Карин Фосум

Индийската съпруга

(книга 5 за "Инспектор Конрад Сейер")

Благодарности на Фин Скордерю

Кучешки лай разцепи тишината. Майката вдигна очи от коритото и се вторачи през прозореца. Кучето лаеше с цяло гърло. Цялото му черно мускулесто тяло се тресеше от нетърпение.

Ето го и сина ѝ, прибира се. Излезе от червения фолксваген „Голф“ и пусна синята чанта на земята. Погледна към прозореца. Бегло различи фигурата на майка си. Отвърза кучето и то се хвърли върху него. Двамата започнаха да се боричкат. Изпод краката им хвърчеше пясък. Животното ръмжеше, а синът ѝ го хокаше гальовно. От време на време надаваше викове и лепваше по някой шамар по муцуната на ротвайлера. Накрая кучето се измори, а той се изправи бавно, изтупа праха и мръсотията от панталоните си и отново хвърли поглед към прозореца. Кучето се изправи колебливо и застана пред него с наведена глава. Накрая той му позволи да го близне покорно в ъгъла на устата. После тръгна към къщата и влезе в кухнята.

— Боже мой, на какво си заприличал!

Майка му огледа синята му тениска, опръскана с петна от кръв. Ръцете му бяха целите в рани. Кучето бе издраскало и лицето му.

— Ама какво е това чудо? — изсумтя гневно тя. — Остави чантата. Ще я изпера.

Той скръсти изподраните си ръце. И те като цялото му тяло изглеждаха силни, внушителни. Тежеше почти сто килограма, без грам тлъстини. Мускулите, току-що влезли в употреба, се бяха стоплили.

— Не се притеснявай — побърза да я успокои той. — И сам ще се справя.

Майката не вярваше на ушите си. Нима той смяташе да си изпере дрехите?

— Къде беше? — попита тя. — Нали не тренираш от шест до единайсет?

— С Ула, гледахме племенника ѝ — промърмори той, обърнат с гръб към нея.

Майката огледа широките му рамене. Светлорусата му коса стърчеше като четина. В нея се открояваха тънки кичури, обагрени в яркочервено. Все едно косата му гореше. Той слезе по стълбата в мазето. Майката чу тракането на старата пералня. Изля водата от коритото и се загледа в двора. Кучето лежеше с глава, отпусната върху предните му лапи. Изчезнаха и последните слънчеви лъчи. Синът се върна и каза, че отива да си вземе душ.

— Сега ли? Нали току-що се прибра от тренировка? Там не се ли изкъпа?

Той не отговори. Малко по-късно от облицованата с плочки баня гласът му се разнесе глухо, изпълнен с младежко отчаяние. Пееше. Затръшна вратата на аптечката. „Сигурно търси лейкопласт — помисли си майката и се усмихна. — Агресивността му подхожда и е съвсем нормална. Нали е все пак мъж.“ Тя не забрави това до смъртта си: последния миг, когато животът ѝ се струваше хубав.

* * *

Всичко започна с пътуването на Гюндер Юман. Той реши да отиде чак до Индия, за да си намери жена. На въпросите на хората не обясняваше защо всъщност иска да посети точно тази страна. Дори пред себе си не смееше да го признае. Когато колегите го разпитваха, отговаряше, че искал да види малко свят. Ама че туристически разврат! По принцип Гюндер не ходеше никъде. Не излизаше, пропускаше коледните почерпки, постоянно беше зает с къщата или с градината, или с колата. Доколкото знаеха колегите му, никога не бе имал приятелка. Гюндер нехаеше какви слухове се носят за него. Преследваше целите си бавно и ги постигаше без много шум. Не избързваше с решенията. Любимото занимание на петдесет и една годишния самотник вечер беше да прелиства книгата, подарък от сестра му Марие: „Хората по света“. Понеже Гюндер не бе стигал по-далеч от работното си място — малка, но стабилна фирма за продажба на земеделска техника, Марие се бе погрижила брат ѝ поне да разгледа снимки от различни кътчета по света. Гюндер четеше и разлистваше книгата. Най-силно го плени Индия. Красивите жени с червени точки на челата; гримираните им очи, дяволитите им усмивки. Една от тях го гледаше от снимката право в очите и той мигом потъна в сладки мечти. Само Гюндер умееше да мечтае така. Затваряше очи и отлиташе в измисления си свят. Жената беше лека като перце в червената си дреха; очите — дълбоки и тъмни като черно стъкло; косата — прибрана под шал със златист ръб. Гюндер се взира в снимката месеци наред. Твърдо реши да си търси индийка за жена. Не защото предпочиташе да живее с покорна и жертвоготовна съпруга, а защото искаше жена, която да носи на ръце. Норвежките не желаят да ги носят на ръце. Гюндер така и не успя да проумее какво всъщност искат те. Той си имаше всичко, поне от негова гледна точка: дом, земя, кола, работа, добре оборудвана кухня. Прилична баня, телевизия, видео. Пералня, сушилня, миялна, микровълнова печка, благ характер и спестени пари. Гюндер не беше глупав: разбираше, че съществуват и други, по-абстрактни фактори, които предопределят успехите на любовния фронт. Обаче не знаеше как да се справи с тях, защото те не бяха свързани с учене или с покупки.

— И на теб ще ти дойде времето да се задомиш уверяваше го неизменно майка му, отпусната върху голямото болнично легло, докато жизнените сили я напускаха.

Баща му почина отдавна. Гюндер израсна с две жени: с майка си и със сестра си Марие. Когато майка му навърши седемдесет, откриха тумор в мозъка ѝ. Имаше дълги периоди, през които тя ставаше неузнаваема. Гюндер чакаше търпеливо тези пристъпи да преминат и майка му отново да стане жената, която той познава и обича. „И на теб ще ти дойде времето. Ти си добро момче, Гюндер. Някой хубав ден и в твоя живот ще се появи жена.“

Ала в живота му не се появи жена. Затова Гюндер реши да отиде в Индия. Знаеше, че Индия е бедна страна. Може пък да намери там жена, която да не устои на съблазнителното му предложение да го последва в Норвегия, в прекрасната му къща. Ако искаха, роднините ѝ щяха да им идват на гости на негови разноски. Гюндер нямаше намерение да я разделя от семейството ѝ. Ако жена му изповядва някаква сложна религия, той не би ѝ попречил. Малцина биха се похвалили с търпението на Гюндер. Само дано си намери жена!

Съществуваха и други решения на неговия проблем, ала той не смееше да се качи на автобуса за Полша заедно с куп непознати мъже. Не искаше и да се метне на някой полет до Тайланд. За случващото се там се носеха какви ли не слухове. Гюндер държеше да намери бъдещата си жена съвсем сам. Държеше да поеме цялата отговорност. За него бе немислимо да прелиства каталози със снимки и описания на различни жени или да се взира в телевизионния екран, където те се предлагат една след друга. Гюндер не би могъл да си избере.

Светлината от настолната лампа нагряваше плешивата му глава. Той намери Индия в един световен атлас. Огледа и най-големите градове в страната: Мадрас, Бомбай, Ню Делхи. Предпочиташе да посети град до океана. Голяма част от индийците говорели английски. Това го успокои. А някои изповядвали християнството, прочете Гюндер в „Хората по света“. Би било небивал късмет да срещне индийка-християнка, че и английскоговоряща! За Гюндер нямаше значение дали жена му ще бъде на двайсет, или на петдесет. Не очакваше да имат деца. Беше скромен в изискванията си. Ако бъдещата му жена имаше дете, бе готов да го приеме като свое. Не изключваше вероятността жените в Индия да се купуват. В другите страни съществуват доста по-различни обичаи. Ако в Индия е прието да се плаща за жена, Гюндер няма да се скъпи. След смъртта на майка си наследи доста пари. Първо трябваше да намери туристическа агенция. Имаше избор между четири агенции, едната от които в търговския център. Тя обаче се състоеше само от едно гише. Там хората разглеждаха каталозите прави. А Гюндер искаше да има възможност да се разположи удобно. Предстоеше му важно решение и не биваше да го взема на крак, на бърза ръка. Затова предпочете да отиде до града, където се намираха другите три агенции. Разгърна телефонния указател. После се сети, че веднъж Марие му бе оставила рекламен каталог за екскурзии, за да го изкуши. „Ах, тази Марие“, помисли си той и отвори на азбучника, на буква М. Ибиса, Ирландия. Нима не организираха пътувания до Индия? Намери предложение за почивка на индонезийския остров Бали, но се отказа. Индия или никъде другаде. Значи се налага да се обади на летището и сам да си запази билет. Ще се справи, както винаги, нали хората в големия град непрекъснато пътуват. Вечерта напредна и стана късно за обаждания. Гюндер прелисти още веднъж „Хората по света“. Дълго се взира в индийската хубавица. Как е възможно една жена да е толкова неземно красива, толкова златна и гладка, толкова омайно нежна, чудеше се той. Придържаше шала под брадичката си с крехката си ръка. На китката си носеше украшения. В черния ѝ ирис блестеше пламъче, сигурно от слънцето, и тя гледаше право в закопнелите очи на Гюндер, големи и сини. Той ги затвори и красавицата го последва в съня му. Гюндер заспа на стола и отлетя нанякъде със златната индийка. Беше лека като перце. Кървавочервената ѝ дреха милваше нежно лицето му.

* * *

Планираше да се обади на летището от службата през обедната почивка. Щеше да влезе в празния кабинет, който използваха много рядко, та го бяха преустроили в склад. До стените стояха наредени една върху друга кутии с папки и книжа. На цветен плакат върху едната стена почернял от слънцето тракторист ореше нива, толкова необятна, че потъваше като море в мекия син хоризонт. На плаката пишеше: „Без селяните Норвегия е изгубена“. Гюндер набра номера на летището. „Ако ще пътувате в чужбина, натиснете 2“, обади се операторът. Той натисна 2 и зачака. Обади се втори глас: „Преди вас има деветнайсет души. Моля, изчакайте.“ Съобщението непрекъснато се повтаряше, а броят на чакащите намаляваше. Гюндер започна да драска по тетрадката на масата. Опита се да нарисува индийски дракон. През прозореца видя, че се задава автомобил. „Преди вас има шестнайсет, десет, осем души.“ Гюндер усещаше, че с пълна сила лети към съдбоносния момент. Сърцето му заби бързо и той продължи ожесточено да рисува неугледния си дракон. Видя как фермерът Сварща излиза от черния си форд. Сварща беше редовен клиент и винаги търсеше Гюндер за съвет. Освен това мразеше да чака. Времето започна да притиска Гюндер. От слушалката се разнесе музика. Някакъв глас обяви, че скоро ще го свържат със свободен консултант. Точно в този миг в стаята нахълта Бьорнсьон, един от новите продавачи.

— Сварща пита за теб. Какво правиш тук? — попита недоверчиво Бьорнсьон.

— Идвам след минута. Дотогава поддържай разговора. Времето е хубаво.

И веднага се заслуша в женския глас, който се обади по телефона.

— Ама той само ми обръща задника си и пърди в лицето ми — оплака се Бьорнсьон.

Гюндер му махна с ръка да го остави на мира. Най-сетне младият продавач схвана намека и изчезна. През прозореца се виждаше недоволната физиономия на Сварща. Той погледна часовника си — знак, че не разполагаше с цялото време на света и много мразеше да не му играят по свирката.

— Искам да пътувам за Бомбай, Индия. След две седмици — обясни Гюндер.

— От летище „Гардермуен“ ли ще летите? — попита гласът.

— Да. В петък след две седмици.

Той чу как пръстите на служителката затракаха леко по клавиатурата и се удиви с каква бързина става всичко.

— Има самолет до Франкфурт в десет и петнайсет. А оттам ще се прикачите на самолета в тринайсет и десет. Каца в нула часа и четирийсет минути местно време.

— Местно време? — недоумяваше Гюндер, докато си записваше трескаво информацията.

— Времевата разлика е три часа и трийсет минути — обясни жената.

— Ясно. Тогава искам да си купя билет. Колко струва?

— Двупосочен ли?

Той се поколеба. Ами ако се прибере с жена? Нали точно с това са свързани всичките му мечти и надежди.

— По-късно може ли да променя датата на обратния полет?

— Да.

— Тогава искам двупосочен билет.

— Струва шест хиляди и деветстотин крони. Как предпочитате: да вземете билета от летището или да ви го изпратим по пощата?

— Изпратете ми го по пощата — побърза да отговори той.

Продиктува на жената име и адрес: улица „Блинд“, номер десет.

— Само да ви кажа още нещо — неочаквано се обади жената. — Градът вече не се казва Бомбай.

— Така ли? — изненада се Гюндер.

— През 1995-а го преименуваха на Мумбай.

— Ще го запомня — сериозно обеща Гюндер.

— „Скандинавските аеролинии“ ви пожелават приятно пътуване.

Гюндер затвори. Сварща отвори рязко вратата на кабинета и го погледна ядосано, фермерът искаше да купи комбайн и явно бе решил да тероризира Гюндер до дупка. Търсенето на най-подходящия комбайн му беше изцедила нервите. Фермерът се бе вкопчил в наследственото си имение, та чак ноктите му се бяха протрили от работа. Никой от фирмата не се осмеляваше да му препоръча на каква машина да се спре. Сварща беше направо непоносим.

— Сварща — Гюндер се сепна, поруменял от случилото се. — Хайде, да започваме.

През следващите две седмици Гюндер не беше на себе си. Не можеше нито да се съсредоточи, нито да спи. Нощем не намираше покой. Непрекъснато мислеше за дългото пътуване и за жената, която ще срещне. Сред дванайсетте милиона жители на Бомбай, пардон, на Мумбай, все щеше да се намери някоя като за него. Сега вероятно тя се разхожда из града, без да подозира нищо. А Гюндер възнамеряваше да ѝ купи подарък. Нещо норвежко, каквото не е виждала през живота си. Например брошка за червената, синята или зелената ѝ одежда. Няма значение в какъв цвят ще е облечена, важното е да намери подходяща брошка.

Гюндер реши да отиде на следващия ден в града и да избере брошката. Не прекадено голяма и биеща на очи, а малка и семпла. С нея бъдещата му съпруга ще си защипва шала, ако носи шал. Но кой знае? Вероятно тя предпочита панталон и пуловер. Въображението на Гюндер работеше на бързи обороти и не му даваше да мигне. Дали жената ще има червена точка на челото? Гюндер си представяше как я докосва по челото, а тя се усмихва стеснително.

— Very nice[1] — прошепна той в мрака.

Ще трябва да преговори наученото на английски. Thank you very much. See you later[2]. Е, не е никак зле, поназнайва доста.

Сварща почти бе взел решение какъв комбайн ще купи: „Dorminator“ от „Claas“, 58S. Гюндер се съгласи с него.

— Само най-доброто е достатъчно добро — усмихна се той, а душата му направо щеше да се пръсне от нетърпение да осъществи тайната си индийска мечта. — Шестцилиндров двигател „Perkins“, сто конски сили. Тристепенна механична скоростна кутия с хидравличен скоростен навигатор. Широчина на обсега на жътварката три метра и шейсет сантиметра.

— А цената? — мрачно се поинтересува Сварща, макар отлично да знаеше, че това чудо струва петстотин и седемдесет хиляди крони.

Гюндер скръсти ръце.

— Трябва ти и нова балопреса. Поне веднъж инвестирай сериозна сума и си купи марка „Quadrant“. Нямаш достатъчно място да съхраняваш балите.

— Искам кръгли бали. Не мога да работя с четириъгълни.

— Въпрос на навик е — настоя Гюндер. — Ако разполагаш с добра техника, ще намалиш броя на работниците. Тези поляци сигурно ти излизат скъпо, а? С един нов „Dorminator“ и нова балопреса ще оптимизираш работата. Ще ги купиш на изгодна цена. Като за теб.

Сварща дъвчеше стръкче слама. Върху загрубялата кожа на лицето му личеше дълбока бръчка, а в хлътналите му очи дремеше болка, която полека отстъпи пред дълго лелеяната му мечта. Друг продавач не би успял да пробута още една машина на клиент, предвидил средства, едва стигащи за комбайн. Гюндер обаче рискува и спечели.

