна напредваше с всеки изминал ден. Щом багерът си замина, работата стана по-тиха, Изобел се върна в кабинета си и наблюдаваше промените през прозорците му. Ниската тухлена стена за остъкления пасаж от къщата до басейна беше построена и готова за поставянето на прозорците, които бяха поръчани. Бяха доставени и вградени в огромно съоръжение, което отначало изглеждаше невъзможно голямо и грозно, а после някак се превърна в приятен на вид пасаж от къщата до обора, който Изобел можеше да си представи застлан с пътека и украсен отвътре със стайни растения.

Филип дойде при нея със сметката в ръка.

— Сумата трябва да се плати при получаване на стоката, боя се, че трябва да платим на тези момчета.

— Колко? — попита тя, отваряйки чекмеджето, където държеше чековата си книжка.

— Сумата за плащане е четири хиляди лири — каза той. — Вече си платила депозита.

Тя написа чека, гледайки няколкото нули след четворката.

— Не забравяй, че дължим на Мъри половината от заплащането на услугите му.

— Разполагам със сумата — отвърна тя. Трой беше прехвърлил парите, както обеща.

Филип й се ухили като доволно момче

— Сега изглежда ужасно много — каза той. — Но повишава стойността на къщата. После ще бъдем ужасно доволни.

— Знам, че ще бъдем — каза Изобел, усмихвайки се в отговор. Изчака, докато той излезе от стаята с чека, а после се обърна отново към екрана и отвори файла с романа на Зелда. Беше започнала четвърта глава и работеше възможно най-бързо. Каза си, че щом парите изтичаха от швейцарската банкова сметка с това темпо, е много важно да бъде готова да предаде новия роман веднага щом бъдеше подписан договорът.

* * *

В един слънчев ден през март, когато главичките на жълтите нарциси се поклащаха около сребристите брези, обточващи моравата, Трой позвъни да й каже, че договорът ще бъде готов до края на седмицата. От прозореца на кабинета си Изобел виждаше отворения вход към обора и вътре главите на мъжете, движещи се напред-назад, докато облицоваха с плочки басейна. Една от стените беше върната на мястото си, а срещу нея беше грубата конструкция на бъдещата сауна и парната баня. Задната стена беше завършена, построена, измазана, беше монтиран и фонтанът с кръглото джакузи под него. Само третата стена беше още открита. Имаше забавяне с прозорците, които още не бяха пристигнали, щяха да оставят зеещите празнини отворени, докато завършат всичко друго, за да има широк вход за вкарването и изкарването на машините и оборудването.

— Имам добри новини — каза Трой бодро. — Издателите се съгласиха да платят на две части. Получаваш около две трети веднага щом подпишем, те знаят, че романът е на път, а после една трета при публикуването с твърди корици догодина. Необичайно е, но ги убедих, че Зелда трябва да си купи къща в Кап д’Антиб, за да пише там.

— О, така ли? — каза Изобел, моментално развеселена. — Колко прекрасно за нея.

— Да, така е — каза Трой. — Прекарах един уикенд там преди две седмици. Мястото е прелестно, върху един скален нос, с изглед към морето. Там има една великолепна къща, построена над морето, върху подпори. Прекарваш яхтата си под тях, за да я завържеш и да се качиш по стълбите до дневната. Това е идеалното писателско убежище. Мислено го купих за Зелда.

— О, тя ще се влюби в него — каза Изобел. Поколеба се за момент. — С кого отиде? — попита, с умишлено безразличен тон.

— Само с двама души — каза Трой, също толкова небрежно.

— О?

— Къщата беше на приятел на единия от тях. Художник. Разпродава всичко. Ако не харчеше всичките си пари за плувни басейни…

— Да — каза Изобел, за да го накара да млъкне.

— Можеше да я купиш — каза Трой упорито. — Можеше да имаш напълно различен живот.

Изобел не каза нищо. Загледа се навън през прозореца на кабинета си и си помисли за къщата, построена върху подпори отвъд морето, за средиземноморските залези, за възможността да бъде с Трой.

— Установих, че не мога да се успокоя — внезапно възкликна Трой. — След Зелда и всичко останало, не мога да се чувствам удобно в предишното си състояние. Сякаш нещо беше…

— Какво?

— Разкрито. Пуснато на бял свят. И не мога да се преструвам, че го няма.

— За мен е същото в известен смисъл — призна Изобел. — Открих страна от себе си, която не знаех, че притежавам. Пламенна и ненаситна — преди бих я нарекла вулгарна.

— А сега, когато знаеш, че притежаваш тази страна? — попита Трой. — Какво ще стане сега?

— О, сега, когато знам, съм наясно какво да правя — каза Изобел уверено. — Трябва да се пазя от тази своя страна. Знам, че съм способна на огромно желание и алчност, и копнеж за всевъзможни преживявания, които просто не са ми позволени, ако искам да продължа да живея тук, ако искам да водя живота си на съпруга, уважавана писателка и член на тукашната общност. За няколко кратки седмици имах и двете. Но ако продължа, рано или късно бих била разкрита.

Сети се за косата усмивка на Мъри и непроницаемото му мълчание. В кратък пристъп на смущение си помисли за изчезналите си обувки.

— Всъщност дори наистина бях заловена — каза тя. — Но мисля, че няма значение.

— Погледнала си онази своя страна и си я прибрала обратно в кутията — предположи Трой.

— Да.

— Е, аз не мога да направя това — каза той пламенно. — Не мога да разделя себе си на удобни „порции“ и да кажа, че ще живея само така, ще приемам само тази част. Трябва да го изживея. Сега знам това. Не мога да оставя Зелда в куфар и да кажа: край, това е, никога повече няма да я видя, никога повече няма да бъда нея.

— Но ти не можеш да я имаш, без аз да съм там — каза Изобел просто.

— Защо не? — попита Трой. — Ти не искаш тази част от живота си, току-що го каза. Ако ти не я искаш, защо аз да не мога да я взема?

— Как би могъл? — попита Изобел. — Ако ме няма мен, за да се преобразявам в нея?

— Аз бих могъл да съм тя — каза той. — Бих могъл да бъда нея със същия успех като теб.

— Не, не можеш! — настоя Изобел. — Не можеш просто да я вземеш и сам да се представяш за нея.

— Е, не можеш да я зарежеш и да решиш, че с нея е свършено — възрази Трой. — Тя не е персонаж в някоя от твоите книги. Не можеш просто да решиш да я ликвидираш. Дрехите й са тук в апартамента ми, обувките й са тук, косата й е тук. Тя чака тук. Мога да избера да я съживя сам, ако искам.

— Но тя е част от нашия живот заедно — възропта Изобел. — Тя е наша. Ти отказа да позволиш на мен да я заведа вкъщи. Ти каза, че трябва да бъде държана в кутия. Каза, че двата живота трябва да бъдат напълно изолирани.

Трой се поколеба.

— Така е — каза той неохотно. — Но никога не съм казвал да я зарежем напълно. Не мога да понеса мисълта тя да бъде изоставена завинаги.

Доловила унинието в гласа му, Изобел се поколеба.

— Може би трябва просто да я оставим да си отиде — каза тя, сякаш обсъждаха смъртта на любима приятелка.

— Не мога да го понеса — каза Трой. — Не си представям как бих живял живота си без нея.

* * *

Мъри щеше да остане за вечеря тази вечер и двамата с Филип смятаха по-късно да отидат в кръчмата да играят дартс. По време на вечерята Изобел едва издържаше да седи с тях, питайки се какво ли прави Трой в Лондон, как можеше да го убеди, че загубата на Зелда е скръб, която трябва да бъде понесена. Двамата мъже поканиха Изобел да дойде с тях, за да гледа играта на дартс; тя обаче поклати глава.

— Ще си легна рано. Днес свърших много работа.

— Всеки път, когато погледна през прозореца и те видя да пишеш на клавиатурата, се чудя как можеш да се съсредоточаваш — каза Мъри. — Толкова много работа! Свърши ли вече книгата?

— О, не — каза Изобел. — Отнема много по-дълго от няколко седмици. Отнема години.

Филип покри ръката й със своята.

— А после я преписва четири-пет пъти — каза той. — Ако си мислиш, че твоята работа е тежка, Мъри, би трябвало да видиш Изобел. Понякога прекарва цял ден, тревожейки се за най-точната дума, за да звучи изречението както трябва.

Двамата мъже я погледнаха възхитено. Изобел се усмихна на Филип, избягвайки погледа на Мъри.

— Отне ми толкова много време да прочета само една книга — каза Мъри. Бръкна в куфарчето си и сложи „Английска обществена история“ на Тревелиън на масата. — Може ли да ми заемеш друга? Тази много ми хареса.

Изобел я взе.

— Ще ти потърся нещо — каза тя уклончиво, все още мислейки си за Трой. — Отново английска история ли, или някаква друга област?

— Американска история? — попита той. — Не знам нищо за Америка, а бих искал. Особено за Западния бряг.

Тя кимна.

— Ще намеря нещо — внезапно взе решение и се обърна към Филип, запазвайки умишлено небрежен тон. — Тази сутрин ми се обадиха от „Пенсхърст Прес“ заради корицата на един роман. Ще го преиздават и искат да видя новия вариант.

— О, така ли? — попита той. — Ще платят ли допълнителен хонорар?

— Малко — каза тя. — Знаеш, че това никога не носи много пари. Мислех си да отида и да я погледна утре. Може да остана да преспя там — стараеше се изобщо да не поглежда към Мъри.

— Защо не? — каза Филип. — И не е нужно госпожа М. да остава да преспи тук, напоследък съм наистина добре.

— Аз ще го наглеждам — обеща й Мъри. — Ще ти се обадя, ако нещо се обърка. Къде ще бъдеш?

— В хотел „Фробишър“, където отсядам винаги — каза Изобел невъзмутимо. Вдигна поглед, срещна очите му за миг и видя развеселения проблясък, разпознаването на един измамник от друг. Така професионален играч на покер долавя присъствието на друг мошеник, още някой, който иска да получи своето. Изобел извърна поглед, прекратявайки безмълвното съзаклятие. — Ще се обадя тук в шест часа, за да се уверя, че всичко е наред.

— Да, обади се — каза Филип. — А може и аз да ти се обадя.

— Не знам по кое време ще се прибера — каза тя бързо. — По-лесно е аз да ти позвъня.

— Нека тя ти се обади — Мъри посъветва Филип с поверителен тон. — Да се успокои, че си добре за вечерта, а после да поизлезе из града с други момичета.

Изобел се усмихна слабо.

— Едва ли.

— О, добре — каза Филип. — Щом така искаш.

* * *

Филип беше казал, че на сутринта ще я откара до гарата, но му се обадиха лорд и лейди Делби, които бяха открили рисувана фреска под тапета на помещението, където се намираше басейнът им. Филип искаше да я види.

— Аз ще те откарам до гарата — предложи Мъри.

— Благодаря — каза Изобел хладно.

Отидоха заедно до колата му и той задържа отворена вратата. Изобел влезе и пропътуваха пътя до гарата в непрекъснато мълчание.

— И да си изкараш чудесно, нали? — каза Мъри предизвикателно, докато тя слизаше.

Изобел се поколеба и погледна обратно в колата. Лицето на Мъри беше в сянка, но той сякаш се усмихваше.

— Да се срещаш с издатели, за да разглеждаш корици на книги, не е точно прекрасно изживяване — отбеляза тя.

Той се надвеси напред, палавото проблясване на усмивката му беше съвсем очевидно.

— Бях забравил, че отиваш за това — каза той. — Разбира се. Издателите.

Изобел не отклони поглед и кимна.

Той бързо й намигна.

— Ще дойда да те посрещна, ако кажеш на Филип по кое време пристигаш, когато позвъниш тази вечер.

Изобел изправи рамене.

— Благодаря, но се надявам Филип да иска да ме посрещне лично.

— Разбира се — каза той. — Ще стане както искаш, Изобел. Знаеш това.

Трийсет и едно

Изобел позвъни на Трой от гара „Ватерло“. Трябваше почти да крещи, за да надвика шума от съобщенията по високоговорителя на гарата.

— Трябваше да дойда — каза тя. — Съжалявам. Просто трябваше да те видя.

Дори в шумната гарова зала го чу как остро си поема дъх.

— Трябва да ме видиш?

Тя осъзна силата на онова, което беше изрекла.

— Да — каза безпомощно. — Трябва.

— О, добре, ела — каза той, съвземайки се. — Идвай направо тук. Мога да си освободя остатъка от деня.

Изобел се нареди на опашката за таксита, мислейки си как само преди няколко седмици щеше да е замаяна от възторг пред перспективата да прекара деня, а също и нощта, с Трой. Сега не чувстваше нищо освен безпокойство при мисълта за онова, което щяха да си кажат и как щеше да се държи той, и ужас, че можеше да се опита да я подмами да се върне към еротичния делириум от дните на турнето, да я изкуши отново да бъде Зелда.

Плати на таксито пред къщата на Трой и натисна звънеца за офиса. Интеркомът съобщи за нея с бръмчене и Изобел се усмихна плахо на красивото момиче на рецепцията.

— Каза да влизате направо — съобщи момичето с безлична недружелюбност. Изобел мина покрай рецепцията и влезе в офиса на Трой.

Трой седеше зад бюрото си и говореше по телефона: усмихна й се широко и й махна към един стол, докато приключи разговора. Ведро изрече в слушалката: „Да. Абсолютно. Обичам те“, а после затвори. Изобел се запита с кого ли беше говорил така сърдечно, а той скочи от стола, взе двете й ръце в своите и я целуна по едната буза, а после по другата.

— Изглеждаш фантастично — каза. — От теб лъха на селска чистота и свежест.

Изобел се отдръпна леко от бодрата неискреност на докосването му.

— Говориш така, като че ли съм някакъв перилен препарат.

— С пролетна свежест — каза той. — Готова за почивка.

Изобел отново се отпусна в ниското кресло.

— Кафе? — попита Трой.

— Може ли да се качим в апартамента ти? — попита тя, хвърляйки поглед на отворената врата към рецепцията.

— Добра идея — каза той бодро, излезе пръв от офиса в малкото антре и тръгна по стълбите към апартамента си горе.

Изобел почти се беше надявала и почти бе очаквала с ужас, че той ще я вземе в прегръдките си в мига, щом вратата се затвори зад тях, но той просто я заведе в кухнята и сипа кафе във филтъра на кафемашината.

— Имам от едно ново кафе — отбеляза той. — „Мусонен Малабар“. Оставяли зърната на масите за сушене…

— Знам — каза Изобел грубо. — Знам всичко за него.

— О! — той мълчаливо извади френските си чаши за кафе.

— Може ли да отида да погледна нещата й? — попита Изобел.

Той вдигна поглед, изненадан.

— Разбира се, че можеш.

Изобел тръгна надолу по късия коридор към стаята да гости. Отвори вратата. Веднага усети възбуждащото ухание на Зелда: скъпо, дискретно, омайващо. То извика спомена за няколкото нощи, в които Изобел беше Зелда или беше в компанията на Зелда, когато това ухание витаеше по гладката кожа на Трой.

Завесите бяха дръпнати, стаята тънеше в загадъчна, изпъстрена със сенки дневна светлина. Изобел отвори чекмеджетата на тоалетката и там, в най-горното, беше колекцията на Зелда от козметика, малките четки и пръчици, подредени спретнато една до друга. В следващото чекмедже беше бельото й — синият комплект с бродерия, какъвто имаше и Трой, а също и комплект в съвсем бледожълто, и един в кремаво. Трой ги беше увил в леко ароматизирана тънка опаковъчна хартия, приличаха на коледни подаръци, скрити в очакване на празника. Следващото чекмедже съдържаше неотворени кутии със скъпи, неизползвани чорапи и чорапогащници.

Изобел затвори чекмеджетата и отиде до гардероба. Не можеше да види красивите дрехи, те бяха обвити в калъфите си и четливо надписани със спретнатия почерк на Трой: жълт дневен костюм, розов дневен костюм, синя рокля четирийсети размер, а после роклята, която той бе носил: синя рокля петдесети размер. Под закачалките с дрехи бяха обувките на Зелда — някои на червени кадифени калъпи, а други — спретнато напълнени с тънка хартия, за да се запази идеалната им форма. Големите, които Трой беше използвал, бяха подредени красиво като другите.

Изобел разглеждаше обувките на Зелда, сякаш бяха омагьосани по някакъв начин. Ако ги обуеше, щеше да се превърне в друга жена, да живее друг живот, да има различно бъдеще. Помисли си за червените обувки за танци в приказката, които момичето се изкушило да обуе, и как те я принудили да танцува и танцува до безкрайност, излизайки от живота си, отдалечавайки се от хората, които я обичаха, далече от селото, където й било мястото — до смъртта си, когато умряла от твърде много танцуване с красиви обувки.

Изобел затвори вратата на гардероба и се облегна на нея, сякаш я задържаше затворена, за да попречи на някой, който напираше да излезе. За миг се видя в представите си в един от прекрасните костюми на Зелда, може би жълтият. Видя се как слиза по стълбище, а отдолу някой мъж вдига възхитен поглед към дългите й крака в копринените чорапи, към полюшващите се бедра — полюшването, което беше запазена марка на Зелда, — докато тя слиза с плъзгаща се походка. Стълбището, което си представяше, бе твърде малко за подобно слизане като филмова звезда, и после тя осъзна, че колкото и неуместно да беше, си представя стълбището в къщата на Мъри, а мъжът, вдигнал поглед към нея, беше…

Трой стоеше на прага, с чашите и чинийките за кафе в ръце, и я гледаше как придържа затворена вратата на гардероба.