— Това си е чиста инвестиция за бъдещето — продължи той. — Все още си млад. Защо ще се задоволяваш с посредствена техника? Та ти се съсипваш от работа. Новата балопреса ще пресова четириъгълни бали, а те се редят по-лесно и заемат по-малко място. Досега тук, в района, никой не се е осмелил да премине на четириъгълни бали, но щом работата ти потръгне, ще се промъкнат да зяпат какво си постигнал.

Последната реплика се оказа удар в десетката. Сварща със задоволство си представи как група любопитни съседи се задават към двора му. Сега обаче се налагаше да се обади по телефона. Гюндер му предостави празния кабинет и отиде да подготви договора: продажбата му беше почти в кърпа вързана. Не би могъл да улучи по-подходящ момент за добра сделка. Предстоеше му дълго пътуване и щеше да се качи на самолета с чувство за изпълнен дълг.

Сварща излезе.

— От банката ми дадоха зелена светлина обясни той.

Беше почервенял като рак, но очите под рунтавите му вежди светеха доволно.

— Отлично — отбеляза Гюндер.

След края на работния ден отскочи до града и — право в златарското ателие. Взираше се в стъклената витрина, където имаше само няколко пръстена. Поиска да разгледа сребърни украшения за норвежки народни носии и продавачката го попита от коя географска област. Гюндер вдигна рамене.

— Няма значение. Държа да е брошка. За подарък е. Но приятелката ми няма носия.

— Брошките се носят само към народните носии — обясни нравоучително продавачката.

— Искам бижуто да е нещо типично норвежко.

— За чужденка ли е? — попита тя.

— Да. Представям си, че ще носи брошката на традиционна дреха от нейната родина.

— И каква е тази дреха? — Гюндер явно събуди любопитството на продавачката.

— Индийско сари — важно отговори той.

Зад тезгяха настъпи мълчание. Продавачката очевидно се бореше със себе си как да постъпи. Не успя да остане равнодушна към очарователното упорство на клиента, а и не биваше да му откаже да си купи каквото е решил. Все пак обаче съществуваха правила и Дружеството за опазване на норвежките народни традиции например определяше кое е редно и кое — не. Ала дори и някаква жена да се разхождаше из Индия с норвежка брошка върху яркото си оранжево сари, никой от Дружеството нямаше да разбере. Продавачката отвори шкафа с носиите и намери средно голяма брошка. Питаше се дали настоятелният господин има представа как се движат цените на тези скъпоценности.

— Колко струва? — попита Гюндер.

— Хиляда и четиристотин крони. Бих ви препоръчала тази, от Хардангер. Имаме много по-големи, и много по-малки, но традиционните индийски носии обикновено са обшити със злато, така че ви съветвам да ѝ купите нещо семпло. Ако изобщо това бижу би подхождало на индийско сари.

Накрая в гласа ѝ се прокрадна иронична нотка. И тутакси съжали, когато погледна Гюндер. Той извади звънтящата брошка от кадифето и я подържа в грубите си лапи. Вдигна я към светлината. Лицето му придоби мечтателно изражение. Продавачката се разнежи. Въпреки всичко в този тромав, грамаден, смутен мъж имаше нещо трогателно. Предстоеше му да предложи брак на приятелката си.

Гюндер не пожела да разгледа други брошки. Така само щеше да се разколебае. Затова купи първата, която беше и най-красива, и помоли да му я опаковат. Вкъщи щеше да я разопакова и да я съзерцава. На връщане барабанеше по волана и си представяше как кафявите пръсти на индийската красавица отварят подаръка. Хартията беше черна, напръскана със златисти капчици и завързана с кървавочервена лента. Гюндер я беше оставил върху съседната седалка. „Трябва да си купя лекарства за пътуването — помисли си той. — За стомаха. В случай че индийската кухня не ми понесе. Ориз и къри. Пикантни храни с много подправки. И индийска валута. Дали паспортът ми още е валиден?“ Изведнъж Гюндер се разбърза. Най-добре да се обади на Марие.

* * *

Селото, където живееше Гюндер, се наричаше Елвеста. Там живееха две хиляди триста четирийсет и седем души. В селото имаше дървена църква от Средновековието, реставрирана през 1970-а; бензиностанция, училище, пощенска станция и крайпътно бистро. Бистрото представляваше неугледна комбинация между барака и хамбар, изграден върху дървени подпори. Към входа водеше стръмна дървена стълба. Ако влезеш, се озоваваш пред джубокс. Стар „Уърлицър“, все още използваем. От тавана висеше табела в червено и бяло с надпис „Бистрото на Айнар“. Вечер Айнар пускаше табелата да свети.

Айнар Сюнде стопанисваше заведението от седемнайсет години. Имаше жена, деца и бе затънал в дългове до гуша заради натруфената къща в швейцарски стил недалеч от центъра. Айнар успяваше все някак да обслужва заема, и то най-вече благодарение на разрешителното да продава бира. По тази съвсем проста причина в бистрото му непрекъснато имаше посетители. Съдържателят познаваше съселяните си и действаше безкомпромисно. Бързо научи кога са родени повечето младежи и спираше кранчето на кега, ако някой малолетен се пробваше да си купи бира. В селото имаше и къща за празненства. Там се честваха сватби и конфирмации. Повечето жители се препитаваха със земеделие. В селото не липсваха и хора, избягали от града с мечтата да заживеят по-спокойно в селска местност. И наистина живееха спокойно. Морето се намираше на половин час път, но соленият въздух не стигаше до селото. Над него се разнасяше миризма на лук и праз, остър мирис на оборски тор през пролетта и сладникав аромат на ябълки през есента. Айнар бе дошъл от столицата, но нямаше никакво желание да се връща там. Сам стопанисваше бистрото. Докато бизнесът му вървеше, никой в радиус от няколко мили нямаше да отвори кръчма. И Айнар беше решил да се занимава с бистрото, докато го държат краката. Понеже съумяваше да предотврати пиянски свади и побоища, всички от селото идваха в заведението му без страх: бабичките си поръчваха кафе и банички от многолистно тесто, децата — кренвирши и кока-кола, младежите — чаша бира. Айнар проветряваше редовно, поддържаше заведението чисто и спретнато, изпразваше редовно пепелниците и сменяше чаените свещи, щом изгаснеха. Жена му переше у дома в пералнята покривките на червени и бели карета. Бистрото не притежаваше изискан стил, но не беше и безвкусно натруфено. Айнар не слагаше изкуствени цветя във вазите. Наскоро бе инвестирал в по-голяма миялна, за да мие чашите по-бързо. Ако служителите на инспекцията за опазване и контрол на общественото здраве видеха кухнята на Айнар, щяха да установят, че там се спазва добра хигиена и всички уреди се намират в задоволителна техническа изправност.

Именно там, в бистрото на Айнар, хората се информираха какво се случва в селото: кой с кого движи, кой се е разделил с партньора си, кои фермери са на път да изгубят земите си. Едно-единствено такси — бял „Мерцедес“ — обслужваше селяните. Караше го Кале Муе и общо взето винаги успяваха да се свържат с него по телефона — по мобилния или стационарния — и да поискат превоз от услужливия, неизменно трезвен шофьор. Докато в селото имаше един таксиметров шофьор, нямаше място за втори. Кале беше прехвърлил шейсетте и вече се бе оформила опашка от неколцина кандидати да го наследят.

Айнар Сюнде работеше в бистрото шест дни в седмицата, до десет вечерта в делничен ден. В събота държеше отворено до дванайсет, а в неделя почиваше. Беше много жилав, пъргав мъж, строен, с рижа коса и дълги слаби ръце. На кръста му винаги висеше затъкната кухненска кърпа. Съдържателят я сменяше веднага щом се замърси. Съпругата му Лилиан, която го виждаше само през нощта, живееше свой собствен живот. Двамата нямаха желание дори да се скарат. На Айнар не му оставаше време да мечтае за по-добър живот, налагаше се да работи неуморно. За къщата в швейцарски стил беше наброил един милион и шестстотин хиляди крони, като цената включваше сауна и фитнес зала, които нямаше време да използва. Редовните посетители в бистрото бяха млади мъже на възраст от осемнайсет до трийсет години, със или без приятелки. Понеже в селото имаше заведение, където се сервира бира, мъжете не си правеха труда да търсят момичета в града. А и от бистрото на Айнар всеки можеше да се прибере пеш. Жителите предпочитаха да изпият още две халби бира, вместо да платят за такси до града. Женеха се за девойки от селото и оставаха там. Преди това обаче мъжете си отстъпваха девойките на ротационен принцип. Това сплотяваше още повече задружния колектив, съжителстващ по множество неписани закони.

След разгорещени дебати в общинската управа на Елвеста в селото отвориха търговски център. Вследствие от това стоките в бакалията до бензиностанцията „Шел“ потънаха в прах. Бакалията държеше Гюнвал. Предприемчив търговец откри солариум в търговския център, друг отвори цветарница, трети — малка парфюмерия. На горните етажи се помещаваха лекарски и стоматологичен кабинет, както и фризьорският салон на Ане. Младежите от селото не се подстригваха при нея, а в града. Там си поставяха мъниста и халки на пъпа и на носа. Понеже Ане познаваше майките и бащите, тийнейджърите не разчитаха на нея. Възрастните хора обаче винаги пазаруваха при Гюнвал. Пристигаха с карираните си пазарски чанти на колелца и с вехтите си сиви раници, купуваха си накълцан бял дроб в бульон, кървавица и сирене от обезмаслено мляко. Уле Гюнвал беше доволен. Отдавна бе успял да изплати заемите си.

Гюндер не ходеше в бистрото, но Айнар го познаваше. Случваше се Гюндер да се отбие за ягодов сладолед. Изяждаше го навън, седнал на пластмасовата маса, ако времето е хубаво. Айнар знаеше в коя къща живее Гюндер: на четири километра от центъра, по пътя за Ранскуг. Освен това в селото нямаше фермер, който да не се снабдява с инструменти от фирмата, където работеше Гюндер. Ето, и този път скромният самотник влезе в бистрото и веднага затърси портфейла във вътрешния си джоб.

— Исках само да те попитам — подхвана смутено той, — колко време се пътува оттук до летището в столицата с кола? — Гласът му звучеше доста припряно, нетипично за него.

— До „Гардермуен“ ли? — попита Айнар. — Около час и половина. Ако ще пътуваш за чужбина, трябва да си на летището един час преди излитането. Тоест, тръгни от вкъщи два часа и половина по-рано. На твое място бих предвидил още половин час, защото всичко се случва.

Айнар бършеше пепелник с триъгълна форма.

— Със сутрешен полет ли заминаваш? — полюбопитства той.

Гюндер извади един сладолед от фризера.

— Излита в десет и петнайсет.

— Значи ще трябва да станеш рано.

Айнар му обърна гръб и продължи да си гледа работата. Съдържателят не се държеше приветливо и не се усмихваше. Дори не поглеждаше Гюндер. Говореше като човек, смачкан от живота:

— На твое място бих тръгнал от селото в седем.

Гюндер кимна и плати сладоледа. Предпочиташе да попита Айнар, вместо да покаже невежеството си пред жената от „Скандинавски аеролинии“. Съдържателят го познаваше и не би го поставил в неудобно положение, но още същата вечер щеше да разгласи новината за пътуването на Гюндер.

— За къде заминаваш? — продължи да разпитва Айнар, докато подсушаваше поредния пепелник.

— За много, много далечна страна — небрежно отвърна Гюндер.

Разкъса опаковката на сладоледа и си тръгна. Докато шофираше към къщи, изяде сладоледа. „Нека се чуди къде отивам“, помисли си със задоволство Гюндер. Така даже му стана още по-приятно.

Марие веднага се съгласи да дойде. „Паля колата и идвам“, заяви тя. Карщен бил в командировка и тя скучаела. Искала да разбере как е брат ѝ. Гюндер се възпротиви, защото сестра му притежаваше завидна проницателност, а възможността да разкрие замисъла му никак не му се нравеше. Така или иначе, нямаше как да я спре. След час тя цъфна на вратата. Гюндер подреждаше дома си. Ако се върнеше с жена, къщата трябваше да посрещне новата си стопанка в безупречен ред. Марие свари кафе и изпече гофрети. Беше донесла сметана и конфитюр в пластмасова кутия. Гюндер се трогна от добрината ѝ. Двамата седяха съвсем близо един до друг, но той се стараеше да не показва умилението си. Нямаше представа дали Марие се чувства щастлива с Карщен. Тя никога не споменаваше името му, все едно съпругът ѝ изобщо не съществуваше. Нямаха деца. Марие обаче изглеждаше чудесно: смугла и красива като майка си. Дребничка и малко безформена, но много пъргава и грижовна. Според Гюндер навремето сестра му можела да се омъжи за когото си поиска, ала тя се задоволила с Карщен. Сестра му забеляза „Хората по света“ и я взе на коленете си. Книгата се отвори сякаш машинално на страницата, където грееше снимката на индийската красавица. Марие погледна брат си и се засмя:

— Сега разбирам защо ти се ходи в Индия, Гюндер. Тази книга обаче е стара и красавицата сигурно вече е попрехвърлила петдесетте, сбръчкана и грозна. Знаеш ли, че индийките изглеждат на петнайсет до трийсетата си годишнина? После изведнъж остаряват. Заради слънцето. Предлагам да си намериш жена, преминала през тази трансформация, за да си наясно с какво ще живееш.

Марие се смееше от сърце, заразително, и Гюндер също се разсмя. Той не се страхуваше от бръчки, но Марие явно се плашеше от старостта. Вече бе навършила четирийсет и осем години, без по лицето ѝ да се образува дори една бръчка. Гюндер си намаза гофрета със сметана.

— Интересуват ме предимно индийската кухня и култура — обясни той. — Изкуството, музиката, такива неща.

— Сигурно, сигурно — засмя се Марие. — Значи, когато ти дойда на гости след пътуването, ще ме нагостиш с люта яхния, която те удря чак в петите. А стените ще са делите в дракони.

— Не изключвам такъв сценарий — усмихна се той.

После двамата млъкнаха, докато ядяха гофрети и пиеха кафе.

— Не се разхождай из индийските градове с портфейл в задния джоб — предупреди го Марие след дълга пауза. — Купи си чантичка за колана. Или не, недей да купуваш, аз ще ти дам моята. Изглежда неутрална, не е непременно дамска.

— Не мога да се разхождам с такава чанта — възрази Гюндер.

— Ще се наложи. В големите градове гъмжи от джебчии. Я си представи как земеделец като теб ще се почувства в дванайсетмилионен град.

— Не съм земеделец — заинати се Гюндер.

— Как да не си земеделец? — Марие не обърна внимание на възражението му. — Точно такъв си. А което е още по-важно: личи ти. Докато се разхождаш, не се шляй безцелно.

— В какъв смисъл? — изненада се той.

— Върви бързо, все едно отиваш на бизнес среща, и си придавай вид на много зает човек. Представѝ си, че си в командировка и познаваш Бомбай като петте си пръста.

— Мумбай — поправи я той. — Като петте си пръста, казваш?

— Гледай хората право в очите, докато се разминаваш с тях по тротоара. Върви с решителни крачки и закопчано яке, за да не се вижда чантичката.

— Какво яке? По това време на годината, термометрите в Индия показват четирийсет градуса.

— Ще се наложи — настоя Марие. — Само така ще избегнеш вредните лъчи на слънцето. — Тя облиза малко сметана, полепнала по ъгъла устата ѝ. — Иначе ще трябва да си купиш туника.

— Туника ли? — изкикоти се Гюндер.

— Къде ще отседнеш? — продължи да го разпитва сестра му.

— В хотел, къде другаде.

— Хотел, ама какъв?

— Сносен.

— Как се казва?

— Нямам представа. Ще разбера, когато се настаня.

— Нима не си запазил стая? — ококори се тя.

— Не съм ням, ще си запазя, като пристигна — малко обидено заяви той.

Хвърли бърз поглед към сестра си, към бялото ѝ чело и тънките вежди, почернени с четчица.

— Да чуем — отсече тя и сръбна от кафето. — Да чуем как точно ще процедираш. Ще излезеш от онова огромно, необятно, нажежено, гъмжащо от хора, хаотично летище и ще се огледаш за рикша, а към теб ще се приближи съмнителен тип, ще задърпа ризата ти и ще бръщолеви нещо неразбираемо, докато тегли куфара ти към някакво примитивно превозно средство. А ти ще бъдещ капнал от умора, плувнал в пот и замаян до степен да не си знаеш името. За капак на всичко часовникът ти ще показва грешен час, защото има часова разлика. Ще се чувстваш скапан и ще копнееш за студен душ. Нека чуя какво ще кажеш на този тъмен субект, Гюндер.