— Искаш ли да пробваш нещо? — предложи той.

Изобел поклати глава и се отдръпна от гардероба.

— Не знам какво да правя с дрехите — каза тя. — Предполагам, че ще трябва да направим второ турне за втората книга?

Той кимна.

— Да. Ако искаш. Не си длъжна. Рекламата на втора книга изисква по-малко усилия. Може би няма да възразят, ако откажеш да го направиш.

— Ще трябва да помисля. Ще бъде догодина, нали?

Той кимна.

— В началото на другото лято. Навреме, за да хванем „отпускарските четива“.

Изобел отпи от кафето си, съзнателно устоявайки на изкушението да седне на столчето пред тоалетката и да отвори чекмеджето с гримовете.

— Зависи — каза тя уклончиво.

— От какво?

— От това как е Филип, как върви новият му бизнес, как върви другото ми писане. Не трябва да го занемарявам, а откривам, че ми е много трудно да пиша и в двата стила.

— Искаш да се върнеш към живота, който имаше преди Зелда — отбеляза той.

Тя го стрелна с бърз, гузен поглед.

— Да, предполагам, че е така. Да, искам.

Трой ни най-малко не се смути.

— Е, това беше планът. Ти се представяше за Зелда, за да можеш да водиш живота си като Изобел Латимър в по-голям комфорт и с малко повече финансова сигурност. Постигна каквото искаше. Намираш се там, където искаше да бъдеш.

— Но изживяването по пътя…

Той чакаше.

— … беше много изненадващо — довърши Изобел неубедително.

Той се усмихна.

— И за мен.

Настана кратко мълчание.

— Не се ли изкушаваш? — попита той. — Когато си тук, с вещите й? — отвори вратата на гардероба, извади напосоки една закачалка и смъкна калъфа. Беше съблазнителната тъмносиня коктейлна рокля. Тъмносинята мънистена украса проблесна на мъждивата светлина, подплатата на полата прошумоля тихо. Трой я метна на двойното легло и тя се разстла с прелъстителен шепот. Изобел я гледаше със сериозна тържественост, сякаш това не беше рокля, а врата към напълно различен живот.

— Разбира се, че се изкушавам — каза тя бавно. — Но не знам къде ще ме отведе изкушението.

— Точно това означава изкушението за мен — каза той. — Да не знам къде ще ме отведе. Не конкретното нещо само по себе си, макар че това винаги е приятно. Но работата не е в обличането на роклята или в това да те гледам как я обличаш. Не е в това да бъда Зелда, нито ти да се представяш за нея. Интересно ми е къде ще ме отведе тази история след това.

Изобел направи лека, неволна крачка назад и почувства как плотът на тоалетната масичка се притиска към задната част на бедрата й, спирайки отстъплението й.

— Не искам да отивам никъде след това — каза тя. — Трябва да спра там, където съм.

Трой се усмихна печално.

— А, с такова впечатление останах и аз през последните няколко седмици.

Той вдигна закачалката и тръсна леко роклята, сякаш за да издуха прахта на отхвърлянето, на разочарованието. Нахлузи калъфа отгоре и затвори ципа. Върна го в гардероба и затвори вратата. Лекото тупване прозвуча много категорично.

В мълчаливо съгласие двамата излязоха от стаята заедно и отидоха в дневната на Трой. На масата стояха две празни бутилки от шампанско „Рьодерер“ и две чаши, едната — със следа от алено червило по ръба.

— Съжалявам за безпорядъка — каза Трой, като вдигна чашите и пусна бутилката в кошчето за боклук.

— Какво ще правиш? — попита Изобел, минавайки веднага към основната причина за безпокойството си.

— В какъв смисъл?

— Какво ще правиш без нея?

Трой се поколеба.

— Ще продължа по същия начин, както преди нея, предполагам — каза той. — Тя ще ми липсва. Ще ми липсва да познавам и теб по този начин. Ще ми липсва и времето, което прекарахме заедно, беше изключително.

Изобел кимна.

— Но съм доста доволен — каза Трой. — Предполагам, че ще постъпя като теб. Ще скътам цялото преживяване в някаква част от въображението си и ще продължа с живота си. От време на време може да се връщам към него, за да го погледна, да си спомням какво е било, а после ще го скривам отново. Не очаквам да намеря друга, нова Зелда.

— Не — каза Изобел бързо. — Не би могъл да го възпроизведеш, нали? Не би могъл да го направиш отново.

Изражението на Трой беше неразгадаемо.

— Беше нещо уникално.

— И не би опитал — настоя Изобел, — нали не би съживил Зелда без мен? Тя беше нещо, което споделяхме изцяло, ще трябва да бъдем заедно, ако тя се появи. Нали няма сам да се представяш за нея?

Трой се поколеба.

— Не виждам защо не, ако реша да го направя — каза той предпазливо. — Не е като да имаш запазени права над нея, Изобел.

— Не претендирам за собственост! — извика Изобел. — Просто не мога да понеса мисълта ти да се представяш за нея, без аз да съм тук. Ужасявам се от тази възможност, мисля непрекъснато за нея и е наистина ужасяващо!

Несъзнателно посочи към мръсните чаши. Трой не отмести поглед от лицето й.

— Защо? — попита той рязко.

— Представям си те в ужасни клубове, с ужасни мъже, женствени типове, как им казваха, хора, които се обличат в дрехи, типични за другия пол, и пълно объркване кой какъв е. И ми се струва толкова ужасно…

— Ужасно какво?

— Ужасно вулгарно — прошепна тя, с очи, приковани върху спокойното му лице.

Той се усмихна, но в усмивката му нямаше топлота.

— Не мислиш ли, че си склонна да съдиш малко прибързано? — попита. — Това, което се струва вулгарно на теб, може да е съвсем приемливо за мен. Мисля, че трябва да съм свободен да живея собствения си живот — отбеляза Трой с нотка на твърдост в спокойния си глас. — Както ти живееш твоя. Ти направи своите избори, а аз ще направя моите. Не искаш да бъдеш с мен и да вкусиш някои преживявания — няма проблем, това си е твоят избор. Но по същия начин твоето решение да не участваш едва ли може да попречи на моя избор. Ти можеш да решиш да се изолираш, да се оттеглиш, но не можеш да изолираш и мен.

Изобел изглеждаше напълно изумена от деловия му тон.

— Защо говорим по този начин? — прошепна тя. — Просто наистина искам вече да не бъдеш Зелда. Няма ли да ми обещаеш, че няма да се представяш за нея никога повече?

— За да ме предпазиш? — попита Трой.

Тя кимна.

— За да предпазиш нея?

Тя кимна отново и каза:

— Просто искам всичко това да спре. Започнахме го заедно и стигнахме по-далече, отколкото възнамерявахме. Наистина бях част от това. Когато поглеждам назад сега, знам, че стана, защото бях толкова отчаяно нещастна с Филип. Но сега Филип е толкова по-добре… — тя млъкна рязко, виждайки внезапното припламване на потиснат гняв в изражението на Трой.

— Сега, когато Филип е толкова по-добре, вече нямаш нужда от този отдушник — каза той остро. — И затова искаш да спреш. Разбира се, това е твое право. Както казваш, тогава беше облекчение за теб, от което вече нямаш нужда. Така че си права да престанеш. Но, освен това искаш аз също да спра.

Изобел виновно кимна.

Гневното изражение внезапно изчезна от лицето на Трой.

— О, Изобел — каза той мило. — Много си обезоръжаваща с тази своя откритост. Но аз наистина не мога да поставя живота си в зависимост от това дали се разбираш добре със съпруга си, или не.

Тя остави чашата и чинийката си на ниската масичка до празните чаши от шампанско. Петното от червило с цвят на череша приличаше на ален полумесец.

— Наясно съм с това — каза неохотно. — Но е вярно също и че я създадохме заедно и искам да се разберем да спрем заедно. Можеш да продължиш да правиш нещо друго, каквото и да е това друго, което искаш, с някой друг. Не очаквам да контролирам живота ти. Но наистина смятам, че имам право на глас по отношение на нея. Когато пиша сама в кабинета си, тогава аз съм тя. Пиша като нея. Тя е още в главата ми. Не мисля, че можеш просто да избягаш с нея. Тогава тя е аз, а аз съм тя.

— Тя е нашият общ призрак — каза той.

Тя кимна.

— Искам тя да довърши този роман и да спечели парите, а после да си отиде и никой да не чуе повече за нея.

— Но сега тя е част от мен, също както е част от теб, докато пишеш. Ти може и вече да нямаш нужда от нея, освен заради писането. Но аз имам. Все още имам нужда от това, което тя ми дава — каза Трой.

Изобел го погледна умолително.

— Не можеш ли да минеш без това?

— Защо да го правя?

— Защото аз те моля. Защото все пак я създадохме заедно. Тя е наполовина моя, в крайна сметка.

Трой поклати глава.

— Отново предявяваш претенции за собственост.

— Е, и какво, ако предявявам? — настоя Изобел, внезапно принудена да премине границата на вежливостта.

Погледът на Трой беше твърд, нетрепващ.

— Ако смяташ да претендираш, че я притежаваш, че тя е нещо, което може да бъде притежавано, наистина говориш за нея като за стока, като торта, която можем да нарежем и да си поделим: резен за теб, резен за издателите, резен за мен. Ти я превръщаш в предмет, не в личност, не в призрак. А за мен това е далеч по-вулгарно от всичко, което може да става в един нощен клуб.

Изобел придоби виновно изражение.

— Да, разбирам.

— Нима тя е предмет, създаден от нас, който можем да приберем в кутия или да затворим, или е самоличност, която създадохме, също толкова валидна, колкото Изобел Латимър и Трой Картрайт? — предизвика я Трой.

— Ако кажа, че тя е личност? — запита Изобел.

— Тогава тя има собствен живот.

— Ако кажа, че е предмет?

— Тогава не си по-добра от всички останали, които вземат някоя жена като теб и си я поделят: писателският й талант за издателите, десет процента за мен, деветдесет процента за Филип; умението й да бъде грижовна — сто процента за Филип. Сексуалността и любовта й към живота? Изобщо не я искаме; сто процента, прибрани в кутия. Никой не иска цялата жена, никой дори не иска да я види. И именно това, че ти беше разделена на парчета, че половината от теб беше нежелана, те правеше толкова нещастна, преди изобщо да измислим Зелда. Нима целият смисъл на създаването й не беше тя да възстанови у теб онези части от същността ти, от които се беше отказала, за да бъдеш добра съпруга на един болен съпруг?

— А за теб? — върна Изобел предизвикателството. — Какво донесе тя на теб?

Трой се извърна, за да не може тя да види лицето му.

— О, какво значение има сега? — попита той нацупено. — След като казваш, че тя трябва да си върви?

* * *

Изобел изтърпя един неловък обяд с Трой в съседното бистро, но не остана за следобеда или нощта. Когато се върнаха в апартамента му за кафе, тя му каза, че има работа у дома, и той любезно се престори, че не забелязва голямата пътна чанта, която беше оставила в коридора до входната врата. Позвъни в офиса си, помоли служителката на рецепцията да поръча такси за Изобел, и свали чантата й до колата, когато таксито пристигна.

— Изпрати ми всичко, което си написала, възможно най-скоро — каза той. — Само първа чернова. Искам да видя в каква посока си тръгнала. Не е нужно да изпипваш всичко, просто искам най-обща представа за очертанията на историята от началото до края.

— Никога не съм ти изпращала нещо неизпипано — възрази Изобел.

— С това е различно — каза той кратко. — Имам основателни причини да го видя веднага.

— Е, вече е почти написано — каза Изобел. — Бих могла да ти изпратя първата чернова до две седмици. Но не бива да я показваш на никого, не е готова за публикуване. Има нужда от още една чернова, може би две.

— Просто искам да я видя — каза Трой. — До две седмици би било страхотно.

Целуна я — вежлива лондонска целувка, по едната буза, а после по другата, без топлота, без ласка, скрита зад лекото докосване на устни по кожа. Изобел сложи длани на ръцете му над лактите и го прегърна за миг.

— Съжалявам, че накрая стана така — каза тя. — Аз наистина…

Трой се усмихна, без да й позволи да се доизкаже, независимо какво беше това, което „тя наистина…“

— До скоро — каза той небрежно, задържа вратата отворена, докато тя се качи на задната седалка на таксито, а после леко я затвори.

Трийсет и две

Изобел позвъни на Филип от гара „Ватерло“, веднага щом видя на таблото за заминаващи влакове кога пристига нейният. Госпожа М. вдигна телефона.

— Исках само да кажа, че се прибирам вкъщи по-рано — каза Изобел. — Няма да остана да нощувам. Ще си бъда вкъщи навреме за вечеря.

— Момчетата смятаха да излизат за вечеря — каза госпожа М. снизходително. — Очевидно за да отпразнуват нещо.

Изобел овладя раздразнението си и не си позволи да попита госпожа М. какво празнуваха.

— Филип там ли е? — попита тя.

— Отиде в къщата на Мъри. Отидоха заедно. Казаха, че ще работят по някакви книжа.

— Ще трябва някой да ме вземе от гарата — каза Изобел. — Можете ли да телефонирате на Филип вместо мен и да го помолите да ме посрещне? Ще пътувам с този в три часа.

— Разбира се — каза госпожа М. — Да ви оставя ли една салата? Или ще се храните навън с момчетата?

За момент Изобел се замисли колко напълно абсурдно беше шейсет и две годишният й съпруг и четирийсет и пет годишният му приятел да бъдат наричани „момчетата“ от жена, която беше на трийсет и няколко. През осемнайсети век те щяха да са стари мъже, през Средновековието щяха да са направо патриарси. Във всяка епоха преди деветнайсети век, предвид факта, че принадлежеше към работническата класа и беше плодовита, самата госпожа М. надали щеше да доживее сегашната си възраст. Изобел установи, че размишлява за евентуалната смърт на икономката си с подозрително задоволство.

— Знаете ли къде ще отидат да вечерят „момчетата“? — попита тя.

— „Мезон Руж“ — каза госпожа М. — Помолиха ме да запазя маса за осем часа.

„Мезон Руж“ беше скъп ресторант в близкото градче Филдинг. Изобел повдигна вежди.

— Сигурно имат повод за празнуване — отбеляза тя. — Ще реша, когато се видя с Филип. Не е нужно да ми оставяте нищо, мога да се погрижа за себе си.

— Добре тогава — каза госпожа М. сговорчиво. — Ще му кажа да ви посрещне на влака в три часа.

Изобел почти очакваше да види колата на Мъри, когато излезе от гарата в сивия мартенски следобед, но срещу входа беше паркирана само тяхната кола, на волана беше Филип.

— Значи не остана да пренощуваш? — отбеляза той.

— В крайна сметка ми отне само миг да погледна корицата — каза тя небрежно. — После обядвах набързо с Едуард и беше толкова рано, че реших да се прибера у дома.

— Можеше да отидеш на пазар — предположи той. — Или в библиотеката, или да се видиш с някого на чай.

— Исках да си дойда у дома — каза тя, и беше възнаградена, когато той посегна да докосне ръката й, отпусната в скута.

— Това е хубаво — каза той. — И означава, че можеш да излезеш с нас довечера. Уредихме формалностите по партньорството. Напълно сме готови да действаме веднага щом напишеш чека.

— Оценителят е посочил цена? — попита тя.

— Да. Не е особено честно всъщност, защото точно днес Мъри получи запитване от едно училище. Искат цена за басейн с олимпийски размери за състезания и гала изяви. Ще струва стотици хиляди лири. Но Мъри каза, че няма да го брои в сделката, защото оценката трябва да има все някаква граница във времето. Но това ме накара да видя каква изгодна сделка сключваме.

— Колко? — попита Изобел.

— Поеми си дъх — каза Филип. — Триста и петдесет хиляди лири.

Изобел беше ужасена.

— Това е със сто хиляди лири повече, отколкото очаквахме! — възкликна тя.

— Знам — каза той. — Но с цифрите не може да се спори, Изобел. Те говорят сами за себе си. Мъри има договори и активи на стойност седемстотин хиляди лири. Ако искам половината дял от бизнеса, тогава трябва да го купя на половината от пазарната цена. Което си е редно, редно си е.

Изобел мислеше бързо. В швейцарската банкова сметка нямаше достатъчно пари да покрият такъв разход, а тази година нямаше да постъпят повече до предаването на пълния ръкопис на втория роман.

— Това са всичките ни спестявания — каза тя. — И отгоре. Наистина е голяма сума.

— Знам — каза Филип. — Но нали видя как работи той. Искаме да бъдем в този бизнес, Изобел. Искам само справедливо разпределение на дяловете и равно право на глас в него.

— Ще трябва да изтеглим ипотечен заем за къщата — каза тя. — Не можем да покрием всичко от спестяванията си. Ще трябва да направим голяма ипотека.

Той кимна.

— Това не е абсолютно никакъв проблем. Ще излезем на печалба, голяма печалба, преди да е изтекла годината.

Против волята си, Изобел се усмихна на ентусиазма и решителността на Филип:

— Не съм те виждала такъв от години — каза тя.

Филип й се усмихна широко.

— Не съм се чувствал така от години — съгласи се той.

* * *

Тя неохотно набра номера на Трой.

— Здравей — каза той вежливо. — Благополучно ли се прибра?

— Да — каза тя. — Съжалявам, че те безпокоя, но имам нужда от парите от швейцарската банкова сметка, за бизнеса на Филип. И имам нужда от аванса за втория роман, колкото е възможно по-скоро.