Изпаднал в паника, той изпусна гофретата. Нима Марие си позволяваше да се шегува толкова жестоко?

Гюндер се изпъчи и погледна сестра си право в очите.

— Would you please take me to a decent hotel![3]

Марие кимна.

— Да, да, хубаво. Но какво ще кажеш преди това?

— Нямам представа.

— Ще попиташ колко струва! Не бива да се качваш в такси, преди да си уговорил цената на курса. Попитай на летището как вървят тарифите. „Луфтханза“ сигурно имат гише, ще ти съдействат.

Гюндер поклати глава. „Завижда ми“, помисли си той. Марие не беше ходила в Индия. Само на острови от сорта на Ланзароте и Крит. Там имало само норвежки и шведски туристи и келнерите ѝ подвиквали „здрасти, шведско момиче“, а тя се дразнела. Не, Индия си беше друго нещо.

— Провери ли дали се налага да те ваксинират срещу малария? — попита тя.

— Не зная.

— Обади се на личния си лекар. Няма да те пуснат да се прибереш, ако пипнеш малария, туберкулоза или хепатит, слушай какво ти казвам. Не бива да пиеш вода от чешмата. Нито сок. Не консумирай плодове. Гледай дали месото е добре изпечено. Зная колко обичаш сладолед, но в Индия трябва да го избягваш.

— А мога ли да си поръчам питие? — иронично попита той.

— Да. Само внимавай да не се напиеш, че лошо ти се пише.

— Никога не пия без мярка. От петнайсет години не съм се напивал.

— Зная. И ще се обадиш, нали? Държа да ми съобщиш, че си пристигнал благополучно. Ще идвам да прибирам пощата ти и да поливам цветята. За две седмици ще се наложи да окося ливадата два пъти. Ще донесеш ли сейфа у нас? Така няма да изкушаваш крадците. А колата къде смяташ да я оставиш? На летището ли? Сигурно излиза доста солено.

— Не зная.

— Как така не знаеш? Трябва да резервираш място за дългосрочно паркиране — обясни разпалено тя. — Обади се още утре. Не може просто така да отидеш на „Гардермуен“ и да паркираш, където ти скимне.

— Не може ли?

Добре, че сестра му дойде на гости. Гюндер се чувстваше зашеметен. Отвори решително шкафа и извади бутилка коняк. Нуждаеше се от питие.

Марие си избърса устата и се усмихна.

— Очаква те голямо приключение, Гюндер. Помислѝ за всички преживявания, за които ще имаш да ни разказваш, когато се прибереш. Купи ли си лента за фотоапарата? Имаш ли застраховка в случай на отменяне на резервацията? Състави ли списък на вещите, които непременно ще трябва да вземеш?

— Не — Гюндер отпи от коняка. — Ще го направиш ли вместо мен, Марие?

Тя се разнежи и се втурна да търси химикалка и хартия. Докато Гюндер стопляше коняка в устата си, сестра му състави списъка. Той я наблюдаваше крадешком. Марие дъвчеше химикалката и потупваше с нея леко по предните си зъби, за да избистри мисълта си. Раменете ѝ изглеждаха заоблени и красиви. Гюндер се радваше, задето има сестра като Марие. Помежду им нямаше неразрешени конфликти.

Каквото и да го сполетеше, винаги можеше да разчита на Марие.

* * *

И ето го най-сетне в самолета. Изправил гръб като ученик. Облечен в риза с къс ръкав, купена от „Дресман“, тъмносиньо спортно сако и панталон в цвят каки. Понеже не беше летял много пъти през живота си, остана много впечатлен. В багажника на борда остави черния си сак. Вътре, в малка кутийка, скрита във вътрешен джоб с цип, носеше брошката. В джоба си имаше индийски рупии, немски марки и английски паундове. Затвори очи. Олекването, което се усещаше при набирането на височината, никак не му се нравеше.

„Му name is Gunder — повтаряше си той. — How do you do?“[4]

Пътникът до него го погледна.

— Душата винаги остава на „Гардермуен“. Не е ли странно? — попита непознатият.

Гюндер не разбра какво има предвид.

— Когато отлетиш толкова бързо като нас, душата ти остава на летището. Увисва някъде там. Моята сигурно е на дъното на чашата с уиски, която изпих преди полета.

Гюндер се опита да си представи какво е да изпиеш чаша уиски сутрин. Някак не му се връзваше. Той пи кафе на бара, докато гледаше забързаните пътници. После обиколи и разгледа магазините, стъпвайки безшумно с удобните си сандали. Но душата му се намираше под спортното сако — в това изобщо не се съмняваше.

— Вместо уиски е трябвало да си купите кафе — простичко отбеляза Гюндер.

— Какво продавате? — засмя се мъжът.

— Толкова ли е очевидно?

— Да.

— Земеделска техника.

— И отивате на изложение във Франкфурт?

— Не, не. На почивка.

— Във Франкфурт? На почивка? — учуди се непознатият.

— Оттам ще продължа към Мумбай — доволно заяви Гюндер.

— А къде се намира това?

— В Индия. Новото име на Бомбай, ако ви говори нещо — важно се усмихна Гюндер. — От 1995-а градът е преименуван на Мумбай.

Мъжът спря една стюардеса и си поръча уиски с лед. Гюндер си поръча портокалов сок и се облегна със затворени очи. Не му се говореше. Занимаваха го много мисли. Какво да разкаже на индийците за Норвегия? За Елвеста? Например, какви са норвежците. Да, но какви са? А какво да обясни за храната? Кюфтета, рибен пудинг и кафяво сирене. Ски бягане. Very cold. Down to 40 degrees at the most. Norwegian oil[5]. Донесоха му сока. Изпи го на малки глътки. После дълго премята едно ледено кубче в устата си. Смачка пластмасовата чашка и я пусна в мрежата, закачена за гърба на предната седалка. Гледаше как облаците се носят по небето като захарен памук. Вероятно изобщо няма да си намери жена в Индия. Щом не си е намерил в Норвегия, каква е логиката да намери в чужда страна? Но все пак в живота му се случваше нещо. Предстоеше му да опознае нови територии. Доколкото му беше известно, никой от Елвеста не бе стъпвал в Индия. Ще говорят за него като за човек, обиколил земното кълбо. Сети се, че забрави да провери дали батерията на фотоапарата не е изтощена. На летището сигурно продават батерии. Все пак не отива на друга планета. Какви ли имена имат индийките? Ако срещне жена с име, което не може да произнесе, ще измисли галено съкращение. „Индира — сети се той. — Ганди. Изобщо не се изговаря трудно. Почти като Елвира. Ние, хората, имаме много общо помежду си“ — утешаваше се той. Най-сетне заспа. И тя мигом изплува пред очите му. Черните ѝ ириси искряха.

* * *

Марие ходеше всеки ден в дома на Гюндер. Проверяваше вратите и прозорците. Вадеше пощата от кутията и я оставяше върху кухненската маса. Опитваше с пръст колко суха е почвата на саксийните растения. Винаги оставаше няколко минути, за да се отдаде на тревогите. Брат ѝ беше толкова доверчив, като голямо дете. Сигурно сега се лута в жегата сред дванайсет милиона души. А и те говорят непознат за него език. Все пак Гюндер е сериозен мъж. Не действа импулсивно, не проявява склонност към злоупотреба с алкохола. Марие гледаше стените, снимката на майка им, на самата Марие на петгодишна възраст: момиченце с бузесто пухкави колене. На една от снимките Гюндер се перчи във войнишка униформа. На друга родителите им стоят пред къщата. На стената висеше окачен зимен пейзаж, купен на търг в залата за тържества. Марие огледа и мебелите. Стабилни, масивни. Старо вълнено пано, изработено от майка им. Никъде в къщата нямаше прах. Прозорците блестяха от чистота. „Ако някога си намери жена, ще я гледа като принцеса“, помисли си Марие. Макар че шансовете на Гюндер да се задоми се стопяваха. Според Марие той все още минаваше за хубав мъж, но всичко бе започнало да увисва: коремът, бузите. Плешивата част на главата му постепенно се разрастваше. Гюндер имаше огромни, грубовати ръце като баща им. „Какъв баща би бил Гюндер — размечта се Марие. — Вероятно му е писано да остарее сам. Какво търси сега в Индия? Жена?“ Тази мисъл я порази. Какво ще кажат хората? Марие няма да се възпротиви на такъв брак, ще обсипе младоженците с хвалби. Да, но другите… Останалите не го обичат, както го обича тя. Дали Гюндер си дава сметка какво прави? Явно да. Гласът му по телефона, прекъсван от пращене и пукане заради голямото разстояние до Индия, звучеше въодушевено.

— Пристигнах, Марие. Жегата е като стена. Още преди да сляза от самолета, целият ми гръб плувна в пот. Намерих си хотел. Току-що обядвах на едно приятно местенце точно до хотела. Всички тук знаят английски. Още първия ден сервитьорката ме разбра. Поръчах ѝ „chicken“ и тя ми донесе невероятно вкусно пиле, каквото не съм ял през живота си. Ако не си яла пиле в Индия, значи никога не си яла — разпалено обясни той. — Много е евтино. На следващия ден пак дойдох да обядвам тук, тя се приближи до масата ми и попита дали искам „chicken“. Сега всеки ден се храня в този ресторант. Всеки път ми предлагат различен сос към ястието: червен, зелен, жълт. Няма смисъл да търся друго заведение, щом тук ми харесва. Казва се „Танделс Тандури“. Обслужването е безупречно.

„Сервитьорка, така значи — помисли си Марие и се усмихна примирено. — Сигурно тя е била първата жена, с която се е запознал, а и се е държала любезно с него. И това му е било напълно достатъчно две седмици да се храни само в «Танделс Тандури», без да опознае други заведения.“ Марие го осведоми, че вкъщи всичко е наред.

— Забелязал ли си, че единият хибискус е нападнат от листни въшки?

За миг гласът на Гюндер прозвуча угрижено, ала после пак се разведри.

— В мазето имам препарат срещу вредители. Ако издържи, докато се прибера, ще го напръскам. Ако ли не, ще умре. Какво толкова.

Въздъхна. Брат ѝ никога не говореше равнодушно за растенията. Ако някое загинеше, Гюндер възприемаше смъртта му като лична обида.

Марие забеляза книгата, която му бе подарила, защото гърбът ѝ се подаваше пред останалите на етажерката. Взе я и книгата пак се отвори от само себе си на същата страница. Остана загледана в индийката. Представи си и лицето на брат си върху красивата снимка. Как ли индийките ще възприемат Гюндер? Той имаше внушителна осанка — висок, с много широки рамене. Имаше хубави зъби: поддържаше ги старателно. Носеше чисти, но старомодни дрехи. Освен това Гюндер вдъхваше доверие. Марие се надяваше, че индийките няма да забележат колко е муден, защото в началото ще се мъчат да разберат какво им казва. Вероятно щяха да го видят в истинската му светлина: почтен и добродушен. Изглеждаше малко недодялан, но за сметка на това умееше да преследва целите си. И очите му бяха хубави — големи и сини. Красавицата на снимката също имаше хубави черни очи. Сигурно за индийките щеше да е екзотично и разнообразно да се взират в големите сини очи на Гюндер. Освен това братът на Марие щеше да впечатли тамошните жени с едрото си тежко тяло. Индийците се славеха като слабички и пъргави. Е, Марие не беше много добре осведомена по този въпрос. Тъкмо се канеше да затвори книгата и от нея изпадна листче. Касова бележка от златарско ателие. Тя прочете какво бе купил брат ѝ. Остана изумена. Брошка за носия. Струваща хиляда и четиристотин крони. Какво ли означаваше това? Очевидно не беше за нея, тя нямаше норвежка носия. Явно тук ставаше нещо много по-сериозно, отколкото си бе представяла. Марие остави книгата на мястото ѝ и излезе от къщата. Обърна се още веднъж да огледа прозореца. Пое с колата към центъра. Според Карщен и Гюндер Марие шофираше потресаващо. Цялото ѝ внимание бе насочено към пътя пред колата. Тя не поглеждаше изобщо в огледалото, но държеше здраво волана и се ориентираше по бялата линия вдясно. Поддържаше една-единствена скорост: малко под седемдесет километра в час. Караше така във всички райони. През живота си не бе използвала петата предавка. Макар Марие да беше по-оправна от Гюндер, не можеше да се справя с всичко. И все пак познаваше отлично брат си. Вече не се съмняваше защо е отишъл в Индия: да си намери жена. С неговата изключителна целеустременост и търпение нищо чудно да се появи след четиринайсет дни за ръка с тъмнокожа индийка. Облечена в рокля, с норвежка брошка на гърдите. „Бог да ни е на помощ“, помисли си тя и профуча през пешеходна пътека, а майка с детска количка, която се канеше да пресече, отстъпи ужасена. Какво ли щяха да кажат хората?

Марие спря до бистрото на Айнар, за да си купи цигари. Айнар чистеше джубокса. Първо го напръска с почистващ препарат, после го подсуши с кърпа. Учениците още бяха във ваканция. Две момичета седяха до една от масите. Марие ги познаваше: Линда и Карен. Линда беше слаба, с писклив, почти маниакален смях, светлоруса бухнала коса, тясно лице и остри бели зъби. Винаги когато наблюдаваше поведението на тази девойка, Марие си мислеше, че тя върви към сигурна гибел. Не знаеше защо това убеждение неизменно изникваше в главата ѝ. Нещо в начина, по който се държеше, очите, чийто блясък граничеше с ненормалното, резките движения и пискливият смях навеждаха Марие на мисълта, че това момиче иска прекалено много от живота. Линда биеше на очи като лампа с твърде ярка крушка. Никой ден щеше да пострада. А другото момиче, Карен, беше смугла, спокойна и се държеше по-сдържано. Говореше приглушено, не излагаше тялото си на показ. Айнар извади кутия „John Player“, Марие му плати. Не го харесваше. Айнар винаги се отнасяше коректно към клиентите си, но все пак имаше вид на потаен човек. Лицето му не изглеждаше открито и голямо като на Гюндер. Излъчваше неприязън. И Гюндер не харесваше Айнар. Не го бе казвал на глас, защото никога не се изказваше пренебрежително за хората. Ако не можеше да похвали някого, Гюндер просто избягваше да го коментира. Например веднъж Марие го попита какво мисли за новия на работата, за младия Бьорнсон. Той вдигна очи от вестника и отговори:

— Бьорнсон се справя чудесно.

После се сви и не отрони дума: достатъчно красноречиво доказателство, че не го харесва. Брат ѝ обаче можеше да говори с часове за таксиметровия шофьор в селото.

— Кале Муе си купи полиращ препарат за колата с наложен платеж — казваше понякога той. — Шестстотин крони за две кутийки. Този човек направо е невероятен. Според мен колата му е изминала поне половин милион километра, но изобщо не ѝ личи. Сигурно вечер ѝ пее — шегуваше се често Гюндер.

И Марие разбираше, че брат ѝ намира таксиджията за много симпатичен. Както и Уле Гюнвал от бакалията. Смехът на Линда прекъсна мислите ѝ и Марие забеляза бързия поглед на Айнар към двете момичета. Съдържателят несъмнено имаше с какво да изплакне очи, докато лъскаше джубокса.

— Значи Гюндер пое съвсем сам по широкия свят? — внезапно се обади той.

Марие кимна.

— Замина за Индия, на почивка.

— Индия? Боже мили. Да, да. Ако се прибере с индийка, ще се пукна от завист — ухили се той.

Марие потръпна. Нима всички мислеха като нея? Тя излезе от бистрото и пое към дома си със средна скорост шейсет и осем километра в час. На таблото светна червена лампичка. Дано не забрави да каже на Карщен.