— Не мога да ти го издействам, докато не предадеш романа — каза Трой. — Нали каза, че можеш да подготвиш груба чернова много скоро?

— Да.

— Мога да получа парите, ако им я покажа, мога да им кажа, че сумата ти е необходима веднага за къщата ти в Кал д’Антиб.

— Де да беше — каза Изобел печално. — Всъщност съм на път да се превърна в рекламен агент за плувни басейни в Кент.

— Сигурна ли си, че сделката е добра?

— Убедена съм.

— Да кажем тогава две седмици, един месец, за да имаш време да предадеш ръкописа, а те — време да платят?

— Добре — каза Изобел неохотно. Каза „дочуване“ и затвори телефона, а после се обади в банката. Хвана ги точно преди затварянето. Изпита чувства на разтърсващ ужас, докато и свързваха със служителя по ипотеките.

Обясни, че иска да ипотекира къщата си за около две трети от пазарната й стойност, и че ще изплати заема до два месеца. Съветникът по ипотеките, привикнал да си има работа с големи суми в тази заможна част от страната, не се смути от числото триста и петдесет хиляди лири, и обеща да върне обаждането веднага..

Изобел остави слушалката и зарови лице в ръцете си. Никога преди не бяха ипотекирали къщата си. За Изобел беше голямо успокоение, че застраховката за инвалидност на Филип им беше позволила да купят къщата без обременяване и затова, каквито и финансови затруднения да бяха преживявали след това заради намаляващите хонорари и непрекъснатите разходи, тя винаги живееше с усещането, че домът й е подсигурен.

— Това е само за два месеца — успокои се тя. — А после пристигат парите на Зелда Виър.

Решително се обърна към монитора и включи компютъра. Вече беше на двайсет и четвърта глава, трябваше да напише най-малко петдесет глави за дебелата книга, която искаха издателите и читателите. Героинята й беше преживяла почти фаталната катастрофа и лежеше в болница. Духовният й водач беше пристигнал през стелещите се мъгли на упойката. С крива усмивка Изобел се зае с приятната задача да напише еротична сцена на любов с дух от отвъдното.

Беше погълната от работата си, когато телефонът до нея иззвъня и тя изплува от света на духовете, за да приеме обаждането от банковия служител по ипотеките. Човекът потвърди, че са готови да изготвят ипотека върху къщата и имота, която щеше да възлиза на триста и петдесет хиляди лири. Изобел чу уплашеното потрепване в гласа си, докато го молеше да изпрати веднага формулярите по пощата.

— Само за два месеца — опита се да се утеши тя.

* * *

Мъри не беше очаквал Изобел на вечеря. Чакаше Филип в бара, не беше видял, че масата вътре в ресторанта е подредена за трима. Изглеждаше изненадан, когато я видя, погледна я с неочаквано събудено внимание.

Изобел си помисли, че може би е заради прическата — беше вдигнала косата си и я беше прибрала с фиби високо на главата вместо на тила, което несъмнено й придаваше малко от блясъка на Зелда. Беше използвала очна линия и спирала и знаеше, че изглежда добре в коктейлна рокля, която по стандартите на Зелда беше скромна — бледосива с висока яка и къси ръкави, — но доста стилна за Изобел.

— Изобел, колко прекрасно е да те видя! — възкликна Мъри, изправяйки се на крака. — Значи не остана в Лондон?

— Не — каза тя кратко.

— Мислех, че се прибираш утре — каза той.

— Размислих.

— Добре ли мина всичко?

Изобел се обърна към сервитьора, който ги чакаше да поръчат напитките си.

— Сухо шери, ако обичате — каза тя.

— Добре ли мина всичко в Лондон? — попита отново Мъри, докато Филип си поръчваше питие.

Изобел го погледна. Чудеше се дали не долавя нотка на злорадство в загрижения му тон.

— Всичко беше чудесно, благодаря — каза тя хладно. — Просто приключих по-рано, отколкото мислех, и нямаше причина да оставам.

— О, нямало е причина — каза той, сякаш това обясняваше всичко. — Е, толкова съм доволен, че успя да стигнеш за вечеря тук. Това прави празненството истинско.

Изобел се усмихна и насочи вниманието си към менюто.

За нейна изненада прекараха приятна вечер: имаше истинско усещане за празник. Изобел забрани на мъжете да вадят бизнесплана на масата, но те така или иначе имаха повечето цифри в главите си, така че през голяма част от вечерята изчисляваха суми и пресмятаха печалби.

— Явно истината е, че към следващия вторник всички ще бъдем милионери — каза Изобел весело.

— Най-малко — отвърна Филип. — Наздраве за нас! — Вдиша чашата си и пиха наздравица за фирмата.

— Значи подписваме утре? — поиска да се увери Мъри.

— Следващия понеделник — поправи го Изобел. — Веднага щом получа чека от банката.

— Понеделник значи — каза Мъри. — По дяволите. Днес затварят по-рано. Канех се да си купя ново „Ферари“.

* * *

Изобел и Филип отидоха заедно до банката да вземат чека. Годините на боледуване и пасивност бяха оставили знака си върху Филип: той не попита как са събрани парите, все така готов да оставя всичко в ръцете на Изобел. Тя му каза, че са били нужни всичките им спестявания и влогове и че е била принудена да вземе и заем от банката, гарантиран с къщата, но в отговор Филип само я увери, че ще получат по-добра печалба от това капиталовложение, отколкото от всичко друго, че той ще получава заплата още от първия ден, и ще си изплащат дял от печалбите на всяко тримесечие.

Занесоха заедно чека на Мъри. Филип шофираше, Изобел държеше в скута си чантата, в която беше чекът, предназначен за фирмената банкова сметка на Мъри. Той ги посрещна на вратата.

— Тъкмо правех кафе — каза той. — Предполагам, че трябваше да сложа да се изстудява шампанско.

— Не и в десет и половина сутринта — каза Изобел. Подаде чека на Филип, който го връчи на Мъри.

— Заповядай. Не харчи всичко наведнъж.

— До края на тримесечието вече ще теглите сумата обратно във вид на печалби — обеща Мъри.

— Знам — каза Филип. — Чу ли се с хората от училището? Доволни ли са от цифрите, които им представихме?

— Искат да се срещнат с нас днес следобед — каза Мъри и тръгна пред тях към кухнята.

Изобел хвърли поглед към подножието на стълбите, където беше оставила обувките си. Застланото с килим първо стъпало беше все така празно.

— Позволих си волността да кажа, че и двамата ще бъдем на срещата — каза Мъри. — Надявах се, че ще можеш да дойдеш?

— Разбира се — каза Филип. — Ще трябва да си сверим ангажиментите и да планираме какво ще правим през останалата част от седмицата. Но, разбира се, ще дойда днес следобед.

— Не трябва да се преуморяваш — предупреди го Мъри. — И двамата сме толкова заети, че бихме могли да работим по четирийсет и осем часа без прекъсване.

— Не, той не трябва да го прави — заяви Изобел.

— Никога не съм се чувствал по-добре — каза Филип. — Не вдигай толкова шум за нищо.

Мъри се спогледа усмихнато с Изобел.

— Кафе за всички? А после ще е по-добре да се върна към работата си. Искам да подготвя някои модели, за да ги покажа в училището днес следобед.

— Аз мога ли да направя нещо? — попита Филип нетърпеливо.

— Би ли могъл да направиш изчисленията на себестойността, докато аз изготвя чертежите на компютъра?

— Абсолютно — каза Филип. — Два варианта ли ще им предложим?

— Мислех си да направим три основни модела и предполагам, че ще се спрат на средния. Хората почти винаги правят така.

— Ето какво ще ви кажа — прекъсна ги Изобел. — Ако може да взема колата, ще се прибера и ще оставя двама ви да се занимавате с това.

— Да, разбира се — каза Филип. Подаде й ключовете от колата и я целуна разсеяно по бузата. — Мъри може да ме откара вкъщи, след като приключим с училището.

— Сигурно ще е около четири — каза Мъри на Изобел.

Изобел кимна и излезе от кухнята: докато излизаше от входната врата, чу Филип да казва разпалено:

— Но е добре да им представим цените на отделните части, за да могат да поръчват екстри, ако поискат по-обикновен басейн с допълнения.

Трийсет и три

В седмиците, които последваха, Изобел разполагаше с къщата само за себе си така, както не се беше случвало през дългите години на боледуването на Филип. Сутрин обикновено закусваха с Филип, а после той вземаше колата и слизаше до къщата на Мъри в селото, за да започне работа. В някои дни отиваше с колата да говори с клиенти на фирмата, в други оставаше в офиса и се занимаваше с документацията, докато Мъри излизаше. И в двата случая беше извън къщата от девет сутринта до около пет или шест вечерта.

Изобел си беше мислила, че ще й липсва, но откри, че обича тишината на празната къща. Работеше далеч по-добре сама в къщата, без усещането, че Филип обикаля безцелно наоколо, без постоянното далечно бръщолевене на телевизора, без Филип постоянно да подава глава през вратата, за да я попита услужливо дали би искала чаша чай или пък дали ще обядват по-рано. След като се разболя, Филип не беше приятен съжител, макар че Изобел, съзнавайки обичта си към него, бе убедила себе си, че й е приятно той да е в къщата по цял ден. Сега, когато се беше освободила от него, осъзна, че скърцането на дъсчените стълби под краката му, щракването, когато той отваряше входната врата да погледне идва ли пощальонът, са я дразнели, отклонявайки вниманието й. Самотата и отегчението на Филип се бяха просмуквали под вратата на кабинета й като натрапчива неприятна миризма.

Сега, когато Филип беше зает и щастлив, и се забавляваше и се наслаждаваше на компанията на приятел, Изобел забеляза, че вече тя е тази, която броди из къщата. Но го правеше с възторженото съзнание, че разполага със свобода в собствените си владения. Когато работеше в кабинета, се наслаждаваше на спокойствието и усамотението си. Когато й се допиеше чай, отиваше до кухнята, отбелязвайки с наслада колко подредено е всичко, отчитайки лукса да може да си приготви една чаша, само за себе си, и да не се налага да се бави, за да слуша как Филип се оплаква от долнопробните предавания по дневната телевизия или иска да й разкаже за нещо, което току-що е видял в някое токшоу.

Изобел съкрати работните часове на госпожа М. отчасти защото нямаше нужда от нея, но тайно съзнаваше и че иска къщата изцяло за себе си. Откри, че дори присъствието на госпожа М. беше дразнител. Хлопването на вратата сутрин, постоянното й наблюдение над брачния им живот, злоупотребата й — поне така се струваше на Изобел — с дружелюбието на Мъри, бяха превърнали госпожа М. не толкова в помощничка на Изобел, колкото в съперница за самото сърце на дома.

— Ако нямам работа на пълен работен ден тук, ще трябва да си потърся друго място — предупреди я госпожа М. — Старая се да се съобразявам с непостоянен работен график, госпожо Латимър, но имам нужда от пълен работен ден.

— Напълно ви разбирам — каза Изобел. — Но както виждате, тъй като господин Латимър е добре и работи извън къщи, наистина нямам нужда от човек в къщата по цял ден.

— Все пак остават цялото чистене, пазаруването и прането — изтъкна госпожа М.

— Да — каза Изобел, мислейки си, че поне положението с пазаруването щеше съществено да се подобри, ако тя поемеше контрола над него. Парите за домакинството в буркана върху работния плот в кухнята все още намаляваха невероятно бързо. Госпожа М. твърдеше, че харчела малко, както винаги, а Филип твърдеше, че не взема повече от две лири за сандвич на обяд. Явно системата беше рухнала преди няколко месеца; едва сега Изобел се почувства достатъчно силна да се изправи пред недоволството на госпожа М.

— Ще имате нужда от човек, който да поема домакинските ви задължения — изтъкна госпожа М. В думите й се таеше неизказан намек, че Изобел е твърде мързелива, за да върши сама домакинската си работа, и че би могла да се опита да се справи за няколко дни, но усилията й ще се окажат безплодни.

— Несъмнено имам нужда от някого — съгласи се Изобел. — В момента съм много заета. Довършвам нов роман. Но нямам нужда от човек по седем-осем часа на ден. Мисля си, че четири часа три пъти седмично би било предостатъчно. Но може би вие не искате да работите така? За шест лири на час?

Изобел извличаше дребнаво, злорадо задоволство от проточилото се мълчание, докато госпожа М. се опитваше да пресметне колко прави четири часа по три пъти седмично, по шест лири, а най-накрая заяви възмутено:

— Това са само седемдесет и две лири седмично!

— Нямам нужда от работа за повече пари.

— Много се съмнявам, че ще намерите някой да бие целия път дотук за такива пари — каза госпожа М. заинатено. — Едва ли си струва.

— Ще трябва да проверя, нали? — каза Изобел. — Ще трябва да пусна обява. Ако вие не искате да се заемете?

— Ще се заема — каза госпожа М. сърдито. — Но ще трябва да се огледам за нещо друго, госпожо Латимър. Не мога да се справям със седемдесет и две лири на седмица.

— Напълно съм сигурна, че не можете — каза Изобел язвително, мислейки си колко разточителна бе госпожа М. в поддържането на домакинството. — А веднага щом си намерите нещо, което ще ви устройва повече, можете да ми кажете, и аз, разбира се, ще ви освободя.

— Надявам се само Филип да не се изтощи, да не се разболее отново и да остане отново у дома, та отново да има нужда от грижи за него — каза госпожа М. смирено.

— И аз така се надявам — призна Изобел. — А ако положението се промени, ще ви съобщя веднага.

— Няма да има никаква полза, ако вече работя другаде — каза госпожа М. — Би било ужасно, ако си намеря друга работа, а после ви потрябвам обратно. Когато е зле, той е много особен. Обича наоколо да има хора, които познават дребните му привички. Ще му липсвам, ако не съм тук.

— Да, възможно е — съгласи се Изобел. — Но сега е добре.

— Засега — каза госпожа М. злокобно.

— Така че засега можете да идвате в понеделник, сряда и петък по четири часа на ден — каза Изобел рязко. — А аз ще поема пазаруването.

— В петък не мога — заяви госпожа М., за да има последната дума. — Ще трябва да е понеделник, сряда и четвъртък.

— Устройва ме отлично — каза Изобел раздразнено. — Понеделник, сряда и четвъртък, от девет до един.

* * *

Когато работното време на госпожа М. беше намалено, в къщата стана още по-спокойно. Изобел имаше усещането, че си възвръща правата над дома си — истинска ирония точно сега, след като за първи път той принадлежеше на банката. Тя сновеше от стая в стая, оправяше възглавничките и побутваше масичките обратно на местата им. Купуваше цветя и ги аранжираше, в антрето винаги имаше ваза със свежи цветя. Лалетата цъфтяха и Изобел купуваше бели, златисти и червени лалета и ги слагаше на бюрото си.

Колкото и да е странно, единственото, което й липсваше сега, не беше Филип — а присъствието на Мъри.

Работата по плувния басейн привършваше, мазилката и циментовият разтвор съхнеха. Най-после бяха съединили покрития остъклен пасаж с къщата, бойлерът беше готов за включване, бояджиите белосваха стените, майсторите, повикани за пода, щяха да сложат плочките, и пристройката щеше да бъде завършена. Мъри все още се появяваше през повечето сутрини, за да се увери, че работата върви както трябва, но вече никога не влизаше в къщата. Понякога, ако беше на бюрото си, Изобел го виждаше от прозореца и той й махваше с ръка, но никога не идваше да почука на вратата и да поговори с нея.

Един ден тя отговори на помахването му, казвайки си, че може би е нелюбезна, и че наистина е редно да го покани да влезе за едно кафе, но той просто наклони бейзболната си шапка с широка козирка към нея за поздрав и продължи да говори с работниците. На другата сутрин Изобел разтвори прозореца си и го извика, а той се приближи бавно и се облегна на стената, гледайки я усмихнато.

— Добре ли върви всичко? — попита тя.

Мъри я стрелна с бърз, преценяващ поглед. Никога преди не беше питала как напредва басейнът. Погледна я, сякаш мислеше, че тя открехва вратичката за някаква игра, измислена от самата нея, сякаш го вълнуваха нейните тайни мисли.

— Върви чудесно — каза той кратко. — Нима се съмняваш?

— О, не — каза Изобел бързо. — Просто те видях и ми хрумна да попитам.

— Чудесно — повтори той.

Настъпи кратко мълчание.

— Искаш ли чаша кафе? — попита Изобел.

Той отново заоглежда въпросително лицето й, сякаш за да разчете чувствата й.

— Не бих искал да те прекъсвам, докато работиш — каза любезно.

— Няма проблем — каза тя, но не повтори поканата, а той не помръдна от мястото си, облегнат на прозореца й, свел поглед към нея.

— Филип ще се прибере ли за обяд? — попита тя напосоки.

— Не мисля — каза той. — Винаги можеш да му се обадиш и да го попиташ. Днес е в офиса.

— Да, знам.

Настъпи мълчание. Изобел не се сещаше какво да каже, нито й хрумваше как да приключи този разговор, който сама беше подхванала. Мъри, облегнат на стената, търпеливо я чакаше да му каже какво иска, защо го беше повикала.

— Значи си съвсем сама в къщата днес — отбеляза той. — И всеки ден.

— Да — каза Изобел кратко.

Той кимна и зачака, сякаш тя можеше да каже още нещо.

— Довиждане тогава — каза Изобел рязко.

Мъри й отправи една от продължителните си, потайни усмивки.

— Довиждане — каза той, надигна се от стената и бавно се отдалечи. Изобел го гледаше как си отива, наклона на раменете му, приведени, защото бе пъхнал ръце дълбоко в джобовете на торбестите си джинси, решителните му стъпки с големите ботуши, леката напереност в походката му. После затръшна прозореца, сякаш за да попречи на нахлуването на внезапен, смущаващ пролетен бриз.

Без Филип, в тишината и спокойствието на къщата, Изобел работеше усилено, в продължение на тежки, дълги часове. Знаеше, че работейки по новия роман на Зелда Виър, не пише сериозна книга, не се стремеше дори към посредствена книга. Беше се заела да напише дори доста лоша книга: стереотипни герои, небрежен диалог, клиширани образи, но със завладяващ и развиващ се сюжет. Изобел откри, че като само се подчиняваше на изискванията на фабулата и изобщо не се интересуваше как ще я разкаже, и определено не я беше грижа за реализъм и достоверност, или за морално-етичните аспекти на текста, можеше да пише необикновено бързо. Да пише роман под името на Зелда Виър беше въпрос на измисляне на някакъв завладяващ и вълнуващ сюжет, а после работата се състоеше в това просто да набере на клавиатурата възможно най-бързо цялото развитие, с обрати, които й хрумваха в процеса на прехвърлянето на първоначалната история върху хартия.

Приключи в обещания срок и разпечата седемстотинте страници с бележка до Трой.

ЕТО Я. ПРЕДУПРЕДИХ ТЕ, ЧЕ ТОВА Е ПЪРВА ЧЕРНОВА И ИМА МНОГО НЕЩА, КОИТО ЩЕ ПРЕРАБОТЯ ВЪВ ВТОРИЯ ВАРИАНТ, НО ТИ НЯМАШЕ ТЪРПЕНИЕ ДА Я ВИДИШ ВЕДНАГА.

ТРЯБВАШЕ ДА УСКОРИМ ЗАКУПУВАНЕТО НА ДЯЛ В БИЗНЕСА С БАСЕЙНИ, БЕЗ ДА ЧАКАМЕ ПЛАЩАНЕТО ОТ ИЗДАТЕЛИТЕ, ЗАТОВА ЩЕ СЪМ МНОГО ДОВОЛНА, АКО УСПЕЕШ ДА ГИ УБЕДИШ ДА ПЛАТЯТ ОЩЕ СЕГА. НАИСТИНА МИ Е МНОГО НЕПРИЯТНО ДА ИПОТЕКИРАМ ТАЗИ КЪЩА. МОЖЕ ЛИ, ВЕДНАГА ЩОМ ПЛАТЯТ, ДА МИ ПОДГОТВИШ ЧЕК ЗА ТРИСТА И ПЕТДЕСЕТ ХИЛЯДИ ЛИРИ? МОЖЕ ДА ДОЙДЕ НА МОЯТА СМЕТКА. ФИЛИП МИСЛИ, ЧЕ СУМАТА Е ОТ СТАРИТЕ МУ АКЦИИ И ПЕНСИИ.

НАДЯВАМ СЕ, ЧЕ СИ ДОБРЕ.

МИСЛЯ ЗА ТЕБ…

Изобел уви целия ръкопис в здрава кафява хартия, залепи с тиксо краищата и ъгълчетата, завърза целия пакет с канап, обу си туристически обувки и слезе по хълма до селската поща.

Жената прие пакета без коментар. Изобел плати, а после спря за миг до щанда за сладкиши, спомняйки си радостта си в деня, когато изпрати първия роман на Зелда Виър, спомняйки си острия, сладък вкус на черния шоколад около бразилските орехи, а после приятния мирис на ядки и хрущенето на орехите в шоколадовата им черупка.

— Нещо друго? — попита жената.

— Не — каза Изобел със странно усещане за разочарование. Каза си, че и бездруго сега вече рядко яде шоколадови бонбони. А една голяма кутия бразилски орехи в шоколад би била твърде голямо разточителство. Освен това Изобел нямаше чувството, че трябва да празнува. Съзнаваше единствено, че беше завършила задача, с която печелеше нужните й пари. Нямаше никакво усещане за лукс в написването на един не особено добър и прекалено дълъг роман. Беше се оказало тежко и изморително преживяване. Сега трябваше да се върне в началото и да напише втората чернова. Безспорно й плащаха богато, но, освен това, безспорно, в тази работа нямаше радост, каквато някога бе имало за Изобел, когато тя беше чудесна писателка, когато се стремеше да подобри творчеството си и да се гордее с него.

* * *

Изобел се изненада, когато Трой не я потърси на следващия ден, нито на по-следващия. Той обикновено й телефонираше веднага щом прочетеше нов роман, за да й отговори незабавно. Цял уикенд тя го чака да се обади. В понеделник сутринта, докато госпожа М. вдигаше шум с прахосмукачката на горния етаж, Изобел затвори вратата на кабинета си и набра номера на Трой.

— Днес не е тук, мога ли да ви помогна? — попита ведро рецепционистката.

— Няма ли го?

— Не.

— Обажда се Изобел Латимър. Исках да говоря с него. Можете ли да ми кажете кога ще бъде отново в офиса?

— Замина на почивка — каза момичето с безразличие. — Нещо спешно ли има?

— На почивка ли?

— Да.

Трой никога не си беше вземал отпуск през цялото време, откакто Изобел го познаваше. Понякога заминаваше на дълъг уикенд, но никога не отсъстваше задълго от офиса и апартамента си, така, както Изобел бе постоянно в къщата си.

— За колко време замина? — попита тя.

— Месец — каза момичето.

— Нямах представа, изобщо не спомена пред мен — възрази Изобел. Настъпи неприятно мълчание. — Тези дни му изпратих един пакет, ръкопис — каза Изобел. — Можете ли да ми кажете дали го е получил?

— Не знам — каза момичето.

Изобел мислеше бързо. Ако Трой не беше получил пратката и тя бъдеше отворена от някой друг, щеше да стане съвсем очевидно, че авторката на романите на Зелда Виър е Изобел Латимър, и внимателно изградената фасада на измамата щеше да рухне светкавично.

— Много е важно да разбера — настоя тя. — Пратката беше препоръчана. Някой трябва да се е подписал за нея.

— Голям, тежък пакет, увит в кафява хартия? — допита момичето. — Старомодно увит с канап и така нататък? Аз се подписах за него. И му го дадох, но той го занесе горе. Получи го, преди да замине. Сега не е в офиса.

Изобел почувства неимоверно успокоение. Каквото и друго да станеше, Трой не бе забравил уговорката им за пълна дискретност относно Зелда.

— Имате ли телефонен номер, на който може да бъде открит? — попита тя.

— Не — каза момичето. — Само мобилният.

Изобел почувства как я залива облекчение.

— О, разбира се. Ще му се обадя на него.

— Имате ли номера?

— Разбира се, че имам номера — рязко каза Изобел. — Все пак ви благодаря. Дочуване.

Докато поставяше слушалката обратно върху вилката, осъзна, че трепери. Спря за момент и поседя безмълвно, с ръце в скута.

Взе тефтерчето си с телефонни номера и намери номера на мобилния телефон на Трой. Поне можеше да говори с него и да се увери, че не му се е случило нещо, и че каквото и да правеше през тези дълги четири седмици отсъствие от офиса си, не е напълно неоткриваем.

Набра номера. За нейно огромно облекчение отговорът дойде веднага, на първото позвъняване; но после един ужасен, безплътен глас каза с интонация на робот: „Номерът, който сте избрали, е недостъпен. Можете да оставите съобщение след сигнала. Ако желаете да оставите повторно съобщение в някакъв момент, можете да натиснете клавиш „х“ на телефона си“. Последва остро изписукване.

— Трой — изрече Изобел с изпълнен с болка шепот. — Толкова съм разстроена, че си заминал така, без предупреждение. Чувствам се… — тя млъкна рязко. Не можеше да диктува съобщение на телефонен секретар, понесена от такива бурно кипящи, объркани емоции. — Моля те, обади ми се — каза тя. — Обади ми се веднага.

* * *

Той не се обади. През целия ден Изобел тичаше да вдига слушалката при първо позвъняване, а когато Филип се прибра вечерта, тя продължи да се ослушва за телефона, докато вечеряха, а той говореше ентусиазирано за работата си през деня.

На следващия ден щяха да започнат да пълнят басейна на семейство Латимър.

— А след още два дни ще плуваме за първи път — каза той. — Какво ще кажеш, да поканим Мъри на вечеря и да си направим малко парти? Парти за откриването на басейна. Има ли някой от Лондон, когото би искала да поканиш? Какво ще кажеш за онзи Трой?

— Няма го — каза Изобел, като се опита да прикрие унинието в гласа си. — Не знам къде е.

* * *

На другата сутрин, веднага щом Филип излезе от къщи, тя изтича в кабинета си и опита отново.

„Номерът, който сте избрали, е недостъпен. Можете да оставите съобщение след сигнала. Ако желаете да оставите повторно съобщение в някакъв момент, можете да натиснете клавиш „х“ на телефона си“.

— Трой — каза Изобел. — Аз съм, Изобел. Много се безпокоя от това, че замина без предупреждение. Моля те, непременно ми се обади днес.

Затвори телефона и включи компютъра. Беше планирала днес да започне да редактира романа на Зелда Виър, но макар че отвори първа глава и забеляза фрапираща непоследователност в описанието на къщата, почувства, че няма енергия дори да нанесе поправка.

Телефонът иззвъня. Изобел скочи и грабна слушалката.

— Ало? — каза настойчиво.

— Аз съм, скъпа — каза Филип. — Познай как ти се обаждам?

На Изобел й идваше да заплаче от разочарование.

— Не знам.

— От мобилен телефон. Мъри току-що ми купи. Сега знаеш, че съм истински млад предприемач.

— О, прекрасно — каза Изобел.

— По-добре да ти дам номера, за да можеш да ми звъниш, когато съм извън офиса.

— Може ли да ми го кажеш, когато се прибереш у дома? Очаквам доста важно обаждане.

— Ще отнеме само минута — каза леко засегнат Филип. — Ако имаш химикалка подръка.

— Да, да, добре.

Той бавно продиктува номера, а после я накара да му го повтори.

— Е, кой е толкова важен? — попита той.

— Какво имаш предвид?

— Човекът, когото чакаш да ти се обади?

— О, не е важно — импровизира Изобел напосоки. — Искам да кажа, от офиса на Трой ми казаха, че един американски издател проявява интерес. Каза, че ще ми позвъни.

— Със сигурност не и сега — каза Филип. — Там е пет сутринта. Сигурно е имал предвид десет часът тази вечер.

— Не знам — каза Изобел. — Може би има предвид довечера.

— Сигурно — настоя Филип. — Едва ли ще се занимават с делови въпроси в пет сутринта, нали?

Изобел стисна зъби.

— Веднага ще се обадя да проверя — каза тя. — Вероятно не съм разбрала добре.

Филип се засмя и попита с обич:

— Не са силната ти страна, а? Имам предвид часовите зони.

— Ще им се обадя — каза Изобел. — Ще го направя сега.

— Добре — каза Филип. — Аз ще се залавям за работа. Имам много работа. Днес пак ще ходим в училището. Мъри беше прав, спряха се като вариант на средната цена.

— На вратата се звъни — каза отчаяно Изобел. — Наистина трябва да вървя — затвори телефона, докато Филип казваше, че е рано за пощальона, и отпусна лице в ръцете си. — О, Трой — прошепна тя. — Къде си?

Трийсет и четири

Изобел, неспособна да работи, неспособна да седи на едно място, излезе на дълга разходка следобед, тръгвайки по стръмната пътека, която водеше от задния двор на къщата към високите части на Уийлд. Студеният вятър духаше в лицето й и зачервяваше бузите й, докато тя крачеше поривисто по широката пътека, опитвайки се да се отдалечи от мислите си и от страховете, които се усилваха, докато седеше в кабинета си и се взираше в безмълвния телефон.

— Е, в най-лошия случай, той ще отсъства само за по-малко от месец — опитваше да се убеди тя гласно: вятърът отнесе думите й. — Трябва да изплатя банковия заем за един месец, а той няма да е предал романа ми на издателите, така че заради това парите ще закъснеят малко. Губя известна сума, защото закъснявам с връщането на заема, но става дума само за едно месечно плащане. Два месеца най-много.

Тя кимна: започваше да се чувства по-бодра.

— Трябва да гледам на нещата в перспектива — каза тя. — Той е голям човек, може да замине на почивка, ако иска.

Изобел спря и погледна на юг. В далечината проблясваше морето, сиво като оловна плоча. Виждаше тъмнозеленото на сушата, осеяна с къщи, подобни на сиви и бели петънца къщи, от време на време и някой висок комин. По-близо до подножието на хълмовете бяха нивите, подобни на одеяло от пъстроцветни кръпки, малки ферми, изящни като играчки, малък червен трактор, който ореше зелена нива, оставяйки ивица от кафява пръст напряко през нея, а ято чайки летяха зад плуга.

— Аз реших да прекратя тази афера — каза Изобел. — Сега не мога да контролирам живота му.

Помисли си за червилото по високата тясна чаша за шампанско на масата в дневната му. Цветът беше на Зелда. До този момент беше крила от себе си този факт, но сега, докато крачеше решително, кимна, приемайки го. Това беше яркото червило, което бяха избрали за Зелда през онзи ден в „Хародс“ за „излъчване“. Или Трой излизаше с жена, която пиеше „Рьодерер“ и си слагаше любимото червило на Зелда, или се беше представял като Зелда пред някой друг, беше влязъл в ролята на Зелда Виър в отсъствието на Изобел, без Изобел, която да му помогне да се облече, без съгласието на Изобел.

— Е, и какво от това? — каза нещастно Изобел. — Не мога да ръководя живота му. Той е свободен човек. Не мога да го спра.

Разхожда се цял следобед и се прибра уморена вкъщи, когато се стъмни. Беше взела едно решение: че няма да телефонира на Трой повече от веднъж на ден. Но че ще му телефонира, неизменно, абсолютно всеки ден. Изобел нямаше вяра на технологиите, не беше сигурна, че автоматично звучащият глас наистина записваше съобщенията, или че можеше да му се има доверие, че ще ги предаде. Изобел реши, че ще се обажда на мобилния му телефон всеки ден и ще телефонира в офиса му през ден, за да разбере дали се е обаждал да си провери съобщенията или във връзка с някаква друга работа. Нямаше да му звъни по-често. Щеше да се опита да напише втората чернова на романа на Зелда. Колкото по-бързо бъдеше завършен, толкова по-скоро можеше да се върне към писането на новия роман на Изобел Латимър, и отсега нататък щеше да работи само по задълбочените, стойностни романи на Изобел Латимър. Отсега нататък нейният живот щеше да бъде само затвореният, сигурен живот на Изобел Латимър.

И каквито и игрички да си играеше Трой в усамотението на апартамента си, те в никакъв момент нямаше да засегнат Изобел Латимър, която водеше спокоен живот в провинцията, без каквато и да е доказуема връзка със Зелда Виър.

Приготвяше си чай, когато чу как колата на Филип спира, последвана от тази на Мъри. Отидоха първо до пристройката с басейна, а после влязоха заедно в кухнята през задната врата.

— Привет — каза Изобел. — Ще искате ли чай? Тъкмо запарвам в чайника.

— С удоволствие — каза Филип. — Ти?

— Да, моля — каза Мъри.

— Днес е денят за пускане на водата — обяви Филип. — Току-що проверихме. Боята по стените е изсъхнала, готови сме за старт. Искаш ли ти да имаш честта, Изобел? Първо дамите.

— О, да — каза тя, опитвайки се гласът й да звучи въодушевено.

Филип беше прекалено доволен от басейна, за да долови напрегнатата нотка в гласа й, но Мъри й отправи бърз, въпросителен поглед. Изобел тръгна първа надолу по новия остъклен пасаж към обора. Всичко миришеше на прясна боя, гласовете им кънтяха в пустото, студено помещение. Имаше излъчване на нещо сурово, ново, модерно, много различно от мекотата на старите греди и протритите плочи на някогашния под.

— Ще изглежда много по-добре, когато в басейна има вода — каза Мъри, долавяйки разочарованието й. — Това ще вдъхне живот на помещението. А басейнът ще топли цялата сграда.

Филип размотаваше маркуча.

— Готови? — попита той.

Изобел отиде до крана за водата.

— Обявявам, че този басейн е готов за пълнене — каза тя, и пусна водата.

Водата избликна от маркуча и плисна в басейна. Двамата мъже стояха на ръба и се взираха надолу в дълбокия край, на около два метра под тях.

— Необходимо е доста време, за да се напълни — каза Филип.

— Почти два дни — отвърна Мъри. — Може да сложите два маркуча от крановете на двора, ако нямате търпение. Но другият начин отнема само около ден повече.

— Нямам търпение — каза Филип.

Изобел се извърна и тръгна обратно към къщата. Пасажът беше боядисан в бяло, докато успеят да се спрат на цветова схема. Подът беше покрит със сив мокет. Още не бяха купили завеси и ярка светлина обливаше сивото и бялото. Изобел си помисли, че пасажът имаше такъв вид и мирис, сякаш се намираше в някаква мрачна институция. Изпита смущаващото чувство, че е станала съучастник в изхвърлянето на домашния уют от собствения си дом, че се е превърнала в разрушител на собственото си удовлетворение.

Потисната, тя запари чай в чайника и сложи бисквити на кухненската маса с двете чаши чай за мъжете.