* * *

Гюндер се потеше обилно, но това не го притесняваше. Ризата му лепнеше, ала не го смущаваше. Седеше мирно и тихо на масата и наблюдаваше индийката. Тя се движеше пъргаво, с леки стъпки и се усмихваше приветливо. На кръста си носеше чантичка, подобна на неговата, и оттам вадеше дребни пари за ресто. Беше облечена в пъстра рокля без ръкави, на ушите ѝ се поклащаха златни обици. Дългата ѝ гарвановочерна коса беше сплетена на плитка, увита на кок на тила. Гюндер се питаше докъде ли стига тази плитка, ако я пусне по гърба си. Сигурно до дупето ѝ. Лицето на сервитьорката, по-млада от него, вероятно около четирийсетгодишна, имаше силен слънчев загар. Когато се усмихваше, се виждаха зъбите ѝ. Понеже горните ѝ зъби стърчаха напред, от суетност тя се мъчеше да потисне усмивката си, но не успяваше. Непрекъснато ѝ идеше да се усмихва. „Със затворена уста е красива, а зъбите могат да се оправят“, помисли си Гюндер. Докато я наблюдаваше, отпивайки от странното екзотично кафе с канела и захар, разбра, че тя е забелязала погледа му и май няма нищо против. От шест дни се хранеше в този ресторант. Всеки път тя му поднасяше ястията. Искаше му се да я заговори, но се боеше да не сбърка. Вероятно не ѝ позволяваха да общува с посетителите. Възпираха го законите на страната, които все още не познаваше. Реши да почака, докато затворят заведението, и да я последва. Не, не, що за неприемлива идея! Вдигна ръка и тя дойде на секундата.

— One more coffee[6] — смутено поръча Гюндер.

Той се готвеше да предприеме нещо. Напрежението придаде на лицето му сериозен вид и индийката забеляза колко е нервен. Кимна безмълвно и му донесе кафето. После бързо се върна, защото той отново я повика.

— Very good coffee[7] — похвали го той и прикова в нея настойчивия си поглед.

Тя не си тръгна.

— My name is Gunder — най-сетне се престраши той. — From Norway[8].

Тя го възнагради с ослепителна усмивка. Големите ѝ зъби лъснаха.

— Ah! From Norway. Ice and snow[9] — засмя се тя.

И той се засмя и си помисли, че тя вероятно си има съпруг и деца, може би цял куп деца. И стари, грохнали родители, които се нуждаят от специални грижи. Никога не би ѝ хрумнало да отиде с него, където и да е. И Гюндер се натъжи. Тя обаче продължаваше да стои до масата му.

— Have you seen the city?[10] — попита тя.

Той заби смутено поглед в масата. Дни наред скита без цел и посока. Оглежда хората. Навсякъде навалица. Спяха на улицата, ядяха на улицата, продаваха стоки на тротоара. Улиците служеха за пазари, за площадки за игра, за място за срещи, за всичко друго, но не и за пътни артерии. Гюндер не бе посетил никакви забележителности. През цялото време търсеше нея.

— No — призна той. — Only people. Very beautiful people[11] — прибави той.

Тя се изчерви и сведе очи. Сякаш очакваше продължение. Не се върна в кухнята, а остана до масата. Гюндер събра смелост. Времето течеше неумолимо бързо и той бе започнал да се отчайва. Освен това се намираше далеч от дома си. Непоносима жега, усещане за нереалност. И същинската цел на идването му. Вгледа се в черните ѝ очи и призна:

— I came to find a wife[12].

Тя не се засмя. Само кимна, все едно разбираше всичко: защо той всеки ден идва в ресторанта, при нея. Вече бе забелязала как я гледа и мислеше за него след работа, за този мъж-канара̀ със сини очи. За осанката му, облъхната от спокойствие. За достопочтения му вид. Изглеждаше ѝ толкова по-различен от сънародниците ѝ, толкова екзотичен. Питаше се с каква цел е дошъл този мъж в Индия. Явно идваше като турист, но имаше и друго.

— I show you the city?[13] — попита предпазливо тя; не се усмихваше и изпъкналите зъби не се виждаха.

— Yes. Please! I wait here — каза той и потупа масата. — You work. I wait here.[14]

Тя кимна, но остана още малко. В тишината се чуваше само глухо жужене от съседните маси.

— Мира нам Пуна хе — отрони тя.

— Какво?

— Пуна. My name is Poona Bai[15].

Тя му подаде кафявата си ръка.

— Гюндер — представи се той. — Гюндер Юман.

— Welcome to Bollywood[16] — засмя се тя.

Той не разбра смисъла на приветствието ѝ, ала чу как сърцето му заби нежно и гальовно. Направи нисък поклон, тя се окопити и изчезна в кухнята.

Вечерта Гюндер се обади на Марие. Целият трепереше от въодушевление.

— Знаеше ли, че наричат Мумбай Боливуд? — долетя смехът му. Марие сякаш усети колко му е горещо. — Защото градът е най-големият световен производител на игрални филми. Между другото, научих няколко думи на хинди. Даниавад, означава „благодаря“. В Индия живеят над един милиард души. Марие, само си го представи.

— Съвсем скоро населението на земята ще стане толкова многобройно, че ще започнем да се самоизяждаме.

Гюндер избухна в смях.

— Запозна ли се с някого? — попита предпазливо тя.

Направо изгаряше от любопитство.

— Да, разбира се. Непрекъснато се срещам с разни хора. Тук няма как да вървиш по улицата, без да се блъснеш в някого. В хотела има климатик — осведоми я той. — А когато изляза на улицата, жегата ме удря като вълна. Сега е най-непоносима.

— Грижиш ли се за стомаха си? — продължи да го разпитва сестра му.

— Да, не се притеснявай, пия хапчета и се чувствам отлично, само дето заради горещината всичко тече като на забавен каданс.

Марие си представи как мудният Гюндер се тътри по улиците на Мумбай на забавен каданс.

— Искаш да се прибереш у дома, нали? — попита тя, защото точно това ѝ се щеше да чуе.

На Марие не ѝ харесваше никак, че недодяланият ѝ брат вече е космополит и ѝ говори с нравоучителен тон.

— Да, чакам с нетърпение да се прибера — засмя се Гюндер. — Купил съм ти подарък. Нещо типично за Индия.

— Какво е? — полюбопитства тя.

— Няма да ти кажа отсега. Ще го запазя в тайна.

— Днес окосих ливадата. Има много мъх. Забелязал ли си?

— Ще му видим сметката на този мъх — разсмя се пак Гюндер. — Няма да му дадем да се разраства.

Ние? Звучеше ѝ необичайно развеселен. Марие направо не можеше да познае родния си брат. Докато разговаряха по телефона, ѝ се прииска той да се прибере възможно най-скоро. Как да го контролира от такова разстояние!

— И тук е много топло — важно заяви тя. — Вчера термометрите в Несбюен показваха двайсет и девет градуса.

Гюндер се разсмя с цяло гърло.

— Двайсет и девет ли? Тук е четирийсет и два, Марие. А онзи ден беше дори още по-горещо. Питам индийците дали не са свикнали с високите температури, нали все пак са родени и отраснали тук. А ми отговарят: не, и за нас е мъчително да понасяме такава жега. Не ти ли се струва странно?

— Да, странно е. Ако дойдат да живеят на нашите двайсет градуса под нулата, ще замръзнат — сухо отбеляза тя.

— А, не ми се вярва — възрази Гюндер. — Индийците са много работливи и дори на студа трудът би ги сгрявал. Така стоят нещата. За щастие, аз съм на почивка и само обикалям по улиците с разперени ръце.

— Защо с разперени ръце?

— Ами иначе ще залепнат за тялото ми — засмя се той. — И пръстите си не мога да понасям един до друг. Но поне в хотела има климатик — повтори той.

— Това вече го чух — лаконично напомни Марие.

Двамата млъкнаха. Тя въздъхна, както сестрите въздишат заради лудориите на братята си.

— Трябва да затварям — обади се Гюндер. — Имам среща.

— Виж ти.

— Ще ходим на ресторант. Ще ти звънна след ден-два.

Марие чу леко щракване, когато той затвори. Представи си как брат ѝ се носи по улиците на Мумбай с раздалечени пръсти и разперени встрани ръце. В трептящия от горещина въздух. Направо не ѝ се вярваше, че Гюндер е толкова щастлив.

* * *

Гюндер и Пуна се ожениха на четвърти август, точно в дванайсет часа. В City courthouse[17], както се изрази Пуна. Гюндер бе приготвил необходимите документи, а Министерството на външните работи му изпрати факс, удостоверяващ, че в Норвегия не е женен. Церемонията протече семпло, но много тържествено. Изправен като кол, Гюндер слушаше внимателно с надеждата да не сбърка кога трябва да отговори. Пуна сияеше от щастие. Плитката ѝ беше навита на голям кок на тила ѝ. Тя дори не се опитваше да прикрие зъбите си, а през цялото време се усмихваше широко. Гюндер напредваше с английския. Двамата общуваха с кратки изречения, помагаха си с жестове и мимики и се разбираха отлично. Често, когато Гюндер започнеше някакво изречение, Пуна го довършваше, и то точно както възнамеряваше да го оформи той. Всичко течеше гладко. Той ѝ обясни какво е необходимо, за да получи норвежко гражданство. Можеше да отнеме няколко години. „Никак не е лесно да станеш норвежец“, мислеше си той. След церемонията двамата тръгнаха на разходка като мъж и жена. Тя — със златисти сандали и сари в тюркоазен цвят, с красивата норвежка брошка на гърдите; той — в нова бяла риза, тъмни панталони и лъснати обувки. Гюндер я бе прегърнал през кръста. Тя гледаше широкото му лице със силно изразена брадичка. Изглеждаше внушителен и едър, но се държеше много кротко. От време на време Гюндер се изчервяваше. Чувстваше се по-уверен в себе си и хората наоколо не го интересуваха. Цялото му внимание бе погълнато от нея. Пуна забелязваше едва прикритата му радост, изразена чрез широката усмивка на устните му. „Мъжът ми си има собствен свят, където е единствен господар“, мислеше си тя. И се чувстваше доволна.

Пуна не го смяташе за богаташ. Самият той ѝ бе казал:

— Не съм богат, но имам къща и работа. Красива градина, хубава кола и дружелюбна сестра. Ще те приеме с отворени обятия. Живеем в малко селце. Там е тихо, няма коли. Може да се разхождаш по улицата, без да срещнеш жива душа.

На Пуна това ѝ се стори странно. Тишина, малко хора. Откакто се помнеше, индийката бе живяла сред голяма навалица. Тишина бе виждала само на снимки.

— Предпочитам да работя — категорично заяви тя.

— Щом искаш, ще работиш, разбира се. Но ще се наложи да пътуваш до града. В Елвеста няма никакви възможности. Ако си намериш работа в града, аз ще те карам.

— Много съм работлива — продължи тя. — Не се изморявам лесно. Може да не съм едра, но съм жилава. Няма нужда да ме издържаш ти.

— Както искаш. Ще бъде чудесно, ако си намериш работа. Така ще научиш по-бързо норвежки. Ще си живеем прекрасно, Пуна, обещавам ти. Норвежците са много дружелюбни по природа. Малко са стеснителни и доста горди, но иначе се държат много приветливо.

Пуна нямаше други роднини, освен един брат в Ню Делхи. Каза, че ще му пише за сватбата си. Налагаше се и да приключи с ангажиментите си в Мумбай, преди да замине за Норвегия. Трябваха ѝ около две седмици. Гюндер ѝ купи билет. Обясни ѝ всичко за прекачванията и за летище „Гардермуен“. Даде ѝ пари, за да не ѝ липсва нищо. Написа на бележка адреса и телефонния си номер с големи, ясни цифри и букви.

— Дали брат ти ще се шокира от новината? — угрижено попита той.

— Не, не — отвърна убедено Пуна. — С него се виждаме много рядко. Шираз си има собствен живот, жена и четири деца. Обичам да готвя — осведоми го тя. — Ще ти приготвям пиле с къри, на теб и на сестра ти, като дойда в Норвегия.

— А аз ще ти направя овче месо със зеле — норвежки специалитет.

— Люто ли е това ядене? — попита тя.

— В Норвегия не ядем нищо пикантно. Вземи всякакви подправки, Пуна. Ще поизпотим Марие и Карщен.

Тя се замисли.

— Какво ще каже сестра ти, като разбере за мен?

— Ще се зарадва. Първо ще се стресне, но после ще се зарадва. Не ѝ харесва, че живея сам. Непрекъснато ме съветва да попътувам. А сега ще доведа вкъщи целия свят — засмя се Гюндер и я притисна към гърдите си.

Не се стърпя и погали плитката на тила ѝ — твърда, стегната и лъскава като коприна. Тя махна шнолата и разплете огромната си коса. „Колко жени в Елвеста могат да се похвалят с такава грива — помисли си той. — Нито една!“ Пуна разпускаше косата си само нощем. Само за него. Тогава очите ѝ блестяха в мрака. Прегръщаше силното му тяло с деликатните си слаби ръце. Гюндер я милваше нежно по гърба с големите си несигурни длани. Пуна се чувстваше щастлива. Едър, прекрасен мъж със сини очи я бе извел от спарената ресторантска кухня и щеше да я спаси от този нагорещен град, от навалицата, от блъсканицата, от малката стая с обща тоалетна за етажа. Гюндер разполагаше със собствена баня с вана и лебеди по стените. Направо не ѝ се вярваше. Още от първия миг, когато се погледнаха със смесица от любопитство и копнеж, и двамата знаеха, че пътищата им ще се пресекат. Увериха се в това и когато той за пръв път се наведе, внимателно притисна слабото ѝ тяло към гърдите си и видя как очите ѝ — първоначално искрящи — се замъглиха, а после се затвориха и тя се сгуши в широките му гърди. През тази първа любовна нощ не говориха. Само сърцата им биеха. Неговото — твърдо и тежко, нейното — леко и бързо. Не се страхуваха от нищо, поне засега. Пуна щеше да напусне работа и да освободи малката си стая, а Гюндер — да се прибере в Елвеста и да подготви къщата и градината за идването на съпругата си. В хотела им направиха снимка. Двамата застанаха прави един до друг с тържествено изражение, горди от току-що сключения брак. Тя — пременена в тюркоазеното си сари, той — в снежнобялата си риза. Гюндер прояви снимката и направи две копия. Даде ѝ едното. Заради работата Пуна не можеше да го изпрати до летището. Сбогуваха се на тротоара пред хотела. За миг Гюндер преодоля смущението си и я прегърна отривисто и страстно. Под ризата му зейна рана, защото се налагаше да отпътува без жената, която толкова дълго бе чакал. Тревожеше се да не я сполети беда. Пуна погали носа му с пръст и си тръгна. Слабите ѝ кафяви крака се изгубиха зад ъгъла. По време на полета Гюндер седеше в тясната седалка със снимката ѝ в ръка. Усещаше как сърцето му се уголемява, как изпомпва повече кръв от обикновено. Целият гореше. Пуна го бе докосвала навсякъде. Дори в ушите, където не бе влизало друго освен клечки за уши. Само при мисълта за нея пръстите на ръцете и краката му и устните му се разтреперваха. Сякаш всичко в него пулсираше и имаше чувството, че пътниците в самолета го виждат. Гюндер обичаше и беше обичан. В тялото му гореше огън. Гледаше пътниците, ала виждаше единствено Пуна. Какво бе правил досега? Петдесет години бе скитал сам-самичък и се занимаваше само със свои работи, много рядко — и с делата на Марие. Искаше да посвети остатъка от живота си на Пуна. Щяха да споделят всичко. Когато Пуна се чувства изморена, изтощена или болна, ще си почива. Когато ѝ домъчнее за Индия, ще ѝ осигурява билет за Мумбай. Ако пожелае Гюндер да я придружава, той ще го направи с удоволствие, но ако тя предпочита да остане сама, ще ѝ предоставя тази възможност. Гюндер щеше да я слуша, докато говори, и да не я прекъсва. Пуна щеше да има нужда от разбиране и подкрепа, особено през първата година, защото ѝ предстояха сериозни препятствия. Гюндер вече тръпнеше в очакване да отпразнуват заедно първата си Коледа, да ѝ покаже елхата, украсена с играчки и ангелчета; да посрещнат заедно първия сняг, а после и пролетта, когато първите растения се показват над снега. За нея това щеше да бъде истинско чудо. За него — също. Отсега нататък всичко щеше да му се струва ново и прекрасно.

* * *

Марие огледа удивено снимката: гордото лице на брат си и индийката Пуна Бай Юман с норвежка брошка на гърдите. За няколко минути тя онемя. Брат ѝ си беше намерил съпруга в Индия. Бе влязъл в някакъв ресторант на име „Тандури“ и бе пленил сервитьорката само за няколко часа. Какви тайни оръжия притежаваше Гюндер, за които Марие дори не подозираше? Сякаш в милионния град Бомбай тази индийка бе чакала именно него.

— Мумбай — поправи я Гюндер. — Да, точно така е било. Чакала ме е. Ще пристигне на двайсети, ще я взема от „Гардермуен“. Виж, това е брачното ни свидетелство — показа ѝ го гордо той.

— Направо е ударила джакпота с този брак — отбеляза Марие. — В Индия мъжете с доход като твоя сигурно се броят на пръсти.

— Казах ѝ, че не съм богат — поясни Гюндер.

— Ха! Напротив, направо си мангизлия — безпощадно възрази Марие. — И тя го е разбрала.

Той я погледна обидено, но тя не забеляза, защото продължаваше да се взира в снимката.

— Карщен ще получи удар — предупреди го Марие. — А ти се подготвѝ за какви ли не одумки.

Марие обаче все пак се трогна. Снаха! Не беше вярвала, че това ще ѝ се случи.

— Изобщо не ме интересува какво говорят хората — отвърна Гюндер.

Марие не се съмняваше в думите му. Брат ѝ изглеждаше щастлив и нищо не можеше да го смути.

— Ще ѝ помогнеш ли да се адаптира? — помоли я той. — Вие, жените, се нуждаете от време на време да си говорите по женски. На спокойствие. Тя е мила и приветлива.

— Чудя се как ли ще реагира Карщен — повтори Марие, потънала в мислите си.

— Теб това притеснява ли те?

— Не зная — вдигна рамене тя. — Ще остане шокиран. Сватбата ти ни дойде като гръм от ясно небе. Надявам се хората да приемат жена ти дружелюбно.

— Ще я приемат — убедено заяви Гюндер. — Защо да не я приемат?

— Младежите например понякога са много жестоки.

— Каква работа има тя с младежите? Тя е на трийсет и осем.

— Да, да. Просто съм малко изморена от всички тези събития. Много е хубава. Как реагираха роднините ѝ?

— Има само по-голям брат, който живее в Ню Делхи. Виждат се рядко.

— Тукашният климат няма ли да ѝ се стори твърде суров?

— Само зимата е студена — побърза да я обори той. — И жегата в Индия се понася трудно. Тук въздухът е по-прохладен. Казах ѝ го. И по-сух. В Индия влажността на въздуха е много висока и плувваш в пот още щом излезеш на улицата. Иска да си намери работа. Много е пъргава и ученолюбива. Предпочита да сервира в някой ресторант. Ще намерим нещо подходящо.

Марие въздъхна, докато галеше красивия слон от слонова кост — подарък от Гюндер. Брат ѝ разсъждаваше с несломим оптимизъм и не ѝ се щеше да го отчайва. Съмненията обаче не ѝ даваха мира. Мислеше как ли индийката ще понесе да живее в това малко селце на края на света, населено със земеделски стопани и безмилостни тийнейджъри, където във всяка къща щяха да я гледат със снизхождение. Гюндер щеше да го преживее, но колко ли време щеше да изтърпи тази жена тукашните нрави, преди да се върне в родината си?

Гюндер сложи снимката от Индия на таблото над бюрото. Махна досегашната: снимка на Марие и Карщен. За съпругата си искаше да отреди най-видното място в дома си. Всеки път, когато погледнеше снимката, в него се надигаше бурна вълна, все едно в тялото му бликваше фонтан. Това е моята съпруга, казваше си той. Запознайте се със съпругата ми. Казва се Пуна. После се хвана на работа с желание и усърдие. Ново спално бельо за двойното легло. Бели чаршафи с дантели на калъфките за възглавниците. Нова покривка за трапезната маса. Четири нови кърпи за банята. Свали пердетата, за да ги изпере и изглади. Марие щеше да му помогне. Трябваше да излъска сребърните украшения, останали от майка му; да измие прозорците, за да блестят от чистота, когато Пуна погледне към красивата градина с рози и божури. Реши да смени водата в малкото декоративно корито в градината. Изпразни го с кофа, защото нямаше откъде да се оттича водата. После изми коритото със сапун и го напълни наново. Разтреби градината, изхвърли боклука, почисти тревата от плевели, измете опадалите листа по чакъла пред къщата. През цялото време чуваше гласа на Пуна в ушите си, усещаше аромата ѝ, който сякаш се носеше из въздуха. Вечер, когато си лягаше, виждаше лицето ѝ. Усещаше още как пръстът ѝ леко докосва носа му.

На работното му място всички го разпитваха с любопитство как е минала екскурзията. Гюндер, почернял, доволен, им разказа каквото искаха да чуят, ала не споменаваше Пуна. Искаше да запази любовта си още малко в тайна. Когато му дойдеше времето, щяха да научат и да плъзнат какви ли не слухове.

— Сигурно си се пекъл на слънце? — попита Бьорнсон и кимна одобрително.

Голата глава на Гюндер пламна като червен фенер.

— Нито за секунда не съм стоял на слънце — отвърна той. — Там на слънце не се издържа. През цялото време се криех на сянка.

— Боже мили — удиви се Бьорнсон.

Колегите му обаче надушиха, че се е случило и нещо друго. Гюндер звънеше често по телефона. Непрекъснато ходеше в празния кабинет и ги гледаше недружелюбно, ако някой се появи на вратата. През обедната почивка отиваше да пазарува и се връщаше с кристални съдове, платове и спално бельо. Пуна се обади за негова сметка. Брат ѝ не останал очарован от сключения брак, но това не я смущавало.

— Завижда ми, това е — заключи тя. — Той живее в пълна мизерия.

— След като се установиш в Норвегия, ще го поканим да дойде при нас, за да види на какво хубаво място живееш. Аз ще поема разходите.

— Няма нужда — възрази Пуна. — Не заслужава такъв жест, защото е много заядлив.

— Ще му мине. Ще ти направя снимки в градината пред къщата и в кухнята и ще му ги изпратя, за да го убедим, че нищо не ти липсва.

Двайсети август наближаваше. Марие се обади да му съобщи, че Карщен заминавал на командировка в Хамбург и нямало да си е вкъщи, когато Пуна пристигне.

— Първия ден сигурно ще предпочетете да останете сами. Няма да се натреса веднага. Предлагам да дойдете на гости на двайсет и първи. Ще приготвя пържоли от дивеч. А на двайсет и четвърти Карщен има рожден ден.

Тогава и той ще се запознае с нея. Ще се наложи да се вземе малко в ръце и да се държи любезно поне веднъж.

— Че той не се ли държи добре? — озадачи се Гюндер.

— Нали го знаеш какъв е — сърдито отвърна тя.

— Ще си дадем нужното време, за да свикнем с новата ситуация. На Пуна ще ѝ е най-трудно, защото ще напусне родината си и ще се премести в напълно непозната страна.

— Утре ще дойда у вас да донеса цветя. Ключът още е у мен — разпалено заобяснява Марие. — Ще ги сложа във ваза във всекидневната с поздравителна картичка от мен и Карщен. Така ще се почувства добре дошла. Кога ще тръгнеш към летището?

— Рано, за да имам достатъчно време. Самолетът ще кацне в шест. Вчера е пристигнала във Франкфурт и е пренощувала там. Искаше да си напазарува разни неща. Ще бъда на „Гардермуен“ още в пет без нещо, за да паркирам колата.

— Обади се, когато се приберете. Само да зная, че сте се намерили.

— Да се намерим ли? Че защо да не се намерим?

— Тя идва отдалеч. Понякога полетите закъсняват и така нататък.

— Ще се намерим, разбира се — увери я Гюндер.

„Той и за миг не допуска възможността тя да не дойде, както са се уговорили“, помисли си Марие. На Гюндер изобщо не му хрумваше, че тя може да се откаже в последния момент. Марие обаче очакваше точно това. Гюндер ѝ бе оставил пари и билет. Ако го върне, индийката щеше да разполага с цяло състояние за бедна жена като нея. Освен това Марие някак си не си представяше жена в тюркоазено сари да шета из кухнята на Гюндер. Спести му опасенията си. Само му поръча да шофира внимателно по Е6 към летището.

— Трафикът там е кошмарен — предупреди го тя. — В никакъв случай не бива да катастрофираш през утрешния ден. Би било ужасно неподходящо.

— Ще внимавам, обещавам.

* * *

20 август.

Гюндер си взе почивен ден. Стана в седем и дръпна пердетата настрани. През последните няколко седмици се радваха на хубаво време, но сега небето изглеждаше натежало от облаци и черно. Ядоса се. Духаше лек ветрец и имаше надежда да изгрее слънце. Все пак той разсъждаваше оптимистично. Взе си дълъг обстоен душ и си приготви стабилна закуска. Обходи къщата. Огледа снимката от Индия, закачена на стената над бюрото. Пак провери дали облаците не са се разнесли. В дванайсет забеляза син процеп в тъмното небе. Малко след това тънък слънчев лъч проби покривката. Гюндер го сметна за знак. Този лъч изгря в чест на Пуна. Тя непрекъснато беше пред очите му. Струваше му се, че наистина срещна погледа ѝ за секунда. После образът ѝ изчезна. Той се мъчеше да се разсее с нещо. Днес, например, реши да прибере писмата от пощенската кутия. Разлисти вестника. Остава час и половина, помисли си той, и тръгвам за летището. Но защо да не тръгна още сега, веднага? Сега движението няма да е толкова натоварено. Сгъна грижливо вестника и скочи от стола. Притвори прозореца и тъкмо се канеше да откачи ключовете от куката на стената и телефонът звънна. Предвещаваше неприятности. Сигурно от работата искаха да го питат нещо. Така и не се научиха да се оправят без него. Гюндер вдигна слушалката с раздразнено „Да, моля“. Обаждаше се непозната жена. Гласът ѝ се чуваше ясно.

— От Централната болница — представи се тя. — Марие Юман Дал ваша роднина ли е?

Гюндер се задъха от притеснение.

— Да, сестра ми е. Какво е станало?

— Пътна злополука — отвърна тя.

Той си погледна объркано часовника. В какво се бе забъркала Марие?

— Сериозно ли е? — попита зашеметен той.

— Помолиха ме само да се свържа с близките ѝ роднини — уклончиво обясни жената. — Ще дойдете ли?

— Да, разбира се. Тръгвам с колата веднага. За половин час съм в болницата.

Усети неприятен бодеж в гърдите. Не очакваше да е станало нещо страшно — Марие не шофираше с висока скорост и не би могла да се нарани тежко — но се тревожеше да не закъснее за Пуна. Все пак ще стигне навреме, защото няма да се бави в болницата. Марие ще му влезе в положението. Взе ключовете и изхвърча от къщи. Шофираше разсеяно към града, като непрекъснато си гледаше часовника. Очакваше да види сестра си с гипсирана ръка и няколко шева. Дотук с пържолите от дивеч, които ни обеща, помисли си Гюндер. Колата ѝ вероятно ще бъде негодна за шофиране и ще се наложи да закара Марие вкъщи. А тя предупреждаваше него да кара внимателно! Пое си шумно въздух през носа, за да се успокои. Стигна до болницата. Трескаво затърси къде да паркира.

Жената на рецепцията го упъти:

— На единайсетия етаж, неврологично отделение.

— Неврологично ли казахте? — стресна се Гюндер.

Втурна се към асансьора. Сърцето му блъскаше в гърдите. Пуна сега се вози в самолета, помисли си той, знае, че ще я посрещна. Няма да се бавя при Марие. У него се надигна чувство за вина. Гюндер проклинаше на ум Карщен, който никога не си беше у дома! Изпоти се. Асансьорът спря. На етажа чакаше лекар.

— Юман?

— Да! Как е тя?

Лекарят явно се затрудняваше да му даде отговор. Гюндер веднага забеляза смущението му. Лекарят се стараеше да му подава информацията хапка до хапка, съвсем предпазливо.

— Засега не мога да ви дам категоричен отговор на този въпрос.

Очите на Гюндер се разшириха от ужас. Нали вече са я прегледали?

— За съжаление сестра ви е претърпяла сериозна катастрофа — продължи лекарят и погледна тъжно Гюндер. — Получила е тежка травма на главата и се намира в кома.

Гюндер се подпря на стената.

— Включихме я на командно дишане. Има перфорация на единия бял дроб. Искрено се надяваме да дойде в съзнание тази вечер. Така ще разберем повече за състоянието ѝ. Освен това има и много фрактури.

— Фрактури?

Гюндер получи световъртеж. Погледна си часовника.

— Какво да правя сега? — отчаяно попита той.

Лекарят нямаше представа пред каква дилема е изправен Гюндер. Поклати бавно глава.

— Най-доброто за сестра ви би било да седнете до леглото ѝ. И да ѝ говорите. Дори да не ви чува. Ще ви осигурим и легло за през нощта, ако пожелаете.

Не мога да остана тук, помисли си Гюндер. Пуна ме чака. Дърпаха го от всички страни, но той беше само един и не можеше да се разкъса. Гюндер спря, защото и лекарят спря.

— Гръдният ѝ кош се е вдлъбнал. Всички ребра са счупени. Едното ѝ коляно е претърпяло тежка травма. Ако изобщо успеем да я вдигнем на крака, се боя, че това коляно никога няма да се оправи.

Ако изобщо успеем да я вдигнем на крака?

Лошо ми е, помисли си Гюндер. Закуската се преобърна в стомаха му. Лекарят отвори широка врата към малка стая. Гюндер видя нещо тъмно върху бялата възглавница, но то не приличаше на сестра му Марие. Застана разтреперан пред леглото.

— Трябва да се свържем с Карщен — смотолеви той. — Карщен е мъжът ѝ. В момента е в Хамбург.

— Добре че успяхме да ви открием — отговори лекарят.

Посочи на Гюндер свободния стол. Марие изглеждаше бяла, почти синкава под очите. Над устата ѝ бе залепена тръбичка. Той чу бавното съскане на респиратора. Звукът напомняше дишането на великан, заспал непробуден сън.

— Най-сериозното ни опасение е свързано с травмата на главата — изкашля се лекарят. — Няма как да разберем колко е тежка, докато не се събуди.

Какво намекваше докторът? Че Марие няма да бъде същата? Нима ще се събуди и няма да познае родния си брат? Ще е забравила как да говори, как да се смее, колко прави две и две? Нима сестра му ще отвори очи и ще го погледне, все едно вижда непознат? Гюндер имаше чувството, че пропада в дълбок кладенец. Помисли си обаче за Пуна. Лицето ѝ се появи в периферията на мрака и му се усмихна. През цялото време поглеждаше часовника. Марие изглеждаше съвсем мъничка в леглото, а кръглото ѝ лице бе изгубило чертите си. Искаше му се да посвети някого в тайната си за Пуна. Да я сподели с човек, на когото разчита, който няма да му се смее или да се усъмни в думите му, а ще му направи услуга на драго сърце.

— Марие! — прошепна той.

Никаква реакция. Дали го чу?

— Аз съм. Гюндер. Седя до леглото ти.

Погледна смутено лекаря. Зад очите си усещаше огън.

— Всичко ще бъде наред — продължи Гюндер. — С Пуна ще ти помогнем да се оправиш.

Като изрече името ѝ на глас, се почувства по-добре. Не беше самотен.

Часовникът продължи да отмерва изтичащото време. Гюндер не можеше да изостави Марие. Какво би си помислила тя? А как ли ще реагират лекарите, ако си подаде главата в кабинета на дежурния, за да им съобщи, че отива на летището да посрещне близък човек? Гюндер се помъчи да си подреди мислите, но те просто не се поддаваха на подредба. Нима му предстоеше да се сдобие със съпруга, но да изгуби сестра си? Отчаян, той зарови лице в ръцете си.

— Ще тръгвам. Обадете се, ако изникне нещо.

Гюндер разтърка очи. На кого да се довери? Нямаше близки приятели. Никога не бе искал да има или просто не бе успял да завърже приятелства. Вече сам не знаеше каква е причината. Времето течеше. Респираторът го измъчваше със съскането си. Прииска му се да го спре, защото звукът го побъркваше. Апаратът сякаш се намесваше в собственото му дишане и Гюндер се задушаваше. Най-сетне пусна ръката на Марие и се изправи рязко. Излезе в коридора да се обади по телефона.