— В десет тази вечер ли беше? — попита Филип, когато влезе в кухнята.

— Десет?

— Времето, когато щяха да ти позвънят?

За момент Изобел не разбра какво й казва той. Даваше си сметка за острия поглед на Мъри, който я наблюдаваше как се опитва да си спомни лъжите си.

— О, от Ню Йорк! Да.

Филип се обърна към Мъри:

— Искаше да освободя телефона тази сутрин, защото чакала обаждане от Ню Йорк. Наложи се да й обясня, че би се наложило да станат посред нощ, за да й се обадят. Разбира се, че ще позвънят в десет тази вечер.

Мъри кимна и отпи от чая си.

— Издават ли ви в Америка? — попита той вежливо.

— Издаваха ме по-рано — каза Изобел. — Но не взеха последната книга. Надявам се да си намеря нов американски издател.

— Стилът й е твърде английски, твърде в духа на високата литература — каза Филип предано. — Прекалено умна е за тях.

Изобел се усмихна.

— Просто модата се мени — каза тя печално. — По онова време се вмествах в нея, сега вече не. Може отново да изляза на мода след няколко години.

Мъри я погледна със смесица от любопитство и съчувствие.

— Но сигурно е много трудно — каза той. — Сигурно се питате къде грешите. Сигурно искате да напишете различен тип книга, или да смените пазара.

Изобел го стрелна с бърз, неспокоен поглед и не каза нищо.

— О, тя никога не би направила това — прекъсна го Филип.

— Тя не пише за пазара. Тя е човек на изкуството, а не драскач. Тя пише литература, а не долнопробни бестселъри.

Мъри не каза нищо, а продължи да гледа спокойно Изобел.

— Просто пиша в съответствие с идеите, които ми идват — каза тя неловко.

— Свърши ли много работа днес следобед? — попита Филип.

— Малко бях блокирала, затова излязох да се разходя — призна Изобел.

— Какво е да бъдеш свободна жена! — възкликна Филип.

— Ние бяхме на ужасно отегчителна среща в училището. Не мисля, че ще вземат решение, не и преди три месеца, през които ще ни се обаждат и ще ни задават отново и отново едни и същи въпроси.

— Нали става дума за пари на данъкоплатците — каза Мъри.

— Счетоводството и изготвянето на сметките ни ще трябва да бъде абсолютно точно докрай, щом отсега се бавят така.

— Ще бъде — каза Филип. Допи чая и остави чашата си.

— Можеш да разчиташ на това. Мисля само да погледна още веднъж басейна. Да видя как се пълни.

Той излезе от стаята. Изобел стана от масата и отиде до умивалника, за да изпразни чайника и да го изплакне. Усещаше присъствието на Мъри, седнал на обичайното си място в ъгъла.

— Изглежда странно без Мели — каза той.

— Така ми харесва повече — отвърна Изобел лаконично.

Той кимна.

— Липсва ли ти Филип през деня?

— Не и когато работя.

— А когато блокираш, излизаш на разходка — каза той. — А би могла и да си вземеш почивка, да поспиш.

Изобел стана аленочервена при споменаването на следобеден сън. Дръпна една кърпа за съдове от печката и избърса няколко чаши.

— Трябва да вървя — каза Мъри. Почака за миг да разбере дали Изобел няма да го покани да остане за вечеря. Тя не каза нищо.

— Надявам се да ти се обадят — каза той.

— Да ми се обадят?

— Обаждането, което чакаш в десет часа от Ню Йорк — напомни й той. — Не забравяй, че се предполага да чакаш обаждане от Ню Йорк в десет часа. За втори път забравяш, че това е наистина важно обаждане, и че го чакаш.

— Вероятно е само запитване — каза Изобел спокойно. — Всъщност не храня големи надежди за него, затова го забравих.

Той кимна.

— Мислех, че е много важно, щом е трябвало линията да е свободна.

— Не особено — каза Изобел.

— Не ме изпращай — каза той и си тръгна.

Изобел кимна. Не му каза „довиждане“.

* * *

Онази нощ тя сънува Зелда. Танцуваше в прекрасна бална зала, носеше бяла бална рокля, приличаше на булка. Полилеят над главата й искреше с едрите си стъклени кристали, имаше оркестър и вази с бели лилии с дълги стъбла. Танцувайки сама, в бална зала, край чиито стени се бяха наредили хора, Зелда неспирно се въртеше в ритъма на валса. Изобел откри, че стои и я гледа, затворена в остъклен проход, подобен на неуютния коридор между къщата й и басейна. Викаше към Зелда, но тя не я чуваше. Никой не можеше да я чуе. Беше затворена в пасажа като в капан, нито на едното място, нито на другото, и никой не можеше да я чуе, когато извика предупреждение към прекрасната танцуваща жена, която беше Зелда, която пък беше Трой, който беше самата нея.

Събуди се. Беше едва пет сутринта, още тъмно. Измъкна се от леглото и слезе тихо на долния етаж. Кухнята беше топла заради печката, въпреки че останалата част от къщата бе мразовита. Изобел си направи чаша чай и я изпи, облегната на успокояващо топлата печка. Взе безжичния телефон и набра номера на мобилния телефон на Трой, който вече знаеше наизуст. Жената с глас на робот я подкани да остави съобщение за Трой. Изобел й нямаше доверие, не мислеше, че тя записва съобщенията, не смяташе, че ги предава, не вярваше Трой да има представа, че тя упорито му се обажда всеки ден. Остави телефона, смъкна се и седна на кухненския под с гръб към топлата печка. Чувстваше, че всичко е въпрос на издръжливост.

* * *

Филип не се изненада, когато се събуди и откри, че леглото е празно. Изобел често се будеше рано и започваше работа, ако някоя книга вървеше добре. Но се изненада, когато слезе долу и я намери да приготвя закуска, а не пред компютъра.

— Мислех, че работиш — каза той. — Канех се да ти направя чай.

— Поработих, а после се уморих — отвърна тя.

— Наистина изглеждаш бледа — каза той. Вгледа се в нея по-внимателно. — Да не се разболяваш от нещо? Наистина изглеждаш ужасно бледа.

— Да — Изобел се вкопчи в най-лесното обяснение. — Мисля, че съм малко неразположена.

— По-добре се върни в леглото. Дали не трябва да отидеш на лекар?

— Мисля, че просто съм уморена. Ще си почина по-късно.

— Можеш да ми се обадиш, ако имаш нужда да се прибера. Ще държа включен новия си мобилен телефон.

Очите на Изобел внезапно се напълниха със сълзи и тя се сгуши в обятията на съпруга си.

— Толкова се радвам, че те имам — каза тя немощно. — Поне имам теб.

— Защо е това? — Филип я прегърна нежно. — Разбира се, че имаш мен. Винаги си ме имала. Какво имаш предвид?

— Нищо — тя избърса очи с ръкава на халата си. — В странно настроение съм. Хормони, предполагам.

— Дали не е настъпването на климактериума? — попита Филип.

Изобел се отдръпна при тези думи, които й прозвучаха като обида, дълбоко интимно оскърбление към самото сърце на женствеността й от мъжа, когото обичаше.

— О, да — каза тя ожесточено, мразейки го, задето не разбира, мразейки го, задето се беше уловил за едно клише, което стоварваше вината върху тялото й, вместо да се помъчи да я разбере. Вместо да я попита защо се е събудила в пет сутринта и плаче в осем, той предпочиташе да я третира като болна жена. — О, да. Менопаузата. Вероятно е това. Краят на живота ми като плодовита жена. Краят на плодовитостта ми. Сигурно е това, наистина. Само това ми трябва.

Изобел телефонира в офиса на Трой. Служителката на рецепцията се държа мило. Да, Трой се беше обадил в офиса и си беше получил съобщенията. Казал, че е постоянно в движение и затова нямало да остави телефонен номер, не можели да му препращат и пакети. От време на време си проверявал имейлите. Ако имало нещо спешно, Изобел можела да му напише имейл. Изобел започна да пише писмо.

МОЙ НАЙ-СКЪПИ ТРОЙ,

МОЛЯ ТЕ, ТЕЛЕФОНИРАЙ МИ, ИМАМ НУЖДА ДА ЧУЯ ГЛАСА ТИ. МНОГО СЕ БЕЗПОКОЯ КАКВО ПРАВИШ И ЗАЩО ОТСЪСТВАШ ТОЛКОВА ДЪЛГО ОТ ОФИСА. ОСВЕН ТОВА, ПРЕДПОЛАГАМ, ЧЕ СИГУРНО СИ ПРЕДАЛ НОВАТА КНИГА НА ЗВ. ИМАМ НУЖДА ОТ ПАРИТЕ, КАКТО ЗНАЕШ. МОЛЯ ТЕ, КАЖИ МИ КАКВО СТАВА. ЧУВСТВАМ СЕ МНОГО БЕЗПОМОЩНА БЕЗ ТЕБ.

ИЗОБЕЛ.

Натисна „изпрати“. Чу се успокояващо пиукане като от телефон и набиране на номер, и съскане на статично електричество, а после върху иконката на компютъра й се появи малко телеграфно стълбче. Изобел седеше пред екрана и следеше цялата тази дейност, сякаш това можеше да помогне, сякаш можеше някак да издърпа Трой от мястото, където беше, от междинното му състояние, и да го върне при нея. Тя продължи да гледа, докато иконката престана да проблясва и на екрана се появи съобщение, което я уведомяваше, че писмото е изпратено и че връзката е прекъсната.

Изобел кимна. Наистина имаше чувството, че връзката й е прекъсната. Сега осъзна, че не Трой беше този, който се носеше в някакво междинно състояние и пространство, не Трой беше самотен и лишен от общуване. Точно обратното: Трой пътуваше, Трой се регистрираше в хотели, Трой беше обстрелван с постоянна комуникация, с телефонни съобщения и имейли. Изобел бе тази, която беше самотна: по-самотна отвсякога, докато съпругът й ходеше на работа с приятеля си, а единственият любовник, когото бе имала, отсъстваше от двайсет и осем дни и не отговаряше на обажданията й. Нейното превъплъщение като Зелда Виър й беше отнето, а книгата й, написана под името на Зелда Виър — увиснала между автора и издателя в пустия апартамент на агента й. Новата й книга под името на Изобел Латимър — беше ненаписана, и в момента й беше невъзможно да я напише.

Изобел излезе в антрето и нахлузи туристическите си обувки. Отправи се по пътеката към високата част на Уийлд. Не знаеше какво друго можеше да направи.

* * *

Нивото на водата в плувния басейн незабележимо се покачваше. Въпреки своята липса на интерес към каквото и да било друго, освен Трой, Изобел откри, че нещо я привличаше към постройката с басейна. Прекарваше дълги минути, гледайки как струйките вода се стичат от маркуча в басейна, неспособна да забележи някакво повишаване в нивото на водата. Но когато си тръгна и се върна един час по-късно, то се беше повишило видимо.

Филип искаше парти, истинско парти с шампанско, фирма за кетъринг и хубави момичета в бански костюми.

— Сигурно познаваш стотици хора — настоя той пред Изобел. — Покани ги да дойдат.

— Ще бъде страхотна реклама за нашата работа — изтъкна Мъри. — Можем да напечатаме брошури.

— Да ги направим като салфетки — каза Филип.

— Гениална идея — каза Мъри. — Абсолютно гениална. Да пресметнем колко ще струва.

— Не познавам стотици хора, които биха дошли на парти край басейна — каза Изобел студено. — Всички хора, които познавам, са на средна възраст, учени и писатели. Не са нито толкова суетни, нито толкова склонни да си смъкнат дрехите и да се хвърлят вкупом във водата. Освен това не можем да си позволим голямо парти.

Мъри и Филип си размениха кратък, неразгадаем поглед на мъже, които заедно се сблъскват с женската раздразнителност. На Изобел й хрумна ужасната мисъл, че Филип сигурно е казал на Мъри, че тя страда от резки внезапни промени в настроението заради менопаузата. Отправи му унищожителен поглед.

— Принудени сме да се ограничаваме заради изкупуването на дела ти във фирмата — каза тя кратко. — Не можем да си позволим да организираме и парти.

— Права си; може би по някое време през лятото — каза Филип, за да я умилостиви. — А след като нагревателят на басейна поработи един ден и повиши температурата, ще си направим собствено малко парти. Ще ти хареса ли да се топнеш, Мъри?

— Абсолютно.

— Може да идваш да плуваш всяка сутрин — каза Филип. — Аз ще плувам преди закуска. Ами ти, Изобел?

Тя успя да се усмихне неохотно и каза:

— Може би по-късно през деня.

Същата вечер включиха нагревателя на басейна и на другата сутрин Изобел се събуди сама в леглото. Слезе в антрето по халат и надникна през остъкления коридор към пристройката с басейна. Пижамата на Филип и дрехите на Мъри, разпръснати в коридора, показваха, че бяха изхлузили дрехите си, тичайки към басейна, и се бяха гмурнали в него голи. Въпреки че двойните остъклени врати в края на коридора бяха затворени, тя ги чуваше как крещят и подвикват от радост, а после — див вик и гъргорене, когато единият от тях се гмурна.

Изобел се извърна от шума на безгрижната им хлапашка игра и уморено тръгна обратно нагоре по стълбите към спалнята си.

* * *

Всяка сутрин пишеше имейл на Трой. Всеки следобед към два часа звънеше на мобилния му телефон и оставяше съобщение. На всеки три дни се обаждаше на секретарката му, която безгрижно съобщаваше дали се е обаждал в офиса или не. В повечето случаи не беше. Съобщенията все повече и повече се превръщаха в ритуал, жертвоприношение за един неотзивчив бог, докато Изобел изостави всякаква надежда, че той може да отговори. Към края на месеца вече пишеше само по един ред, не оставяше на телефонния секретар нищо повече от едно унило изречение.

— Отново е Изобел. Моля те, обади ми се.

Знаеше, че в гласа й нямаше нищо, което би го принудило да й се обади, в гласа й нямаше нищо, което би събудило у него желание да й се обади. Беше изгубила онази ведра арогантност; която беше усвоила като Зелда. Беше изгубила онова особено умение да го отвежда до самия предел на тайните му желания. Единственото, което можеше да направи сега, беше да го умолява да не я забравя, където и да беше, каквото и да правеше, с когото и да беше, който и да беше.

„Отново е Изобел. Моля те, обади ми се“.

Месецът минаваше необичайно бавно. Филип продължаваше да плува всяка сутрин, а в повечето сутрини двамата с Мъри плуваха заедно като две весели момчета, а после нахълтваха в кухнята да си направят сандвичи с бекон и да пият кафе. Изобел започна да се задържа все по-дълго в леглото, за да избегне Мъри на масата за закуска, сияещ от здраве и радост.

Филип осребри две хиляди в заплати от компанията за плувни басейни, които едва покриха битовите им разходи и вноските по заема. Сега трябваше да се плати последната сума за басейна и Изобел не знаеше как щяха да намерят парите. Помисли си, че ще е добре да се обади на редакторите на някои вестници и да напише няколко рецензии за няколкостотин лири, хрумна й да напише и няколко разказа, които щяха да й донесат някакви малки суми, с които можеха да закърпят положението. Но откри, че не можеше да пише. Единственото, което можеше да напише и което набираше на клавиатурата всяка сутрин, беше:

„Отново е Изобел. Моля те, обади ми се“.

Знаеше, че нищо няма да я изтръгне от този омагьосан кръг на блокирало въображение, желание и дългове, освен завръщането на Трой, завръщането на Зелда. Изобел не можеше да понася живота си сама. Беше си мислила, че ще се върне при Филип, беше си мислила, че Филип ще отведе тях двамата към благополучие и удобство. Беше си мислила, че проблемът е болестта на Филип и щом болестта на Филип бе излекувана като по чудо, в бъдещето й нямаше да има нищо друго, освен радост.

Сега знаеше истината. Този, когото искаше, беше Трой. Трой и Зелда. А Трой — и навярно Зелда — бяха заминали за един дълъг, дълъг месец.

В последния ден на април Изобел телефонира на секретарката. Сега момичето се държа рязко, нахакано. Явно беше убедено, че Изобел е натрапчиво увлечена по Трой и може би дори, че Трой е заминал, за да избяга от нея. Момичето нито за миг не се държа грубо, но в гласа й се долавяше презрение, силното презрение на младите и красивите към застаряващите и обикновените.

— Той утре ли се връща? — попита настойчиво Изобел.

— Не е уточнил — каза момичето. — Няма уговорени срещи.

— Обаждал ли се е тук?

— Не, госпожо Латимър.

— Ако се обади, ще му предадете ли, моля ви, че искам да говоря с него, че въпросът е изключително важен и спешен за мен?

— Ще му кажа, ако се обади.

— Нали е казал, че ще отсъства един месец?

— Така ви казах.

— Тогава би трябвало да бъде на работа утре?

— Може би — каза момичето. — Не ми е съобщил. Аз просто работя тук, знаете. Работата ми не е да…

— Да какво? — попита остро Изобел.

— Да движа въпросите с… клиентите му.

— Просто трябва да обсъдя с него един роман — каза Изобел, мъчейки се да запази достойнството си.

— Той знае — каза момичето. — Казах му и оставих съобщение на телефонния му секретар и на електронната му поща. Той знае, че искате да говорите с него, и че става дума за роман, и че е изключително спешно.

Изобел прехапа устна: страхуваше се, че може да се разплаче по телефона, слушайки ведрия, безразличен глас.

— Ще се обадя утре да видя дали се е върнал — каза тя.