Гюндер не ползваше такси, но знаеше наизуст номера, написан с черни букви върху мерцедеса на Кале. Таксиджията отговори на второто позвъняване.

— Да, моля.

— Кале, обажда се Гюндер Юман. Намирам се в Централната болница. Сестра ми катастрофира!

Кале мълчеше. Дишаше тежко.

— Ужасно — отрони след малко той. — Мога ли да направя нещо за теб?

— Да! — извика Гюндер. — Чакам гостенка от чужбина. От Индия — поясни той.

Кале пак се умълча. Той знаеше за пътуването на Гюндер и се досети, че гостенката не ще да е случайна жена.

— Ще пристигне с полет от Франкфурт в шест и очаква да я посрещна на летището. Не мога да оставя Марие. В кома е — простена той.

— Така ли? Толкова ли е тежко положението?

Гласът на Кале се чуваше съвсем слабо.

— Ще я посрещнеш ли вместо мен?

— Аз ли?

— Отиди на „Гардермуен“ и я намери! Караш такси, ще можеш да паркираш до главния изход. Ще ти платя за услугата. Но се налага да тръгнеш веднага, за да стигнеш навреме. Когато излезе от залата за пристигащи и не ме види, вероятно ще се обърна към гише „Информация“. Индийка е — повтори той. — Има дълга тъмна коса, сплетена на плитка. Малко по-млада е от мен. Ако не я видиш, поръчай да я повикат по уредбата. Казва се Пуна Бай.

— Ще повториш ли името? — колебливо помоли Кале.

— Пуна Бай.

Най-сетне Кале се окопити от първоначалния шок.

— И искаш да я докарам у вас?

— Не, в болницата.

— Трябва ми номерът на полета. На „Гардермуен“ кацат много самолети.

— Забравих го вкъщи. Но зная, че каца точно в осемнайсет часа. От Франкфурт.

Гюндер усети как отчаянието започва да го поглъща. Притесни се за Пуна. Тя щеше да се изплаши, като не го види сред посрещаните.

— Кале, тази жена е съпругата ми — прошепна той. — Разбираш ли?

— Не — стъписа се таксиджията.

— Оженихме се на четвърти август, Пуна идва, за да живее при мен в Елвеста.

Кале се вторачи с разширени очи през предното стъкло.

— Тръгвам веднага! — извика той. — Ти стой при Марие, аз ще се оправя.

— Благодаря ти! — отдъхна си Гюндер, а очите му се наляха със сълзи. — Предай на Пуна, че съжалявам.

Кале запали колата, но без да включва апарата. Само след минути белият му мерцедес летеше по Е6.

* * *

Върна се при Марие. Навсякъде цареше тишина. Мисълта, че тя не диша самостоятелно, му се стори странна. Гюндер си представяше белия дроб като тънък балон, надупчен от остри счупени кости; дробът е колабирал и е станал съвсем плосък. В болницата са го пооправили. Според лекуващия лекар нараняванията по него щели да зараснат от само себе си. Това също звучеше странно. Гюндер си погледна часовника. На половин час в стаята влизаше медицинска сестра. Този път се усмихна и го подкани да си почине, да хапне нещо.

— Не ми се яде — отвърна той.

— Ще ви донеса малко вода.

Гюндер се унесе в дрямка. Респираторът го приспиваше, звучеше като часовник. Изсмукваше въздуха от Марие, пълнеше дробовете ѝ с въздух, после пак го изсмукваше. В шест без две Гюндер съобрази, че самолетът на Пуна ще кацне всеки момент. Гюндер се молеше на Господ Кале да е пристигнал на „Гардермуен“ и да намери Пуна сред навалицата. Вторачи се в сестра си. Изведнъж му хрумна, че забрави да попита как е станала злополуката. Какво се бе случило с другия автомобил? А с пътниците в него? Защо никой не му съобщи в какво състояние се намират те? В съзнанието му се загнезди ужасно подозрение: ами ако пътуващите в другата кола са мъртви? Дори да се събуди, Марие щеше да се изправи пред следващия си кошмар. Гюндер се замисли за Карщен, който още не знаеше за сполетялото ги нещастие. Сигурно мъжът на Марие пие пенлива бира в някое заведение и пее заедно с останалите посетители немски пиянски песни. Сега Пуна сигурно си взема багажа от лентата, без да подозира какво се е случило, помисли си Гюндер. Кале я търси с поглед. Гюндер си представи как в тълпата се протяга прошарената глава на шофьора. Сестрата влезе за пореден път. Гюндер се престраши:

— Какво всъщност се е случило? — попита той. — Имам предвид как е станала катастрофата? Какво е блъснала сестра ми? Лека кола ли?

— Да.

— Хората в нея пострадали ли са?

— Да — уклончиво отвърна тя.

— Искам да ми кажете какво е състоянието им — настоя Гюндер. — Ако се събуди и ме попита, трябва да зная какво да ѝ отговоря!

Сестрата го погледна сериозно.

— Шофьорът на другия автомобил беше приет в същата болница, но не успяхме да го спасим.

Тя се наведе над Марие и повдигна клепачите ѝ. Гюндер видя сякаш ослепелите ѝ очи и преглътна с мъка. Вследствие на злополуката бе загинал човек, вероятно по вина на Марие.

Появи се още една медицинска сестра. Носеше безжичен телефон. Сърцето му прескочи от притеснение какви новини го очакват. Обаждаше се Кале.

— Не мога да я намеря — задъхано обясни той. — Сигурно се е качила на друго такси.

— Изобщо ли не я видя? — паникьоса се Гюндер.

— Търсих я навсякъде. Повикаха я по високоговорителите, но явно много бързо си е взела багажа и е минала през граничните формалности. Попитах на гише „Информация“ дали при тях не се е отбила жена на име Пуна Бай, Дори я повикаха, докато чаках. Не се отзова никой.

— Кога пристигна на летището? — заекна от ужас Гюндер.

— Не съм съвсем сигурен. Шофирах възможно най-бързо — отчаяно обясни таксиджията.

Гюндер съжали Кале, който се измъчваше от гузна съвест, без да е виновен.

— Сигурно е отишла направо в дома ти — предположи Кале. — И сега стои пред къщата. Ще мина оттам да проверя.

— Благодаря ти — отвърна Гюндер.

Върна телефона на сестрата. Тя го изгледа изпитателно, но той не ѝ каза какво се е случило. Нямаше сили да разговаря. Така или иначе Марие не го чуваше. Измина цяла вечност. После Кале се обади за втори път и му съобщи, че Пуна не го чака пред дома му. Възможно ли е изобщо да не се е качила на самолета, запита се объркан Гюндер. Реши да позвъни на „Луфтханза“ и да попита дали Пуна е била на борда. Излезе от болничната стая и се обади от телефона на партера. От компанията потвърдиха, че пътничка на име Пуна Бай е пътувала от Франкфурт за Осло. Самолетът се приземил точно в осемнайсет часа. Гюндер пак се качи в асансьора. Погледна сестра си в леглото. Почувства как цялото му тяло натежа от непреодолима умора. Неохотно се изправи и излезе от стаята. Застана смутено на вратата на дежурните медици и обясни, че му се налага да напусне за малко болницата, защото се е случило нещо непредвидено. Обеща да се върне възможно най-скоро. Помоли ги да му позвънят, ако има промяна в състоянието на Марие.

Те го изгледаха слисани.

— Ще ви се обадим, разбира се.

И той пое към дома си. Потънал в тревожните си мисли, Гюндер шофираше малко разсеяно. Малко преди да стигне, край него профуча автомобил, който се движеше с висока скорост. За малко да се блъснат. Гюндер отби рязко вдясно и се задъха от уплаха. За миг сърцето му направо спря. Ето така стават злополуките.

— Ако бързаш за някъде, предвиди го отрано! — озъби се Гюндер в огледалото.

Белият сааб се изгуби зад завоя.

В девет и половина влезе вкъщи. Седна на стола и погледна снимката, на която бяха двамата с Пуна. Свечери се, после дойде нощта. Гюндер се намираше в състояние на ужасна тревога. Да не би Пуна да е разбрала погрешно уговорката им? Дали да се обади в полицията? Едва ли щяха да започнат да я търсят. Къде да я търсят? Гюндер не мигна цялата нощ. Чуеше ли глухо ръмжене на двигател в далечината, скачаше от стола и дърпаше пердето от прозореца. Всичко си има обяснение, мислеше си той. Всеки момент пред дома ми ще пристигне такси и тя най-сетне ще бъде при мен. Гледаше нетърпеливо безмълвния телефон. Значи Марие все още се намира в безсъзнание и не подозира, че е тежко ранена, мъжът в другия автомобил е мъртъв, а Пуна още не се е появила.

Гюндер не остави снимката и за миг. Гледаше тясната жълта чантичка, която Пуна непрекъснато носеше на кръста си. Преди Гюндер не беше виждал такава чантичка. Спо̀мни си как тя целуваше носа му и галеше лицето му с топлите си ръце; как повдигаше ризата му, пъхаше глава под нея и долепяше ухо до сърцето му. Вдигна снимката пред очите си. Лицето ѝ изглеждаше съвсем малко. Изгуби се напълно под върха на пръста му.

* * *

На следващия ден, двайсет и четвърти август, по главния път към Елвеста бавно пътуваше полицейски автомобил. Белият му капак лъщеше на слънцето. Двамата мъже в колата се взираха през предното стъкло. В далечината се виждаха струпани на едно място хора.

Ето там — посочи Скаре.

Вляво гъста гора обграждаше поляна с цветя. Старши инспектор Конрад Сайер погледна към подножието на гората, където работеше екип в пълен състав. Цялата поляна беше отцепена и полицаите бяха оградили с ленти пътека, по която да минават разследващите. Двамата мъже излязоха от колата и поеха из високата трева. Вече беше изпотъпкана. Дълго време тази бразда ще зее като рана, помисли си Сайер. На шосето се бяха събрали хора: няколко деца на велосипеди, две-три коли и, разбира се, журналисти. Засега ги държаха далеч от местопрестъплението, но светкавиците на фотоапаратите им проблясваха предизвикателно. Сайер се познаваше дори по походката. Високата му фигура се носеше спокойно над тревата. У него не се забелязваше никаква припряност или нервност. Той винаги мислеше, преди да си отвори устата. Някои го смятаха за муден. Други пък забелязваха хладнокръвието му и виждаха в него човек, който рядко се разкайва за постъпките си и още по-рядко допуска грешки. Прошарената му коса беше късо подстригана. Носеше черен пуловер с висока яка и разкопчано кафяво кожено яке. Хората се отдръпнаха, за да му направят път. Якоб Скаре вървеше на два метра зад него и Сайер му закриваше изгледа към жертвата. Най-неочаквано тя се изпречи пред краката им. Скаре си пое дълбоко въздух. Какво каза Холтеман по телефона?

Гледката е потресаваща.

Сайер си мислеше, че е подготвен, но се олюля и се вторачи в жената върху тревата. Зави му се свят. В жълтата трева плитката ѝ се извиваше като черна змия. Остатъци от лице, смачкано до неузнаваемост чак до черепната кост. Вече нищо по това лице не си беше на мястото. Устата представляваше зинала червеночерна дупка. Носът бе размазан в бузата, а в кървавата пихтия Сайер не можеше да определи къде са очите. Отмести поглед към свитата в пестник ръка. Златен сандал. Потоп от кръв, попила в дрехите ѝ и в сухата трева. На местата, където синьозелената рокля не беше окървавена, личеше колко хубав е коприненият плат. Проблясваха украшения. Жената явно се бе натъкмила. Сайер вдигна глава и забеляза петна от кръв по тревата, отдалечаващи се от тялото на убитата. Сякаш злодеят бе вилнял с нея на голяма площ. Неволно всички сетива на инспектора се изостриха. Усети миризмата, чу звука на гласове, почвата под краката му се разлюля. Вторачи се за миг в синьото небе и бавно сведе глава.

Жертвата, невероятно слабичка, имаше елегантни стъпала и тесни, кафяви глезени. Бе обула сандалите си на босо. Краката ѝ изглеждаха гладки и красиви. Нямаше как да се определи възрастта ѝ. Между двайсет и четирийсет, отсъди Сайер наум. Дрехите ѝ стояха непобутнати на тялото, а по ръцете ѝ не се виждаха рани.

— Снурасон? — попита Сайер.

— Ще дойде всеки момент — осведоми го Карлсен.

Сайер погледна Скаре — застинал в странна, вдървена поза. Само вятърът рошеше къдриците му.

— С какво разполагаме засега?

Карлсен пристъпи крачка напред. Мустакът му, неизменно елегантно завит, днес изглеждаше доста неподреден. Явно се бе хванал ужасен за устата.

— Трупът е намерен от минувачка. Обади ни се от онази къща — той посочи към гората, където Сайер мерна лъскави прозорци, блеснали сред листата на дърветата.

— Удряна е с много тежък и явно тъп предмет. Не можем да определим с какво точно. Не намерихме нищо. Следите от кръв обхващат доста широк периметър, всъщност чак до онзи ъгъл — той посочи към гората от другата страна. — И до пътя има. Все едно я е влачил из цялата околност. И вляво се натъкнахме на кървави дири. Вероятно там я е нападнал. После тя се е измъкнала за малко, но той я е настигнал и е продължил да я удря. Според на обаче смъртта ѝ е настъпила на мястото, където открих ме трупа.

Карлсен млъкна за малко.

— Снурасон ще дойде всеки момент — повтори той.

— Кой живее в онази къща? — кимна към гората Сайер.

— Уле Гюнвал, собственик на магазин в центъра на Елвеста. Днес не отишъл на работа заради измъчващата го мигрена. Вече разговаряхме с него. Снощи си бил вкъщи. Към девет чул слаби викове, а после и двигател на автомобил. Станал от леглото, но колата вече я нямало. След известно време се повторило същото. Слаби викове. Затръшнала се врата на автомобил. Освен това кучето му се разлаяло. Вързано е на двора.

Сайер отново погледна жената на тревата. Този път не изпита първоначалния ужас. В обезобразената маса от строшени кости и разкъсани мускули съзря лице, което крещи. Кожата на врата ѝ почти не беше пострадала и ясно личеше златистият ѝ оттенък. Черната плитка, с дебелина на китката ѝ, бе останала непокътната. Цяла и красива, прихваната с червена шнола.

— А жената, подала сигнала? — обърна се Сайер въпросително към Карлсен.

— Чака в една от колите ни.

— Как е тя?

— Криво-ляво.

Отговорът му беше последван от поредното нетърпеливо разрошване на мустака му, който вече придоби катастрофален вид. За миг настъпи тишина. Всички очакваха какво ще каже Сайер.

— Трябва незабавно да отворим гореща линия за очевидци — отсече той. — Веднага започваме да обикаляме селото от врата на врата. Разпитайте всички, които стоят долу на пътя и зяпат, включително децата. Скаре, обуй си калцуни и се качи на поляната. Обходѝ я на гъста спирала. Започни от пътя. Вземи Филип и Сив. Да вървят след теб. Така, ако пропуснеш нещо, те ще те покрият. Ако се чудиш дали да прибереш нещо в пликчето с доказателствен материал, прибери го. Непременно пипай с ръкавици. После ще маркирате всички места, където видите следи от кръв или стъпкана трева. До края на това денонощие и през следващото ще оставим двама да караулят. На първо време. Карлсен! Обадѝ се в участъка и поискай подробна карта на района. Ако е възможно, поразпитай дали някой от местните не разполага с информация кои пътеки не са картографирани. Сут! От отсрещната страна на шосето минава път, обрасъл в гъсталаци, който води в гората. Разберѝ къде излиза. Отваряйте си очите!