— Няма нужда — каза момичето. — Ще ви се обадя веднага щом пристигне.

— Добре — каза Изобел, знаейки, че не може да чака обаждането. — Ще ми се обадите веднага щом пристигне.

— Току-що го казах.

— Да. Благодаря — вцепенена, Изобел затвори телефона. Отиде в кухнята. Чиниите от закуска бяха още на масата, съдовете от снощната вечеря бяха в миялната, неизмити. Предсказанието на госпожа М., че Изобел няма да се справи с домакинската работа, се сбъдваше. И днес в хладилника нямаше нищо за вечеря, а тази седмица вече два пъти бяха яли храна, поръчана отвън. Излизаше по-скъпо, отколкото когато госпожа М. се отдаваше на разточителните си пазарни набези.

Телефонът иззвъня. Изобел влетя обратно в кабинета и го изтръгна от вилката.

— Трой?

— Там ли е господин Латимър, моля?

— Не — каза Изобел. Долови, че гласът й трепери.

— А на този номер ли мога да открия господин Мъри Блейк?

— Не — каза тя. — Мога да ви дам номера му.

— Но това е „Атлантис Пуулс“?

— Това е номерът на домашния ни телефон — каза Изобел раздразнено. — Не приемам търговски запитвания на този номер.

— Това не е търговско запитване — заяви мъжкият глас. — Налага се да говорим спешно с господин Латимър и господин Блейк. Бихте ли могли да ми дадете номер, на който да се свържа с тях?

Изобел продиктува номера на домашния телефон на Мъри.

— Да, това е номерът, на който опитахме да се обадим. Господин Блейк не отговаря на обажданията ни.

— Не знам нищо по въпроса — каза Изобел.

— Какъв е адресът му?

— Вижте, кой се обажда? — попита ядосано Изобел.

— Въпросът е личен — каза мъжът невъзмутимо. — Имате ли адреса на господин Блейк? Няма да ви притеснявам за нищо повече.

Изобел продиктува домашния адрес на Мъри.

— Благодаря ви — каза мъжът и прекъсна връзката.

Изобел остана цяла сутрин до телефона, чакайки го да иззвъни.

Той не звънна.

Трийсет и пет

Същата вечер Филип се прибра раздразнен и мълчалив. Това напомни на Изобел, която пържеше две пържоли, които беше открила, сиви и заледени на дъното на фризера, като добавка към замразения грах и печените картофи, че той все още носеше в себе си болестта, която го караше да се чувства зле в продължение на години, и че би било лекомислено от тяхна страна да забравят, че той може да се разболее отново по всяко време.

— Добре ли си? — попита тя.

Той хвърли поглед към нея от мястото си на кухненската маса. Изобел забеляза, че не беше сложил масата, дори не си донесе нож и вилица. Изчезването на госпожа М. доведе до това, че Изобел постепенно пое цялата й работа. Филип, който сега се приемаше като работещ човек, печелещ прехраната на семейството, не желаеше да върши домакинска работа вечер, прибирайки се вкъщи след работен ден.

— Какво искаш да кажеш с това дали съм добре?

— Стори ми се много мълчалив.

— Мисля.

Изобел не го попита за какво мисли. Знаеше, че мислите му сигурно имат нещо общо с бизнеса, сигурно беше нещо, свързано с плувни басейни. Въздържа се да го попита защо има нужда да мълчи — не от загриженост, а защото не се интересуваше от отговора. В дните преди разболяването на Филип тя проявяваше искрен интерес към работата му, бяха й интересни анекдотите, които й разказваше за деня си: хората, с които се беше срещнал, нещата, които те бяха казали. Когато той започна работа с Мъри, Изобел отначало реши, че хората, които поръчват и избират плувни басейни, са по-беден източник на материал за анекдоти, отколкото първите му работодатели. После осъзна, че тя бе тази, която се бе променила. Тя просто вече не се интересуваше от всекидневните преживявания на Филип. Беше придобила навика да се интересува само от здравето му. В продължение на десет години никога не го беше питала какво мисли, а само какво чувства. Сега, когато той не чувстваше нещо по-различно от нормалното, те нямаха тема за разговор, която да буди интерес и у двамата. Филип все така се гордееше с работата й, все още беше пристрастен защитник на книгите й, би обсъждал писането й с готовност; но Изобел нямаше какво да каже по въпроса, не беше писала от дни. Тъй като Трой отсъстваше, нямаше никакви развития, за които би могла да съобщи, а не можеше да каже нищо за болката, която преживяваше. Беше напълно неспособна да пише. Отговаряше уклончиво на въпросите на Филип как върви книгата, като казваше, че още е на етапа на мисленето.

С изключение на работата й, те нямаха друго, за което да говорят. Действително, Филип говореше за бизнеса с басейни, а Изобел кимаше и издаваше по някой насърчителен звук, но не беше убедителна. Беше се отказала да се преструва, че намира темата за интересна. Не я интересуваше нищо друго, освен завръщането на Трой.

— Днес се случи нещо странно — отбеляза Филип. — Някакви типове се появиха в къщата, къщата на Мъри, и настояваха да видят Мъри. Знаеха и моето име.

Изобел обърна пържолата, която изцвъртя влажно, и сложи граха да ври.

— Мъри побърза да ги изведе навън. Останах с твърдото впечатление, че не иска да се срещам с тях.

Изобел бръкна в печката и извади печените картофи, разряза ги върху чиниите и ги намаза с масло.

— Мисля, че бяха от някаква фирма за събиране на дългове.

— Така ли? — каза тя без особен интерес.

Грахът завря. Изобел вдигна пържолите от тигана, сложи ги в чиниите, изцеди граха и го сипа отстрани в чиниите. На път към масата взе ножове и вилици и сложи всичко отгоре, разбъркано и без следа от старание.

— Служба за събиране на дългове — каза Филип. — Имам предвид, дойдоха официално. Като съдебни изпълнители.

— Мъри — задлъжнял? — попита тя, застанала внезапно нащрек.

— Не става дума за компанията, така че с нас всичко е наред — каза Филип. — Ако там имаше нещо нередно, при ревизията щеше да се разбере. С инвестицията всичко е наред. Но никой не изпраща двама души в чисто нов служебен „Форд“ да приберат някого заради дреболия като глоба за неправилно паркиране.

— Какво искаш да кажеш с това „да го приберат“? — попита тя. — Нали не са го арестували?

— Не, това, което искам да кажа, е че той ги изведе навън и уреждаха каквито там дела имаха на прага. Като начало, това е странно. Обикновено правим всичко заедно. Другото е, че когато го попитах какво са искали, той каза, че им дали документи на друга фирма, че нещо се било объркало. Но им бяха дали неговото име, а също и моето.

— Мисля, че може би те се обадиха и тук — каза Изобел. — Някой позвъни, някакъв мъж, питаше за компанията за басейни, знаеха твоето име и това на Мъри, но не и адреса на Мъри.

— И ти просто им го даде? — запита той, сякаш тя бе направила нещо нередно.

— Защо не? — попита тя раздразнено. — Защо не, за Бога? Откъде да знам, че не са искали да поръчат плувен басейн? Има нещо по-важно — как така имат нашия телефонен номер, а не този на Мъри?

— Не, въпросът не е в това — каза Филип, като сряза жилавата пържола и я задъвка, без да се оплаква. — Въпросът е какво искат и колко? Няма да позволя да тегли пари от нашата фирма, за да изплаща стари дългове — той й кимна. — Сега виждаш защо исках пълноправно партньорство. Сега мога да тропна с крак. Чува ми се думата.

* * *

Изобел започна да звъни в офиса на Трой на всеки няколко минути от девет нататък, макар да знаеше, че секретарката започваше работа едва в десет. В десет и десет момичето вдигна телефона.

— Не сме го виждали още, госпожо Латимър — каза тя. — Изпрати ми указания по имейла.

— Казахте ли му, че искам да говоря с него?

— Той знае.

— Изпрати ли някакви указания за мен?

— Не.

Изобел поседя мълчаливо няколко минути, после я заля вълна от безнадеждност и униние.

— О, какво ще правя? — проплака тя.

Момичето дочу отчаянието в гласа й и реагира със смутено мълчание.

— Не можете да направите кой знае какво — каза то тихо. — Казах, че ще ви се обадя веднага щом пристигне.

— Ще го направите ли? — настоя Изобел.

— Казах, че ще го направя.

Момичето прекъсна връзката. Изобел осъзна, че се беше изложила неприкрито. Скоро в тесния кръг на литературен Лондон щеше да се разчуе, че Изобел Латимър е безнадеждно влюбена в своя агент-хомосексуалист; връзка, пикантно, скандално обречена още от самото начало. Хора, които се бяха дразнили от високоморалния тон на книгите на Изобел и от успеха й в предишните години, щяха да се наслаждават на клюката. Щяха да плъзнат предположения за провала на брака й, щеше да започне ожесточено ровене в личния й живот, замаскирано като съчувствено обсъждане. Съперници и познати щяха да намират причини да й телефонират и да я питат как е, с тон на престорено съчувствие. Изобел трябваше да бъде готова да посрещне вълна от съпричастност.

* * *

На обяд Изобел отиде по мрачния, неприветлив коридор до пристройката с басейна. Водата от античния фонтан на Филип се стичаше на струйки в джакузито, над което се вдигаше лека пара. Самият басейн беше наситеносин, съвършено, кристално бистър. Изобел, все още с пола, изхлузи ниските си обувки, смъкна чорапогащника си и седна на ръба на дълбокия край, за да потопи крака във водата. Усещаше приятната й хладина по босите си крака, а от мястото, където беше седнала, басейнът изглеждаше дълъг и подканващ. Помисли си колко лесно би било да се плъзне в него, все още с дрехите, и да се остави да се удави. Беше лоша плувкиня, полата, блузата и жилетката скоро щяха да подгизнат и натежат и тя щеше да потъне. Който и да я намереше, щеше да предположи, че е паднала. Финансите на къщата щяха да се сринат, Филип щеше да изгуби дома си и новия си басейн. Никога нямаше да разбере какво е станало с дяловете и акциите, които някога бяха притежавали, но все пак щеше да има компанията за строителство на басейни, все още щеше да има приятелството си с Мъри. Налице щеше да е цялата сума от застраховката й „Живот“, с която да се издържа. И никога нямаше да узнае за Зелда Виър, за Трой, за огромната измама, за непростимото прелюбодеяние, за огромната болка, която Изобел изпитваше сега.

— Не го прави — изрече бодро един висок глас.

Изобел рязко се завъртя, почти изгубила равновесие, и се вкопчи в алуминиевите стъпала на басейна, за да се закрепи.

Беше Мъри, ведро усмихнат, преливащ от увереност, както винаги.

— Изглеждаш така, сякаш се каниш да се гмурнеш вътре и да се удавиш.

— Наслаждавах се на спокойствието — каза Изобел остро. Запита се дали той щеше да забележи бледността и умората в изражението й.

— Би трябвало да имаш достатъчно спокойствие — каза той. — Вече не излизаш много, нали? Какво стана с пътуванията до Лондон? Мислех, че ще бъдат редовни?

Изобел се опита да прикрие болката в изражението си и каза:

— Изнасях поредица от лекции, за да заместя колега. Тя се върна по-рано.

— Мислех, че е в отпуск по майчинство? Как така се е върнала по-рано?

Изобел погледна невинното, въпросително изражение на Мъри. Не й се занимаваше да измисля по-убедителна лъжа. Погледна го почти сякаш се готвеше да го помоли да я съжали, да й позволи да се измъкне от този словесен дуел.

— За какво ти е да знаеш? — попита тя простичко. — Какво значение има това сега?

— Просто помня разни неща — каза Мъри. — Имам силна памет за подробности.

Изобел кимна и понечи да се изправи на крака. Мъри посегна зад нея и вдигна обувките й, сякаш за да й ги подаде. С внезапно, инстинктивно движение Изобел посегна да ги грабне. За миг той държеше носовете, а тя — токовете, и погледите им се сключиха. Той ги държеше здраво; Изобел ги дърпаше неуспешно, но той не пускаше. Дърпаха мълчаливо няколко мига, а после тя задъхано попита:

— Кои бяха мъжете, които са идвали в дома ти?

— Събирачи на дългове — отвърна той със същия лаконичен, решителен тон като нейния. — Заради един предишен бизнес. Фалира. Още дължа доста по него.

— Ние не знаехме за това — каза тя обвинително. — Нали?

— Не, не мисля, че сте знаели.

— Колко ще трябва да им платиш?

— Готови са на споразумение — каза той. В гласа му се долавяше ленива увереност, но той пускаше носовете на обувките й. — Винаги се стига до някакво споразумение.

— Откъде ще вземеш парите? — настоя тя. — От фирмата ли?

— Не мога да вземам пари от компанията без съгласието на Филип, знаеш това. Ще намеря някакви отнякъде. Откъде взема човек пари? Ти откъде вземаш вашите?

Промяната в посоката на нападението беше толкова внезапна, че Изобел разхлаби хватката си върху обувките и той моментално ги дръпна от нея и ги задържа надалече, настрани, с изпъната ръка. Щеше да й се наложи да се пресегне през него, плътно до тялото му, за да ги улови. Тя се поколеба.

— Откъде вземаш парите си? — подразни я той.

— От хонорарите си — каза тя. — Имахме и инвалидната пенсия на Филип, и известни спестявания.

Той й се усмихна, сякаш знаеше също така добре, както и тя, че парите бяха свършили.

— Невероятни хонорари за един философски роман — отбеляза той.

— Не знаех, че имаш понятие от книгоиздаване — каза Изобел остро.

Мъри й отправи лека, лукава усмивка.

— Мога да броя. Разбирам от събиране и изваждане.

Остави внимателно обувките й на пода, една до друга, и й подаде ръка. Сякаш изпълняваха някакъв странен, тържествен танц, Изобел сложи мократа си, студена ръка в неговата и го остави да държи ръката й, докато нахлузваше обувките си. След като вече бяха на краката й и тя беше с половин инч по-високо, осъзна, че очите й са на едно ниво с устата му. Той се усмихваше. Обърна се и си тръгна тихо от пристройката с басейна, без нито дума повече. Изобел го гледаше как си отива, и откри, че се тресе от гняв.

Едва след час се успокои, и тогава откри, че е изминал цял час, без да мисли за Трой. Беше избягала от скръбта за цял час. За момент почти изпита благодарност към Мъри и й се прииска той да се върне и да я подразни отново.

* * *

Минаха три дни, а Трой не се върна в офиса си.

— Положението става нелепо — ядосано каза Изобел на момичето. — Ще обмисля възможността да се преместя при друг агент. Трябва да го видя.

— Може би е добре да му напишете имейл — каза момичето. — Той управлява делата си по имейла, сигурна съм, че ви представя идеално.

— Трябва да го видя! — възкликна Изобел.

— Вие сте единствената от клиентите му, която явно има някакви възражения — каза момичето доста рязко. — Изглежда, че това устройва всички останали.

Изобел се поколеба за момент.

— Чакам изплащане на хонорар — каза тя.

— Не мисля, че е така, госпожо Латимър — каза момичето внимателно. Страхуваше се да не предизвика истеричен изблик. — Всички аванси са въведени в компютъра, аз ги проверявам и ги изплащам. Правя го, откакто той замина. Погрижих се да получавате плащанията си навреме. Не ви дължим нищо, докато не продадете следващия си роман.

Изобел не каза нищо. Не можеше да претендира за право над хонорарите на Зелда Виър.

— Той каза ли кога се връща? — попита тя.

— Не — каза момичето. — Стори ми се много доволен. Каза, че си прекарва добре.

— Казва ли къде е?

— Не.

— Не можете ли да откриете къде се намира, не можете ли да проследите имейл адреса, за да видите откъде идва имейлът?

Момичето се обиди.

— Ами като начало, това не е възможно да се направи с имейл — каза тя. — И, второ, не бих го направила. Мисля, че той има право да отиде на почивка, където пожелае. И ако иска да се прибере с малко закъснение, може да го направи.

Изобел отдалечи телефона от ухото си, така че самодоволното гласче изтъня и се превърна в безсмислено птиче писукане. Затвори телефона, докато момичето още говореше.

Изобел се събуди през нощта и написа на Трой имейл, който продължаваше двайсет страници. Не го изпрати. На сутринта слезе и го препречете с нарастващ ужас. Това беше бълнуване на дълбоко разстроена жена. Ако някой друг й го беше показал, тя щеше да каже, че това е тирада на луда жена. Беше пълен с обвинения в кражба на самоличност, описания на преобразявания, пробуждане и преследване на призраци, обвинения в сексуална пристрастеност, в обсебване.

— Това е лудост — каза Изобел, като гледаше екрана. — Ако продължавам така, ще обезумея.

Госпожа М. си намери друга работа на пълен работен ден, както беше заплашила, и вече не идваше дори за дванайсет часа седмично. Изобел влезе в кухнята и откри, че съдовете от снощната вечеря бяха още на масата. Мъри очевидно беше дошъл да закуси с Филип след плуването: сред боклуците на масата имаше две чаши от кафе и две купички от зърнена закуска. Остатъците от овесената каша на Мъри вече ставаха твърди като камък в тенджерата в мивката.

Изобел включи чайника да направи чай и се залови да разтребва кухнята. Включи телевизора, за да заглуши тирадата към Трой, която още звучеше в главата й. Знаеше, че ще чува собствения си глас: просещ, умоляващ, заплашващ, през цялата останала част от дългия ден.