Всички в групата кимнаха. Сайер се обърна към трупа. Приклекна до тялото и го заразглежда. Бавно оглед останките от лицето ѝ. Мъчеше се обезобразената плът да се запечата в съзнанието му. Стараеше се да не диша. Жената беше облечена в синьозелена чуждестранна дреха: тънка рокля с дълги ръкави и ефирен, широк панталон. Платът напомняше коприна. Най-силно го порази красивото бижу на гърдите ѝ. Норвежка брошка. Сайер се удиви. Типично норвежко украшение. На него му се стори познато до болка, но и чуждо върху екзотичното облекло на мъртвата. Понеже лицето ѝ бе обезобразено до неузнаваемост и чертите не личаха, Сайер нямаше как да предположи какъв е произходът ѝ. Не беше изключено да е родена и израснала в Норвегия, но можеше и да е в страната за първи път. Единият златен сандал се бе смъкнал от крака ѝ. Сайер взе клонка от тревата и го издърпа с нея. По подметката бе полепнала кръв, но той успя да различи три букви: NDI. Дрехите го насочиха към Индия или Пакистан. Извади мобилния си телефон от джоба и набра участъка. Не бяха постъпвали сигнали за изчезнала жена. Засега. На няколко метра от трупа лежеше жълта чантичка с формата на банан, ушита сякаш от плюш. Затваряше се с цип и явно се носеше на кръста. Като по чудо по чантата нямаше пръски от кръв. Сайер наниза чантата на клонката и я издърпа. Отвори ципа с два пръста. Червило. Огледало. Носни кърпички. Монети. Нищо друго. Нито портфейл, нито документи. Никакви индикации коя е тя. На едното ѝ ухо висеше дебела халка с топче. На другото ухо нямаше обица. Ноктите на ръцете ѝ бяха лакирани в кървавочервено. Носеше два пръстена от сребро, не особено скъпи. По роклята ѝ не се виждаха джобове, но жената вероятно бе скрила разни бележки в дрехите си. Сайер обаче нямаше право да докосва трупа. Тя е мъртва жена, помисли си той. Докато не се обади някой близък да съобщи за изчезването ѝ. По електронните медии и във всички вестници ще я наричат просто Мъртвата жена.

Сайер се върна обратно между полицейските ленти. Мимоходом хвърли поглед към тримата полицаи, обхождащи поляната. Приличаха на три хлапета, всяко от които имитира детето пред него. Спреше ли Скаре, спираха и останалите и коленичеха. Сайер различи плика за доказателства в ръцете на младия си колега: вътре вече се виждаше събран материал. Сайер тръгна към патрулката. Жената, открила трупа, го чакаше. Той я поздрави, влезе в автомобила и потегли. Спря след стотина метра. Там обърна. Насъбралите се хора на пътя го зяпаха любопитно. Сайер отвори прозореца, за да се проветри купето.

— Разкажете ми как точно се натъкнахте на тялото — спокойно помоли той.

Стабилният му глас я окуражи. Тя кимна и закри уста с ръка. В очите ѝ проблесна страхът от думите, които се канеше да подбере и да изрече на глас.

— От началото ли? — попита жената.

— Ако обичате.

— Бях тръгнала да бера гъби. Около къщата на Гюнвал има много гълъбки. Той няма нищо против да ги бера, защото е твърде немощен да го прави. Често боледува — обясни тя. — Носех кошница. Когато дойдох, минаваше девет. — Тя млъкна за миг, после продължи:

— Пристигнах оттам — посочи пътя. — Свих насам и поех към подножието на гората. Цареше пълна тишина. Изведнъж забелязах нещо тъмно в тревата. Малко се притесних, но си продължих пътя и започнах да бера гъби. Кучето на Гюнвал лаеше. Винаги лае, когато чуе човек наблизо. Питах се какво ли е това черното нещо на поляната. Разтревожих се, затова берях с гръб към него. Колко странно. Сякаш още в началото бях разбрала какво лежи в тревата, но отказвах да повярвам. Намерих много гълъбки… Къде остана кошницата ми? — Жената прекъсна разказа си и погледна объркано Сайер.

После се поуспокои и продължи:

— Не че гъбите са ми притрябвали. Не исках да прозвучи така. Просто се сетих за кошницата…

— Ще я намерим — обеща тихо инспекторът.

— Намерих и пачи крак. Имаше и много боровинки. Реших да се върна друг ден за тях. Половин час се суетих напред-назад. После си тръгнах. По една или друга причина не исках да минавам покрай тъмното нещо в тревата. Затова вървях възможно най-далеч.

— И? — окуражи я Сайер.

— Въпреки това не се сдържах и погледнах. Приличаше на голям чувал с боклук, от онези найлоновите, черните. Исках да се махна оттам, но спрях. Стори ми се, че боклукът се е разтекъл. Може да е мъртво животно, хрумна ми изведнъж. Отново се приближих на няколко крачки. Не зная на какво разстояние съм се намирала, когато видях дългата ѝ плитка. После забелязах и шнолата. Тогава осъзнах какво лежи в тревата.

Жената млъкна и поклати потресена глава. Сайер не искаше да я прекъсва.

— След като видях шнолата, се втурнах право към къщата на Гюнвал. Започнах да блъскам по вратата. Трябва веднага да позвъним в полицията, крещях аз. На поляната има труп. Гюнвал изгуби ума и дума от ужас. Отдавна не е в първа младост. Изчаках на канапето му. Той все още седи там. Случило се е близо до дома му. Питам се не е ли викала…

— Чул е само слаби викове.

— Сигурно е гледал телевизия — изплашено предположи тя.

— Възможно е. Вие къде живеете?

— Близо до центъра на Елвеста.

Той кимна и ѝ подаде мобилния си телефон.

— Искате ли да се обадите на някого?

— Не.

— Налага се да дойдете с нас в участъка. Може да отнеме известно време, но после ще ви откараме до дома ви.

— Не бързам за никъде.

Той я погледна и се изкашля предпазливо.

— Забелязахте ли как изглеждат обувките ви?

Тя се стъписа и по лицето ѝ се изписа недоумение. Наведе се и събу едната си обувка — летни мокасини с бяла гумена подметка.

— Изцапани са с кръв — установи жената. — Не разбирам как е станало. Не съм приближавала до трупа.

— В Елвеста живеят ли хора с чуждестранен произход? — поинтересува се Сайер.

— Две семейства. Едно от Виетнам и едно от Корея. Семейство Туан и семейство Те. Живеят тук от години. Всички ги познават. Но жертвата не може да е от тях.

— Не може ли?

— Не — категорично отсече тя и поклати глава. — Невъзможно е.

Жената отново се вторачи в поляната.

— А аз взех трупа за чувал с боклук — отрони тя.

* * *

Гюндер посрещна утрото на стола. Беше заспал в невъзможна поза. Когато телефонът звънна, той се сепна и се втурна към слушалката. Обаждаше се Бьорнсон от службата.

— И днес ли ще работиш от къщи?

— Не — задъха се Гюндер.

Подпря се на бюрото. Беше се изправил твърде рязко.

— Болен ли си? — попита Бьорнсон.

Гюндер се втренчи в часовника и изпадна в ужас. Нещо в главата му туптеше с бясна сила.

— Не. Сестра ми е зле. В болница е. Ще излизам — продължи той, макар да нямаше представа какво ще прави всъщност, защото в главата му цареше пълна каша. — Ще се обадя по-късно и ще съобщя подробности.

Гюндер се затътри към банята. Съблече си дрехите. Взе си душ на отворена врата с надеждата да чуе телефона, ако пак звънне. Но телефонът не звънна. Обади се в болницата. Нямало никаква промяна в състоянието на Марие. Все още се намирала в кома, но поне я били стабилизирали. „Вече нищо не е стабилно“, помисли си Гюндер с отчаяние. Не можеше да хапне и залък, но си направи кафе. Пак седна на стола и зачака. Къде ли е прекарала нощта Пуна? Защо не му се обади? Сега той седи до телефона като вярно куче. И Гюндер не помръдна дълго време. Почти задряма. Ако Марие се събуди, до леглото си няма да намери никого. А Пуна може да се обади всеки момент и да каже: „Загубих се. Ще дойдеш ли да ме вземеш?“ После щеше да се засмее в слушалката, вероятно малко смутено. Времето течеше, но никой не позвъни. „Трябва да съобщя в полицията“, отчая се! Гюндер. Това обаче означаваше да признае, че се е случило нещо лошо. Включи радиото и застана прав до бюрото. Съобщаваха тихо нещастията по света. Въпреки намаления звук Гюндер долавяше отделни думи, без да разбира смисъла им. Внезапно вдигна рязко глава, защото чу да споменават Елвеста. Ясно и отчетливо. Изправи се и се приближи до радиото. Усили звука. „Жена от чуждестранен произход. Трупът е намерен силно обезобразен.“

„Тук, в Елвеста?“, помисли си потресен Гюндер. Интервюираха полицейски служител. „Нямаме данни за идентичността на жертвата. Никой не е подал сигнал.“ Гюндер слушаше много внимателно. Какво казаха?

Жена от чуждестранен произход. Трупът е намерен силно обезобразен.

Отпусна се над бюрото, разтреперан от ужас. Телефонът иззвъня пронизително и настойчиво. Гюндер не искаше да вдигне слушалката. Стискаше плота на бюрото, докато звънът се разнасяше из стаята. Всичко пред очите му се разми. После настана тишина. Помъчи се да се изправи, но се чувстваше вдървен. Обърна глава към телефона. Неволно му се прииска да се обади на Марие, както правеше винаги, когато го сполетеше неприятност. Но нямаше как да ѝ се обади. Излезе в коридора да си вземе ключовете за колата. Пуна вероятно е отседнала в някой хотел в града. Рано или късно ще се появи. Жертвата на убийството, за която съобщиха по радиото, няма нищо общо с нея. Нали непрекъснато стават какви ли не нещастия и престъпления. Гюндер реши да ѝ напише бележка и да я окачи на вратата в случай, че Пуна пристигне в негово отсъствие. Моята съпруга Пуна. Гюндер видя лицето си в огледалото и подскочи от уплаха. Очите му го гледаха с нескрит безграничен страх. Телефонът отново звънна. Обажда се Пуна, разбира се! Не, обаждат се от болницата, реши той, Марие е починала. Или не, сигурно е Карщен от Хамбург, който иска да разбере как е сестра ми, тръгнал е за летището и ще се качи на първия полет до Норвегия. Гюндер не позна. Обаждаше се Кале Муе. Гюндер замръзна със слушалка в ръка, надвесен над бюрото.

— Гюндер — подхвана Кале, — исках само да проверя какво е положението.

Гласът му звучеше вяло. Гюндер онемя. Нямаше какво да каже на таксиметровия шофьор. Хрумна му да излъже, да отговори: да, тя пристигна. Загубила се из града, разбира се. Взела такси от града и шофьорът не успял да се ориентира в района.

— Какво стана? — поинтересува се Кале.

Гюндер продължаваше да мълчи. Новината, съобщена по радиото, шумеше в главата му. Кале сигурно също е чул трагичната вест. Глупакът му с глупак, въобразил си е нещо. Но какво да се прави, хората са си такива, все за най-лошото мислят. Кале беше много притеснителен човек.

— Там ли си, Гюндер?

— Тъкмо тръгвах за болницата.

Кале се изкашля.

— Как е сестра ти?

— Не са ми звънили. Значи не се е събудила. Не зная — додаде той.

Отново настъпи мълчание. Кале сякаш искаше да го попита нещо, но не събираше смелост. Гюндер нямаше намерение да му помага.

— Притесних се — подхвана най-сетне Кале. — Не зная дали си слушал новините, но са намерили жена във Витемуен.

— И? — притаи дъх Гюндер.

— Не са установили самоличността ѝ, но съобщиха, че е чужденка. Тоест… намерили са убита жена, това исках да ти кажа. Затова се разтревожих, познаваш ме. Не е задължително да има връзка с теб, но трупът е намерен близо до дома ти. Налегнаха ме опасения, че убитата е жената, която вчера търсих на летището. Тя пристигна благополучно при теб, нали?

— Очаквам я да дойде днес — категорично отсече Гюндер.

— Свърза ли се с нея?

— Налага се да тръгвам за болницата — изкашля се Гюндер.

— Ясно.

Гюндер долови колебанието в гласа на Кале.

— Трябва да ти платя за вчерашния курс — припряно заобяснява Гюндер. — Ще се чуем съвсем скоро!

И затръшна слушалката. Постоя прав, обзет от несигурност. Най-добре да остави на Пуна бележка. Или ключ. Дали и в Индия имат навика да оставят ключа под килимчето пред прага? Гюндер взе химикалка и лист, но се сети, че не може да пише на английски. Справяше се само говоримо. „Всичко ще се нареди“, каза си той и излезе от къщи. Остави вратата отключена. Качи се в колата.

Витемуен се намираше на около километър в посока Ранскуг. Пътят му до болницата не минаваше оттам и това го зарадва. Направи му впечатление, че улиците са по-оживени от обикновено. Размина се с два микробуса на „Ен Ар Ко“[18] и две полицейски коли. Пред бистрото на Айнар се бяха събрали доста автомобили, велосипеди и хора. Гюндер поогледа множеството и се изплаши. В болницата се качи с асансьора. Влезе в стаята на Марие. Над леглото ѝ стоеше надвесена медицинска сестра. Тя се изправи, щом чу стъпките на Гюндер.

— А вие сте…? — попита недоверчиво тя.

— Гюндер Юман — веднага отговори той. — Брат на Марие.

Сестрата отново се наведе над болната.

— Всички посетители са длъжни да се обадят в стаята ма дежурните, преди да влязат при болните.

Гюндер онемя. Застанал до леглото, той кършеше смутено и гузно пръсти. Защо се държеше така тази жена? Нима не се радваше, задето той най-сетне дойде при сестра си?

— Вчера цял ден бях тук — сконфузено се заоправдава той. — Затова не съобразих, че би могло да е проблем.

— Няма откъде да зная това — отвърна тя със суховата усмивка. — Вчера не бях на смяна.

Гюндер мълчеше. Думите заседнаха в гърлото му като космата топка. Искаше му се да я попита има ли някаква промяна, но усети как устните му треперят и не отрони дума, за да не забележи медицинската сестра, че е на ръба да избухне в сълзи. Седна предпазливо на края на стола и скръсти ръце в скута си. „Жена ми изчезна“, помисли си отчаяно той. Прииска му се да изкрещи на непознатата, регулираща капкомера до леглото на Марие, колко трудно е всичко. Единствената му сестра се намира в кома, Карщен в Хамбург, а Пуна потъна вдън земя. Гюндер нямаше други близки. Искаше само медицинската сестра да излезе от стаята и да не се връща никога повече. „Предпочитам онази русичката, дето беше на смяна вчера“, помисли си той. Тя се усмихваше приветливо и му носеше напитки.

— Осведомиха ли ви, че близките на болните могат да пренощуват в болницата? — неочаквано попита медицинската сестра.

Гюндер подскочи. Да, бяха му обяснили. Той обаче трябва да намери Пуна. Не желаеше да го споделя с медицинската сестра. Най-сетне тя излезе от стаята. Гюндер се наведе над Марие. От маркуча в устата ѝ се чуваше слабо бълбукане. Това означаваше, че вътре се събира слюнка както му обясни русичката сестра. Гюндер обаче не дръпна звънеца за персонала, защото се боеше да не се върне сърдитата сестра отпреди малко. Нямаше да я издържи. Поседя, заслушан в звука от апарата, който пълнеше с кислород дробовете на Марие, съскайки продължително; Гюндер реши да повика някого от персонала само ако бълбукането се влоши, и да си понесе последствията.

Бяха го посъветвали да говори на Марие, но думите просто се изгубиха. Снощи той все пак очакваше с радостно нетърпение срещата с Пуна.

— Марие? — прошепна Гюндер.

Отказа се да говори и главата му клюмна. Реши да мисли за бъдещето. Съвсем скоро Карщен щеше да се появи най-неочаквано и да го отмени. Гюндер забеляза радио над леглото на болната. Дали да го пусне? Ще смути ли така спокойствието на Марие? Пресегна се над таблата и свали радиото. Бяха го покрили с бяло платно. Първо намали звука докрай, долепи радиото до ухото си и чак тогава го включи. Чуваше се слабо шумолене. Намери станция „П4“ — излъчваха новини на всеки кръгъл час, а до десет оставаха няколко минути. Гюндер тръпнеше в очакване. Най-сетне музиката спря и се чу гласът на водещия. „Старши инспектор Конрад Сайер съобщи за радио «П4», че мъртвата жена, намерена във Витемуен, все още не е идентифицирана. Инспекторът призовава всеки, който разполага с някаква информация по случая, да се свърже незабавно с полицията. От полицията уточниха още, че жертвата е била малтретирана с тъп предмет, но отказаха да се впускат в подробности. Според други източници на «П4» трупът се намирал в ужасно състояние и представлявал прецедент в криминалната история на Норвегия. Полицията отвори гореща линия за граждани и умолява всички, които вчера следобед, вечерта или през нощта са минали близо до Витемуен в Елвеста, да се свържат с органите на реда. От значение са дори най-незначителните наблюдения. Трупа на убитата е намерила жена от Елвеста, докато събирала гъби.“

После съобщиха телефонния номер — съвсем лесен за запомняне. Номерът се запечата в паметта на Гюндер мимо волята му. В мислите му се вряза бълбукането от маркуча на Марие. Беше се влошило. Ако повика медицинска сестра и се появи онази намусената, сигурно ще възприеме поведението му като намек, че не си върши добре работата, и да се засегне. Гюндер се надяваше ДЕ има и други дежурни сестри освен нея. Тогава вратата се отвори и за негова радост в стаята влезе русата. Приближи се до стола и сложи ръка върху рамото му.