Внезапно вдигна рязко глава и се втренчи в екрана. В съзнанието й беше проникнало познато име: посегна с потънала в сапунена пяна ръка и усили звука.

Край морето седеше руса жена, на фона на залеза, до нея имаше масичка с две изящно подредени книги и ваза с орхидея. Носеше костюм с прекрасна кройка, а косата й приличаше на разкошен шлем от усукани златни нишки. Лицето й беше старателно гримирано, очите й — блестящо сини, устата й — в познатия нюанс на вишневочервено. Името „Зелда Виър“ се появи в долния край на екрана точно когато Изобел прошепна: „Зелда“.

Беше интервю със Зелда Виър: тя издаваше втори роман, който отново беше продаден за исторически суми. Интервюиращият подчертаваше, че романистката имала „таланта на цар Мидас да превръща в злато всичко, което докосне“. Зелда каза същото, което казваше винаги: гордеела се, че е разказвачка на истории, че разказва историите, които хората искат да четат. Че важното било да дадеш на хората онова, за което мечтаят.

— А самата вие водите живот-мечта — намекна интервюиращият. — Първата ви книга беше история за мълниеносно издигане от нещастието и бедността до богатството, такава е историята на вашия живот, нали?

Изобел откри, че несъзнателно, докато гледаше, подражаваше на жестовете, които Зелда правеше на екрана. Бавното кимане надолу, което показваше емоционална уязвимост по отношение на миналото, после повдигането на брадичката и лекото отмятане на главата, показващо куража и решимостта й да остави всичко зад гърба си.

— О, да — изрече Зелда с прекрасния си гърлен глас. — Знам какво е да си беден и да се бориш за оцеляване. Знам какво е сам да направиш състояние, да изградиш сам късмета си. Знам какво е да бъдеш безмилостен и знам какво е да си изпълнен с разкаяние.

— А тази наскоро излязла книга се основава върху собствения ви опит.

Очите на Зелда бяха обвити в загадъчни сенки.

— Преживях много сериозна злополука — каза тя. — Автомобилна катастрофа. Наложи се да претърпя многобройни операции. Все още се възстановявам.

Изобел ахна, когато значението на тези думи проникна в ума й.

— Пластични операции ли? — попита интервюиращият.

— Бях цялата в рани — прошепна Зелда. — Но през тъмните нощи, изпълнени с болка, имах необикновено преживяване. Срещнах духовен водач, мъж, който дойде при мен и ме преведе през болката, през страха и през агонията до другата страна — до блаженството.

— Значи духовен водач? — поиска да се увери интервюиращият.

— Ангел — заяви Зелда. — Заклех се, че ако оцелея след това преживяване, ще основа следващия си роман върху мъдростта, на която той ме научи, и върху невероятно дълбоката наслада, която ми показа. За да може това да бъде от полза за всички. Нарекох новия си роман „Целувката на ангела“ и той излиза заедно с книга с напътствия как да постигнете душевен покой и как да изживеете дълбока сексуална радост от намирането на собствения си ангел, ангелът, който е вътре в самите вас.

Интервюиращият се обърна отново към камерата:

— Благодаря на Зелда Виър, от нейното убежище в Южна Франция. А сега се връщаме в студиото.

Изобел почувства как коленете й се подгъват. Залитна напред и се вкопчи в работния плот, заливаше я вълна от гадене.

— Боже мой, Боже мой — шепнеше тя отново и отново.

Беше твърде много, за да го асимилира. Увереното преобразяване на Трой, съвършеното постигане на външността на Зелда, майсторското справяне с интервюто, преработката, която вече беше извършил по книгата, и блестящата идея да издаде книга с духовни напътствия, свързана с романа, който щеше да му спечели цяло състояние, щеше да удвои хонорарите му, да утрои успеха му.

Но не кражбата на романа, не дори кражбата на самата Зелда беше това, което накара Изобел да повърне във водата за изплакване на съдовете. А ужасната увереност, че Трой беше прекарал този месец, преобразявайки се в Зелда завинаги. Изобел не беше пропуснала споменаването на продължителни операции и в същия момент беше разбрала, че това не беше измислена биографична подробност, целяща само да представи историята на Франсин, героинята на романа. Изобел изпита ужасна убеденост, че Трой наистина се беше подложил на операция, беше изрязал от себе си Трой, беше създал Зелда от собствената си кожа.

Изобел откри, че е вкопчила пръсти в тялото си, с ръце, обгърнали гърдите й, и стене при мисълта как той осакатява собственото си прелъстително тяло, за да се преобрази в жена. Изстена при мисълта, че гърдите на Зелда под онзи костюм, който му стоеше така добре, вече не са сутиен с подплънки, закрепен за твърдия гръден кош на Трой, че той беше отровил организма си с хормони, за да може да ги накара да „изникнат“ от стройното му, мускулесто тяло като някакви странни, неестествени подутини. Беше позволил на някакъв хирург да среже възхитителния му пенис, да го преобрази, да го обърне наопаки, да го зашие обратно в собственото му тяло като някаква ужасна, фалшива вагина, която той можеше да използва за ужасна, фалшива сексуална наслада. Беше убил собствената си мъжка същност, за да се превърне в Зелда. Беше убил прекрасния млад любовник на Изобел, за да се превърне в мнимата жена, която бяха създали заедно.

Изобел почувства как в гърлото й се надига бълвоч, наведе се над умивалника и повърна отново, а тялото й продължи да се разтърсва от напъни, но вече не беше останало нищо за изхвърляне.

— Боже, Боже мой — шепнеше тя отново и отново.

Отиде със залитане до кухненската маса и рухна в един стол. Положи лице върху твърдото дърво и вдиша успокояващия домашен мирис на овесената каша на Мъри, сякаш само тази проста миризма на домашна нормалност можеше да опази здравия й разум.

Остана да седи безмълвно с часове, без да си дава сметка за нищо, освен за ужаса и объркването си. Когато най-накрая вдигна глава, на бузата й имаше отпечатък от зърнестото дърво на масата, като нови бръчки, като татуировка на самата скръб.

Беше два и половина следобед, сутринта беше отминала, докато Изобел беше таила ужаса в себе си, осъзнала стореното от Трой в цялата му чудовищност.

Изправи се на крака и отиде с несигурна походка в кабинета си. Втората чернова на романа на Зелда Виър беше скрита в един файл върху осветения екран пред нея. Изобел кликна студено върху файла, и го изтри, без да препрочете дори една дума. Романът й, романът на Зелда, беше откраднат от нея и продаден, вече го нямаше. Вече не беше нужно да мисли за втората чернова. Трой също си беше отишъл, помисли си тя. Можеше и да продължи да движи делата на другите си клиенти от разстояние, или пък можеше просто да обяви оттеглянето си. За нея не можеше да има нищо, освен мълчание. Той сигурно съзнаваше, че тя ще види това интервю, или ако не това, то други. Сигурно щеше да даде поредица от интервюта, сигурно знаеше, че е неизбежно Изобел рано или късно да види някое, а догодина тя щеше да види книга на Зелда Виър, издадена със заглавие, което не беше избрала, и с текста, който не беше написала. Той сигурно е разбирал, в прекрасната си къща във Франция, че тя ще разбере за предателството му, за кражбата на творбата й, на Зелда, на нейното щастие.

Изобел знаеше, че Трой е подсигурен в образа на Зелда. Беше му дала достатъчно материал, по който да работи, когато предаде онази груба първа чернова. В роман на Зелда Виър всичко опираше до сюжета, нямаше нищо друго. Достатъчно проста работа беше да добавиш диалога, да придадеш пикантност на героите, щом солидната основа на историята беше положена. Трой сигурно го беше направил добре.

Ако планът предвиждаше някога да има трета книга от Зелда Виър, той можеше и да срещне известни трудности, но съвсем лесно можеше да наеме писатели-фантоми. Щом името на Зелда Виър се сдобиеше с почитатели, следващите книги вероятно щяха да продължат да се продават. Дори ако продажбите намалееха, той пак щеше да е спечелил достатъчно пари, за да води такъв живот, какъвто пожелае.

Парите. Изобел притисна студените си ръце към туптящите мускули на врата си и осъзна, че беше изгубила алтернативния си живот като красива и бляскава жена с млад и красив любовник, беше изгубила псевдонима си, донесъл й огромен успех, и освен това беше изгубила всичките си пари. Трой беше единственият титуляр по швейцарската банкова сметка, Изобел дори не знаеше номера на сметката. Можеше да докаже, че веднъж Зелда Виър е изплатила огромна сума на Изобел Латимър, но нямаше доказателство, че останалите пари също са нейни. Ако искаше да съсипе всички, тогава можеше да разкрие измамата, да покаже, че агентът Трой и Зелда Виър са една и съща чудата личност. Но тогава всички щяха да узнаят, че тя също е била Зелда, щяха да узнаят, че тя и Трой бяха заминали заедно, щяха да си извадят съвсем правилното заключение, че двамата са се впускали в разюздани перверзни, че са се любили в буйна наслада, но че Трой е намерил куража да продължи, когато Изобел беше спряла.

Трийсет и шест

Изобел се отпусна и облегна глава на бюрото си. Престана да мисли: нямаше сили да проумее чудовищността на онова, което се беше случило. Когато затвореше очи, виждаше единствено златистата коса, сините очи и чувствената фигура на Зелда Виър с очертаващия се хоризонт на Средиземно море зад гърба й. Когато ги отвореше, виждаше безмълвно чакащия компютър. Изобел лежеше с глава на бюрото, като ту отваряше, ту затваряше очи, и не мислеше за нищо.

Хлопването на входната врата я предупреди, че Филип влиза в къщата: тя припряно се надигна и седна, примигвайки, сякаш замаяна от дневната светлина. Изправи се на крака, влезе с препъване в кухнята, и откри, че той се взира в нея.

— Болна ли си? — попита я той, виждайки нея по халат, а кухнята — така, както я беше оставил на закуска.

— Кое време е?

— Пет часът.

— Да. Аз, ъъ, повърнах. Мисля, че имам някакъв стомашен вирус.

Филип огледа безпомощно кухнята.

— Не може ли да помолим госпожа М. да намине? — попита той. — Положението наистина вече излиза от контрол.

Изобел го погледна безизразно. Помисли си, че би трябвало да му каже, че миенето на съдовете едва ли има значение, защото ще им отнемат къщата.

— Ти й се обади — заяви тя. — Няма да дойде, ако аз я помоля.

Когато чу това, той се поколеба:

— Защо няма да…? — после видя лицето й и каза: — Аз ще й се обадя. Добре, Изи. Ще й се обадя, ще оправим това. Ти върви да си легнеш. Да ти донеса ли чаша чай?

Изобел поклати глава:

— Не искам нищо — каза тя. — Искам просто да заспя и…

Не довърши изречението. Искаше да заспи и да не се събуди никога повече. Тръгна бавно, уморено нагоре по стълбите и се върна в леглото, все още облечена в снощната пижама. За миг я осени кратък, горчив спомен, когато се сети за пижамата, с която Зелда се „размотаваше“ и късите й копринени нощници, и нощите, когато двамата с Трой спяха заедно, голи. Чу се как издаде тих болезнен стон, а после се облегна назад на възглавниците и се втренчи в тавана. Когато затваряше очи, си представяше съвършения профил на Зелда, очертан на фона на средиземноморското вечерно небе. Когато ги отвореше, виждаше паяжините по тавана. Отваряше и затваряше очи, докато таванът потъмня, а после стаята притъмня, и най-после настъпи нощта.

* * *

На сутринта Филип стана и отиде да плува, както обикновено. Мъри не се присъедини към него. Госпожа М. си отвори и влезе със собствения си ключ в девет часа. Изобел, будна, но, без да помръдва, чу Филип да се смее, че госпожа М. си е донесла банския костюм, и да си обещава удоволствието да я види по бански от две части. Предупреди я, че Изобел е болна и че ще е добре да й предложи нещо за закуска. Изобел го чу как снижава глас, за да прошепне нещо за женски проблеми, а после той се провикна нагоре по стълбите:

— Сега тръгвам, ще се видим довечера!

Входната врата се затръшна, той замина.

Госпожа М. се качи по стълбите и потропа на вратата на спалнята. Бутна я, за да отвори, и застана на прага, оглеждайки разхвърляната стая със зле прикрито задоволство.

— Мога ли да ви донеса нещо, госпожо Латимър? — попита тя. — Филип каза, че ви е зле. Странна промяна, нали? Горещи вълни? Начало на климактериума?

— Нищо — каза Изобел. Знаеше, че замайването й се дължи отчасти на глад, но не искаше никаква храна. Не искаше нищо, освен да пропъди от себе си образа на едно красиво лице и костюм с изящна кройка и знанието, че е напълно и изцяло съсипана.

Лежеше в стаята си и чуваше как госпожа М. обикаля на долния етаж, а после — познатия трясък и глухо бучене, когато извади прахосмукачката и започна да чисти. Изобел започна да се унася в сън, а после чу хрущенето на автомобилни гуми по чакъла. Лежеше неподвижно, безразлична. После чу как предната врата се отвори, и стъпките на Филип, докато се качваше по стълбите. Дори замаяна от сполетялото я нещастие, тя долови нещо различно. Той вървеше, сякаш отново беше болен: бавната, провлечена походка, и тежките стъпки. Изобел с усилие се надигна в леглото и вече седеше, когато той отвори вратата на спалнята и влезе.

Лицето му беше восъчнобледо, цялата руменина се беше оттеглила от него, раменете му бяха приведени, тялото — изтощено.

— Какво има? — попита Изобел, вече досещайки се наполовина.

— Мъри е изчезнал — каза той с тънък глас, като разочаровано дете, което не може да повярва, че всичко се е объркало. — Духнал е. Офейкал е.

Изобел вдигна завивката до брадичката си, сякаш да се скрие от съкрушеното изражение на съпруга си.

— Заминал ли?

— Снощи. Къщата му е обърната надолу с главата. Взел е всичко ценно. Взел е парите, всички пари, които бяха в банката.

— Нашите пари?

— Да.

Настъпи продължително мълчание. Филип седна тежко в малкото кресло в спалнята. То изскърца под тежестта му.

— Не се подпирай така на страничните облегалки — каза Изобел раздразнено.

И двамата мълчаха.

— Защо е заминал? Заради онези мъже ли?

— Онези мъже са били просто върхът на айсберга — каза Филип. — Става дума за ДДС. Никога не е плащал ДДС, попълвал е фалшиви данъчни декларации. Дължи стотици хиляди лири. Щом разбрали какво прави, дойдоха да го арестуват. Било е криминална измама. Не е дължал някаква малка сума, не става дума за забавено плащане на данъци, извършил е големи злоупотреби.

— Едва ли е мислел, че ще му се размине?

— Мисля, че е заделял настрана пари, с които да избяга — каза Филип. — Може да е планирал това още от началото. Ние сме били просто черешката на тортата.

Изобел усети как у нея се надига смях. Пусна завивката и се хвърли назад на възглавниците, смеейки се истерично, смеейки се неудържимо. Филип беше обърнал мрачното си лице към нея, чакайки я да спре безумния кикот, но тя не можеше да спре, докато смехът й внезапно не се превърна в задушаващи, силни ридания при мисълта, че Трой се беше оказал прав, че Трой се беше опитал да я предупреди, но тя не се беше вслушала. Беше си мислила, че Трой не разбира от бизнес. Сега разбираше, че Мъри беше отмъкнал парите им, а Трой й беше откраднал живота.

— Какво можем да направим? — попита тя трезво най-сетне.

Филип поклати глава.

— Нищо — каза той. — Вече няма да видим парите, освен ако не го арестуват, преди да ги е похарчил всичките. Може да получим част от тях обратно, ако изпратят Интерпол по следите му, но никой не знае къде е той или къде може да е отишъл. Испания, предполагам. Но никой не знае със сигурност. Започват да претърсват летищата, но ако е заминал с кораб или с влак, ще отнеме цяла вечност да му хванат следите — той поклати глава. — Беше добър бизнес — каза упорито. — Това е глупавото. Книгата за поръчки е пълна. Може да продължа да го поддържам. Няма причина да не го поддържам в малък мащаб.

— Ти не разбираш нищо от плувни басейни — каза Изобел безжалостно, чувствайки как лицето й изстива и се стяга от сълзите, които засъхваха по бузите й. — Това беше негов бизнес. Никога не си имал понятие от него. Просто го представяше.

— Научих това-онова — каза той в опит да се защити. — Бихме могли да го ръководим оттук. Бихме могли да го управляваме заедно.

Изобел се готвеше да възрази, когато осъзна, че протестът е безсмислен. Нямаше опасност Филип да я накара да управлява малка компания за плувни басейни от дома си; нямаше да има дом.

— Не и оттук — каза тя печално. — Няма да можем да задържим къщата. Наложи се да я ипотекирам, за да събера парите за бизнеса с басейни.

— Но какво стана с акциите ми? — настоя той. — И пенсията ми?

Тя го погледна, сякаш той беше твърде пораснало дете, което се бе уморила да предпазва от света на възрастните.

— Изчерпаха се отдавна — каза тя. — От години се мъча някак да свързваме двата края. Авансите за книгите ми никога не са възлизали на кой знае какви суми, и ставаха все по-малки с всяка нова книга. Никога не съм ти казвала, защото не исках да те тревожа. Когато поиска парите за бизнеса с басейни и каза, че си готов да ипотекираш къщата, и беше толкова сигурен… — тя млъкна рязко. — Ипотекирах къщата за две трети от стойността — каза тя просто. — Ако не можем да изплащаме редовно вноските, ще я загубим.

Филип дори не трепна.

— Ще купим къщата на Мъри — каза той, мислейки бързо. — Автоматично ще станем собственици на половината, нали имаме половината от фирмата. Можем да отидем да живеем там.

Тя си помисли за новопостроения жилищен квартал, за студената дневна, обзаведена като шоурум на мебелен магазин, за офиса, където нейно задължение щеше да е да води документацията на бизнеса с басейни и да отговаря на запитвания по телефона, да разпраща брошури. Представи си съседите, които щяха да имат, как щяха да ходят пеш до магазините, да обработват малката градина отзад, и как Филип се прибира вкъщи вечер и й разказва за някой басейн, който може би ще успее да построи, ако има достатъчно късмет да получи договора.

— Не се чувствам много добре — каза тя. — Сега искам да си почина.

Изведнъж той се превърна в олицетворение на загрижеността. Изобел разбра, че ако не можеше да понесе да се изправи пред бъдещия си живот, все още разполагаше с друг вариант. Можеше да бъде болна, точно както някога Филип беше болен. Можеше да страда от някаква тайнствена болест, която не може да бъде диагностицирана, но е достатъчно омаломощаваща, за да я предпази от това да прави нещо, което не иска. Можеше да развие алергия към препарата за миене на съдове, или към омекотителя за тъкани, и тогава щеше да се наложи Филип да мие съдовете и да се занимава с прането. Можеше да стане алергична към домашни акари, и на Филип щеше да му се наложи да поеме чистенето с прахосмукачката. Можеше просто да реагира много тежко на менопаузата, която той така неочаквано беше споменал, и можеше да прекара следващите десет години, допитвайки се до специалисти по хормонално лечение и гинеколози, и в изпробване на различни варианти на хормонозаместваща терапия. Облегна се на възглавниците и й призля до мозъка на костите при мисълта за бъдещето й. За нея нямаше да има друг избор, освен между отчаяние и инвалидност.

— Мога ли да ти донеса нещо? — попита той.

— Бих искала чаша чай и варено яйце с малко препечена филийка — каза тя. — Не съм яла от вчера. Чувствам се толкова зле, Филип. Вари яйцето три минути.

* * *

Изобел остана в леглото една седмица, обгрижвана със садистична радост от госпожа М., която й носеше студен чай и омекнала препечена филийка сутрин и всеки ден казваше: „Явно всичко винаги се обърква едновременно“, а понякога: „Нещастието никога не идва само“. А веднъж, изключително откровено: „Едно време ви завиждах, знаете ли. Струва ми се странно, като ви гледам сега“.

Изобел не се засягаше от постепенното разкриване на злобата й: приемаше я почти на драго сърце. Чувстваше, че целият й живот е бил поддържан от способността й да го променя така, че да звучи като роман. Беше се преструвала, че е толкова добра, толкова благородна жена, та може, да обича и да подкрепя съпруга си, дори когато той е мързелив, болен, и сприхав. Беше се преструвала, че може да задържи и очарова много по-млад любовник, и че когато той искаше повече от същото, тя можеше да е тази, която ще му забрани да стигне по-далече. И накрая, беше се преструвала, че е жена, която може да се откаже от сексуалността си, да се откаже от силата си, и да се откаже от живота си. През седмицата, докато лежеше в леглото, Изобел си мислеше, че това можеше да бъде последната роля, която ще изпълни в художествената измислица, която сама създаваше. Можеше да бъде в крайна сметка жена, способна да се откаже от всичко, дори от здравето си, вместо да се възползва от енергията и силата си и да се изправи срещу света.

Мислеше за Мъри по-често, отколкото за Трой. Мислеше си, че Мъри беше човек, който никога не би се оттеглил в леглото си, както правеше тя, никога не би се скрил в болестта, както беше постъпил Филип, никога не би се осакатил, за да се превърне в нещо различно, както беше направил Трой.

Мъри бе по-скоро готов да отврати, смути или разстрои околните, отколкото да им позволи да го унищожат. Изобел изпитваше апатично възхищение към човека, сринал преструвката, каквато беше нейният живот. Поне Мъри беше съвсем наясно с ролята си във всичко това. Понякога тя си мислеше, че по някаква странна причина той съзнателно се беше опитвал да я разясни и на нея. Тя се запита какво ли щеше да стане, ако някога беше приела предизвикателствата, които той й отправяше. Какво щеше да стане, ако, вместо да се държи смразяващо и резервирано, тя беше срещнала будния му въпросителен поглед и му бе разказала за Зелда, за Трой, за тайните си. Дали тогава той щеше да й разкрие своите?

През седмицата, в която Изобел бе на легло, Филип разкри до каква степен беше задлъжнял Мъри, и разпалено, а често пъти и успешно, излагаше доводи защо кредиторите от предишните фалирали компании на Мъри не можеха да предявяват претенции към печалбите от компанията за продажба на плувни басейни, на която беше частичен собственик. Филип и Изобел щяха наистина да изгубят прекрасния си дом и тя никога повече нямаше да вижда при събуждането си гледката от прозореца, която познаваше толкова добре, виждана толкова пъти под толкова различно небе. Но щяха да могат да откупят другия дял от къщата на Мъри. Филип прие предизвикателството, сякаш намираше в него нещо весело. Сложи етикети на всички мебели от стария им дом, които можеха да вместят в малката къща на Мъри, започна да крои планове как ще се справят. Свърза се с агенти по недвижими имоти, и на алеята пред портата им бе поставена табела с надпис „Продава се“.

Изобел едва се влачеше от леглото до банята, и си записа час при специалист, който работеше по синдрома на цялостната алергия. Никога не се обаждаше в офиса на Трой, никога не му звънеше по телефона. Никога не му изпращаше имейли. Знаеше, че тази част от живота й беше приключила така безвъзвратно, както ако в онзи ден се беше удавила в басейна.

В повечето дни й се искаше да се беше удавила в басейна и най-много се сърдеше на Мъри, задето беше нахълтал с бодрото си нареждане: „Не го прави!“ и я бе спрял.

През повечето време обаче тя ходеше и говореше, сякаш наистина се беше удавила. Струваше й се, че вижда Филип през близо два метра хлорирана вода, сякаш думите му стигаха до нея странно приглушени, докато тя се носеше в дълбините на басейна.

Филип нямаше време да я закара на преглед при специалиста. Имаше среща със съветници по ликвидирането на бизнеса. Господин М. я откара до дискретната, просторна викторианска къща в Тънбридж Уелс, и остана да чака отвън, докато Изобел тръгна уморено нагоре по стъпалата.

В чакалнята цареше приглушената, почтителна тишина на първокласен салон за красота. Имаше лъскави списания и голям аквариум с тропически риби. Изобел гледаше светлината върху водата и си мислеше как Мъри им продаваше лампи за долно осветление и лампи за горно осветление и нов окачен таван, за да се възползват от отражението на светлината върху водата:

Служителката на рецепцията прошепна името й и Изобел тръгна бавно, влачейки натежалите си крака, по коридора към просторната предна стая със сводести прозорци, където господин Проктър я чакаше на вратата и внимателно я настани в едно кресло. Задаваше й въпроси за здравето й с нисък, тих глас. Изобел отговаряше шепнешком, сякаш беше твърде изтощена, за да говори. Да, всъщност се била радвала на почти идеално здраве цял живот. Никога не била имала алергии към нищо. Никога не била преживявала сериозна злополука или тежка болест. Явно беше здрава жена.

Господин Проктър направи знак на сестрата, която й помогна да се настани на едно легло зад параваните. Увиха я в меко кашмирено одеяло, леко като лебедов пух и също толкова меко. Сложиха слушалки на главата й и пуснаха класическа музика. Господин Проктър влезе и палпира корема й, докосна стъпалата й, взря се в ириса на очите й. Носеше комплект миниатюрни тестери в кадифена кутия. Сложи един, после друг, в ръката й, после внимателно взе другата й ръка и притисна едната в другата, търсейки алергична реакция. Изобел се остави да я опипва и да я обработва, сякаш беше труп.

След като свърши с всички малки тестери в кутията, той придърпа един стол и й каза да затвори очи. Изобел, унесена от музиката и успокоена от топлината и внимателното докосване, почувства как потъва в сън, докато той внимателно слагаше една разпечатана карта, а после втора, върху одеялото, точно над сърцето й.

— Мисля, че страдате от чувство на дълбока тъга — прошепна й той.

Изобел почувства как под клепачите й набъбват едри, топли сълзи.

— Да — каза тя просто, мислейки си за Трой, за парите, и за един живот, който сега й се струваше напълно пропилян.

— Имам усещането, че сте била дълбоко опечалена — предположи той.

— Да.

— Тази загуба може да е скорошна, а може да е и стара — намекна той.

Изобел поклати глава и почувства как топлите сълзи се изливат и се търкулват надолу по бузите й.

— Скорошна — каза тя.

Той кимна:

— Любовна афера? — попита. — Всичко е поверително, госпожо Латимър. Любовна афера ли беше?

Изобел почувства как лицето й се присвива конвулсивно и сълзите започват да текат.

— Не — каза тя унило. — Всъщност не. Изгубих я, още преди да е започнала.

Господин Проктър й взе сто трийсет и четири лири за консултацията и още сто лири за някакъв еликсир, който тя трябваше да взема по четири пъти дневно, разтворен във вода. Изобел най-сетне разбра какво удоволствие беше изпитвал Филип от харченето на големи суми за получаване на надежда.

— Ще се почувствам ли скоро по-добре? — попита го тя.

Той кимна. Изобщо нямало съмнение.

— Ще имате лека алергична реакция — предупреди я. — Останете в леглото, почивайте си, и ми се обадете, ако нещо ви тревожи, обаждайте ми се при каквото и да е притеснение. И елате пак другата седмица по същото време.

На Изобел й харесваше усещането, че може да му се обади, да има нещо сигурно през седмицата, да знае, че ще се върне и отново ще я увият в одеялото, и ще й позволят да поплаче за дълбоката си, ужасна загуба.

Отиде бавно до колата и седна обратно на мястото си с въздишка.

— По-добре ли сте? — попита господин М.

Изобел поклати глава

— Мисля, че ще отнеме дълго време — каза тя. — Мисля, че ще трябва да се настроим за факта, че ще отнеме дълго време. Може и никога да не се възстановя напълно.

Филип искаше да прибере книгите й в кашони и да ги продаде. В новата къща нямаше да има място за всичките, но Изобел можеше да избере сто от любимите си и те можеха да бъдат подредени на лавиците в стаята, която преди беше офисът на Мъри.

— Всъщност не съм достатъчно добре, за да го направя — каза Изобел. — Господин Проктър казва, че трябва да си почивам.

— Би ли могла госпожа М. да го направи вместо теб? — попита Филип.

— Как би могла? — попита Изобел. — Съмнявам се, че чете нещо по-различно от списания.

— Да запазим ли тогава само класиците? — попита Филип. — Какво ще кажеш? Книгите на Дикенс и Остин. Но кои исторически книги би искала да задържиш?

— О, аз ще го направя — каза Изобел сприхаво. Стана от леглото и пъхна крака в пантофите си. Филип вече беше излязъл, тя го чу да тича надолу по стълбите, чу и бързите му крачки в коридора. Външната врата се хлопна, двигателят на колата изрева. Изобел се уви в халата си и слезе бавно по стълбите, седна в познатото кресло и се взря безцелно в пълните рафтове. Въздъхна: задачата да сортира книгите на такива, с които не можеше да се раздели и такива, които можеха да бъдат продадени, беше непосилна за нея. Книгата, която Мъри беше взел назаем, „Английска обществена история“, още беше на бюрото, където я беше оставил. Тя разсеяно я вдигна. Писмото, с което си беше отбелязвал страниците, с листовката, оповестяваща ликвидацията на компанията за строителство на плувни басейни в Лос Анджелис, изпадна с пърхане измежду страниците и падна на пода. „Уникален шанс“, твърдеше дръзко листовката.

Изобел се наведе и я вдигна: задържа листовката в ярки цветове между пръстите си и се загледа навън през прозореца, на който веднъж Мъри се беше облягал и я беше чакал да заговори, към пристройката с басейна, където веднъж я беше хванал за ръката, докато тя нахлузваше обувките си, и я беше попитал откъде взема парите си.

Трийсет и седем

Изобел, с коса, подстригана късо, по момчешки, с тесни сини джинси и бял пуловер, избута сама малкия си куфар върху лентата за багаж и помоли момичето на гишето за регистрация за място до прозореца.

— Да ви чекирам ли и за връщане, мадам?

— Няма да се връщам — каза Изобел кратко.

На яркото калифорнийско слънце, докато похапваше праскови край басейна в задния двор, преглеждайки коректурите на листовката, рекламираща новия му бизнес с басейни, Мъри чу как вратата към улицата се хлопна, а после долови и скърцането на пода, когато някой влезе в новата му къща. За момент си помисли, че беше небрежно от негова страна да не заключи вратата както трябва. Трябваше да не забравя, че вече не е в Англия, че никога вече нямаше да бъде в Англия. Надигна се от стола си без страх, за да се справи с евентуалния натрапник, влязъл от светлата улица пред дома му, и беше само отчасти изненадан да види Изобел, застанала в сянката на коридора към задния вход, загледана към него. Държеше в ръка куфар. С един поглед той отбеляза, че сега тя е с къса и светли дрехи; и че е едновременно разгневена и секси.

В прилив на неразбираемо желание, което го блъсна приятно право в корема, видя, че тя е боса.

— Дойдох за обувките си — каза Изобел.

Мъри кимна.

— Най-после.

Бележки под линия

1

Уийлд — област в Югоизточна Англия. Пресича графствата Съсекс, Хемтиър, Кент и Съри. Има три отделни части: състоящия се от пясъчник „Висок Уийлд" в центъра, глинестия „Нисък Уийлд“ в периферията, и Хребета Грийнсанд, който се простира около северната и западната част на Уийлд и включва най-високите му точки. Някога Уийлд е бил покрит с обширни гори, и името му, от староанглийски произход, означава гориста земя. Названието се използва и днес. — Б. пр.

2

(фр.) — „Хотелът (домът) на буквите“. В случая има игра на думи, тъй като „lettres“ на френски означава „букви", но „belles lettres“ е „литература", затова и Филип отговаря belles, което е букв. „хубави“. -Б. пр.

3

(фр.) — Много хубави, прекрасни. — Б. пр.

4

Книгата на художничката Едит Холдън (1871–1920) съдържа не само рисунки и описания на флората и фауната в британската провинция, но и стихотворения и размисли върху живота на авторката в дома й и видяното по време на пътуванията и из Англия и Шотландия. — Б. пр.

5

(фр.) — Ето, готово. — Б. пр.

6

Филип Артър Ларкин (1922–1985) английски поет и романист. Считан за един от най-значимите поети от втората половина на XX век. Първата му стихосбирка „Северният кораб" (North Ship) е публикувана през 1945 г. — Б. пр.

7

Верига супермаркети. — Б. пр.

8

(фр.) — Налага се да страдаш. — Б. пр.

9

Саймън Майкъл Шама (р. 13 февруари 1945 г.) е професор по история и история на изкуството в Колумбийския университет. Между многото му трудове за история и изкуство са Landscape and Memory („Пейзаж и памет “), Dead Certainties („Мъртви неизбежности “), Rembrandt's Eyes („Очите на Рембранд “) и неговата история на Френската революция Citizens („Граждани“). —Б. пр.

10

Британски писател (1920–2010 г.), издаван и у нас. Бивш професионален жокей, повечето от романите му са свързани с конете. В България са издадени книгите му „Банкер“, „Смъртоносен галоп", „Фаворит", „Заради тръпката" и други. — Б. пр.

11

Миксоматозата е позната още от 1896 г. като тежко заболяване на домашни зайци в Южна Америка. От 1950 г. вирусът на миксоматозата се използва в Австралия за борба с диви зайци. В Европа болестта е внесена за тази цел във Франция. Две години по-късно от миксоматоза са обхванати много страни в Западна Европа. — Б. пр.

12

Цикъл от три древногръцки трагедии на Есхил, състоящ се от трагедиите „Агамемнон„, „Хоефори“ и „Евмениди“. Цикълът носи името на сина на Агамемнон, Орест, който убива майка си Клитемнестра и нейния любовник Егист, за да отмъсти за извършеното от тях убийство на баща му Агамемнон. — Б. пр.

13

Модната дизайнерка Никол Фархи е съпруга на британския драматург Дейвид Хеър, неин братовчед е писателят Морис Фархи. — Б. пр.

14

(фр.) — Ледено сърце. — Б. пр.

15

На английски Wellingtons — високи гумени ботуши до или над коленете, носени и получили популярността си от херцога на Уелингтън. — Б. пр.

16

Boeuf (фр.) — говеждо; Филип има предвид кулинарния специалитет Boeuf Wellington — Б. пр.

Content

Филипа Грегъри
Аферата „Зелда“

Едно

Две

Три

Четири

Пет

Шест

Седем

Осем

Девет

Десет

Единайсет

Дванайсет

Тринайсет

Четиринайсет

Петнайсет

Шестнайсет

Седемнайсет

Осемнайсет

Деветнайсет

Двайсет

Двайсет и едно

Двайсет и две

Двайсет и три

Двайсет и четири

Двайсет и пет

Двайсет и шест

Двайсет и седем

Двайсет и осем

Двайсет и девета

Трийсет

Трийсет и едно

Трийсет и две

Трийсет и три

Трийсет и четири

Трийсет и пет

Трийсет и шест

Трийсет и седем

Бележки под линия