— Успяхме да се свържем със зет ви. Пътува за насам Гюндер едва не се разплака от облекчение. Сестрата отиде да изпразни слюнката от маркуча на Марие. Гюндер си позволи да затвори очи. Раменете му се отпуснаха.

— Какво стана вчера? — неочаквано попита медицинската сестра и погледна въпросително Гюндер.

Той отвори очи. В гърлото му бе заседнала буца.

— Споменахте, че имате и други проблеми — поясни тя.

— Ами… не зная… — смотолеви той.

Тя отново се надвеси над болната, но сякаш все още очакваше отговора му. Гюндер имаше чувството, че тя го разбира, макар да се съмняваше.

— Всичко ще се оправи, като пристигне зет ви — окуражи го тя. — Няма да се справяте сам е всичко.

— Да, така е.

Гюндер събра смелост и се втренчи в нея.

— Ще се събуди ли? — попита той с тънък глас. Сестрата погледна Марие. Чак сега Гюндер прочете името ѝ на баджа.

— Ще се събуди — отговори сестра Рагнхил. — Ще се събуди.

* * *

Сайер надникна в отворената уста на жената и забеляза, че едва три-четири зъба са останали на местата си. Какво ли си е помислил лекарят, когато са донесли обезобразената жертва?

Барди Снурасон работеше над стоманената маса от много години. Тази маса беше оборудвана с улеи и отвея за оттичане, та кръвта и течностите от мъртвите тела да се отмиват и да заминават в канала. От трупа се носеше остра неприятна миризма. Гръдният кош и коремната кухина зееха отворени.

— Искам да разсъждаваш на глас — Сайер подкани патолога.

— Не се и съмнявам.

Снурасон си свали очилата на носа и погледна инспектора над ръба на рамката.

— Това лице говори достатъчно красноречиво.

После обърна гръб и започна да разлиства купчина книжа.

— Положението е такова, че да ти се прииска да млъкнеш завинаги — мърмореше Снурасон под нос.

Сайер нямаше намерение да му дотяга с претенциите си. Присъствието на жената в стаята му се струваше направо оглушително. Между стените отекваха крясъците, вероятно изтръгнали се от гърлото ѝ в последните ѝ мигове. Сайер се чувстваше длъжен да претегля думите си, за да отдаде нужното уважение, макар и по такъв жалък начин, на лежащата върху масата жена с разпорена гръд и ярко огряна от лампа строшена глава. Понеже патологът бе измил кръвта от тялото ѝ, раните ѝ изпъкваха по-различно отколкото на местопрестъплението.

— Беше облечена в копринен костюм — докладва Снурасон. — Доколкото мога да преценя, ушит от висококачествена коприна. Дрехите ѝ са произведени в Индия. Носеше сандали от изкуствена материя. Часовникът ѝ, марка „Тимекс“, също е евтин. Бельото ѝ беше семпло, памучно. В чантата ѝ намерих монети — немски, норвежки и индийски. На подметките на сандалите ѝ пише „Miss India“ — добави той.

Отново пауза. Чу се шумолене на хартия.

— Нанесли са ѝ многократно удари по главата и лицето — продължи патологът.

— Може ли да се установи колко точно на брой? — попита Сайер.

— Не. Казах „многократно“, защото е невъзможно да определя точния им брой. Говорим обаче за много брутални удари. Между десет и петнайсет.

Снурасон се приближи до масата и застана зад счупената глава на жертвата.

— Черепът е натрошен като саксия. Изобщо не личи каква е била формата му. Човешкият череп е много крехък, но и доста як, ако ударите са по върха на главата. Когато обаче получим удар по задната част на главата или: в слепоочието, пораженията са по-големи. В този случай е действал човек с подчертани деструктивни наклонности. Извършителят се е опитвал да изкара извън себе си неописуема неудовлетвореност.

— Колко е годишна?

— Около четирийсет.

Сайер се изненада. Тялото ѝ изглеждаше съвсем слабичко и фино.

— Оръжието?

— Голямо и тежко, вероятно тъпо или гладко. Удрял е с огромна сила. Мъча се да се успокоя, а вероятно и теб — май имаш нужда от малко утеха — той погледна Сайер — с: мисълта, че повечето удари са нанесени след смъртта ѝ. Който каквото иска да казва за смъртта, едно е сигурно: слага край на страданията ни.

Настъпи продължително мълчание. Сайер се чувстваше извън себе си, все едно се носеше из въздуха. Предчувстваше месеци наред безсъние и тревоги. Неминуемо. Нямаше да може дори за миг да забрави тази жена, тя щеше да го преследва всяка секунда, да отеква в главата: му като ням вик. Сайер се вгледа в бъдещето, към момента, когато намерят и заловят убиеца ѝ. Знаеше, че ще го доближи, за да усети миризмата му и вибрациите, когато онзи се движи в същото въздушно пространство. И Сайер ще го хване за ръка, ще кима с разбиране, ще подходи към човека доброжелателно. Настръхна. Снурасон отново се разшумя с книжата.

— Както вече казах, жертвата е около четирийсетгодишна, вероятно малко по-млада. Висока метър и шейсет. Тегло четирийсет и пет килограма. Доколкото мога да установя, е била в добро здраве. На лявото ѝ рамо открих незначителен белег от четири шева. Да знаеш, брошката ѝ е от Хардангер.

— Много си бърз — похвали го Сайер.

— Асистентката ми има такова бижу — Снурасон се позамисли. — По цялата поляна имаше следи от борба. Нима я е гонил?

— Не зная. Нямам представа как се е осмелил. В девет часа е още светло. Съвсем наблизо живее Уле Гюнвал. Оттам минава и главен път. Тази проява на непредпазливост ми говори, че извършителят действа хаотично. Липсва му способност да преценява трезво риска.

— Постъпиха ли сигнали на очевидци? — попита Снурасон.

— Да, информация за автомобили, забелязани в района. Искам най-вече да разбера самоличността ѝ.

— Свържи се с всички златарски магазини в района. Ако някоя чужденка си е купила от тях хардангерска брошка, няма начин да не си я спомнят. Такова нещо не се случва всеки ден.

— Сигурно имат списък с осъществените продажби — предположи Сайер. — Но на мен някак не ми се вярва сама да си е купила брошката. По-скоро я е получила като подарък от норвежец. Вероятно неин обожател.

— Бива те да си изсмукваш информация от пръстите — усмихна се Снурасон.

— Просто разсъждавам на глас. Когато я видях, просната в тревата, брошката проблясваше почти като любовно обяснение.

— Е, явно любовта е прераснала в нещо друго — изкоментира Снурасон. — Това не ми изглежда като любовен жест.

Сайер обиколи стаята.

— Ще си позволя да ти напомня, че понякога хората убиват от любов — обади се той.

Снурасон кимна, макар и неохотно.

— Ще ми звъннеш, след като приключиш доклада, нали?

— Разбира се. Този случай се ползва с предимство пред останалите.

Сайер събу калцуните и отиде да се види със Скаре в кабинета си. Върху бюрото му се изсипа съдържанието на найлонов плик. Сайер разпръсна дреболиите с пръсти и ги прегледа. Откри обица. Веднага я позна.

— Наистина сте се постарали доста — похвали той Скаре. — Едната обица на мъртвата липсваше.

— Съвсем сплескана е — отбеляза младият полицай.

Неочаквано се втурна към умивалника, задавен от неудържима кашлица.

— Дай си време — посъветва го Сайер.

Скаре се обърна и го погледна.

— Мина ми. Веднага се захващам за работа.

* * *

Таксиджията Кале Муе не обичаше да сплетничи. Сега обаче случилото се му дойде в повече. Седнал в белия си мерцедес, той мислеше, сбърчил чело. След няколко минути се качи в бистрото на Айнар. Вътре имаше повече клиенти от обикновено. Айнар обърна две кюфтета и сложи сирене върху тях. Кимна на Кале.

— Едно кафе — поръча таксиджията.

Димящата течност в чашата сгря лицето му. Внезапно от ъгъла проехтя натрапчивият смях на Линда.

— Толкова хубаво е да си млад — отбеляза Кале. — Дори смъртта не ги плаши. Приличат на едри, гладки угоени сьомги.

Айнар бутна купичка с бучки захар към Кале. Слабото му лице беше непроницаемо както винаги.

— Лоши работи стават напоследък — продължи Кале и погледна крадешком към Айнар.

— Кое те кара да смяташ, че точно на нас ще ни се размине? — вдигна рамене Айнар.

— В смисъл?

Кале не го разбра.

— Ами просто този път нещастието се случи в нашето село. Иначе навсякъде по света се разиграват какви ли не трагедии.

— Не съвсем. Казаха, че убийството било извършено по особено жесток начин.

— Непрекъснато така казват.

Кале отпи от кафето.

— Първо се изплаших да не е някой от семейство Те или Туан.

— Не е — бързо го увери Айнар.

— Зная. Просто в първия момент се сетих за тях.

В помещението отново отекна смехът на Линда.

— Принцесата с блестящите очи — Айнар погледна примирено към нея. — Момчетата я наричат така. Но не го възприемат като комплимент.

— Нима?

Двамата се смълчаха.

— И нямат представа коя е убитата?

Айнар сложи кюфтетата върху хлебчетата и ги захлупи с още едно хлебче. Подсвирна и към него се втурна тийнейджър.

— Не съм чул нищо, но журналистите прииждат на тълпи — отговори Айнар. — Горещата линия на полицията прегряла от обаждания.

— Нека, нека — кимна Кале.

Таксиметровият шофьор се замисли за странното поведение на Гюндер. Все пак нещо го възпираше да сподели това с Айнар, макар че съдържателят на бистрото щеше така или иначе да научи за случилото се от друг, ако не от Кале, и то вероятно щяха да му го представят в много по-неприятна светлина. Кале беше човек, който винаги се придържа към истината и не преувеличава. Изгаряше от желание да разкаже на Айнар какво е узнал. Предвкусваше реакцията на съдържателя: „Човече, какви ги говориш, нима Юман се е оженил? В Индия?“ Кале се канеше да отвори уста, ала вратата на бистрото се отвори и вътре влязоха двама мъже с по един зелен сак на рамо.

— Журналисти — отбеляза Айнар. — Не говори с тях!

Кале остана смаян от реакцията му. Думите на Айнар прозвучаха като команда и Кале не успя дори да гъкне. Двамата новодошли се приближиха към тезгяха, поздравиха първо Кале и Айнар, после огледаха внимателно цялото помещение. Айнар кимна резервирано в отговор и прие поръчката им: кока-кола и кюфтета. Зае се веднага да ги приготвя, обърнат с гръб. Кале не смееше да отпие от кафето си. Лишен от закрилата на Айнар, изведнъж се почувства уязвим.

— Да ти настръхнат косите от такива ужаси — отбеляза единият от гостите и погледна Кале.

Таксиметровият шофьор кимна, но не отговори. Хрумна му спасителната мисъл, че в джоба си носи пътен лист с обичайните маршрути. Извади го и се захвана да ги оглежда с престорено съсредоточен вид.

— Подобна трагедия сигурно придобива размерите на земетресение в селце като вашето. Колко души живеят тук?

Съвсем нормален въпрос. Девойките в ъгъла се смълчаха и се вторачиха с любопитство в двамата журналисти. Кале се принуди да отговори:

— Две-три хиляди — лаконично обясни той и отново заби поглед в пътния лист.

— Но жертвата не е тукашна, така ли да разбирам?

Колегата на разпитващия журналист проточи врат.

Айнар се обърна и удари две чинии върху тезгяха.

— Щом дори полицията не знае коя е жертвата, как очаквате ние да знаем? — сухо се обади съдържателят.

Журналистът се усмихна язвително.

— Винаги се намира някой, който знае — мрачно отбеляза той с кисел вид. — А нашата задача е да разберем самоличността ѝ.

— Ами отидете да разпитвате другаде — сопна му се Айнар. — Тук хората идват, за да се нахранят и да отдъхнат.

— Чудесни сандвичи — похвали го другият журналист и се поклони.

Двамата се спогледаха, повдигнаха вежди и се оттеглиха на масата до прозореца. Приковаха очи в двете девойки.

— Само да не се вкопчат в Линда — тихо промърмори Айнар. — Това момиче не може да преценява кое би ѝ навредило.

Кале не проумяваше защо съдържателят говори толкова сърдито, ала вероятно Айнар беше по-умен и знаеше как е най-добре да се държи човек с хиените от града. Кале посегна към каната, за да си налее още кафе.

— Ти разбра ли какво станало със сестрата на Гюндер?

Айнар го погледна с недоумение.

— В болницата е, в кома. На командно дишане — обясни Кале.

Айнар смръщи вежди.

— Какво се е случило? Той обади ли ти се?

— Да. Пътна злополука.

— Ами? — колебливо попита Айнар. — Нима се е обадил на теб, за да ти го съобщи? Та вие не сте особено близки.

— Така е, не сме, но Гюндер очакваше гостенка от чужбина, а му се наложи да остане при сестра си в болницата и нямаше как да я посрещне на летището. Затова ми звънна и ме помоли да отида до „Гардермуен“ и да я взема.

— Ами?

Под червения му бретон се забеляза вълнение. Кале не успя да прецени от какво естество. Двамата журналист ти не ги изпускаха от поглед. Кале шепнеше едва доловимо.

— Ти знаеш ли, че Гюндер ходи в Индия?

— Сестра му ми каза — кимна Айнар. — Преди няколко дни се отби да си купи цигари.

— Разбра ли защо е отишъл там?

— На екскурзия, естествено.

— В общи линии, да. Всъщност обаче се е оженил в Индия, за индийка.

Айнар вдигна глава. Очите му се разшириха от неподправено удивление.

— Юман? За индийка?

— Да. Точно затова ми се обади. Жена му пристигала със самолет оттам и ме помоли да я посрещна, защото той трябваше да стои при сестра си.

Айнар гледаше смаяно Кале. Таксиджията изведнъж се разприказва.

— Гюндер ми обясни всичко: с кой самолет пристига и така нататък, как се казва и как изглежда. Звучеше много притеснен, понеже нямаше възможност лично да я вземе от летището. И аз отидох, но не я намерих — Кале преглътна и погледна Айнар.

— Не си я намерил ли? — слиса се съдържателят.

— Търсих я навсякъде, но не я намерих.

Айнар вече се взираше в Кале, без да прикрива удивлението си. Нещо подтикна Кале да се обърне. Журналистите продължаваха да ги следят с поглед. Той понижи още глас.

— И така, обадих се на Гюндер в болницата и му обясних проблема. Предположихме, че жена му е хванала такси, отишла е направо в дома му и го чака там. Нали Гюндер ѝ беше дал адреса. Обаче се оказа, че и там я няма.

Настана продължително мълчание. Айнар, притеснен на вид, разбра какво се опитва да намекне Кале.

— После чух по новините за мъртвата жена във Витемуен и изпаднах в ужас. В селото няма много чужденки, та реших да му се обадя.

— И той какво ти каза? — избърза Айнар.

— Ами държа се странно. Отговаряше ми доста уклончиво, все в смисъл, че щяла да се появи. Аз обаче се опасявам, че именно тя е жертвата; че някой я е убил, докато с отивала към дома на Гюндер. Витемуен се намира съвсем близо до къщата му, само на километър.

— Да, на километър. Значи знаеш как се казва тя?

Кале кимна сериозно.

— Трябва да се обадиш в полицията — отсече категорично Айнар.

— Няма да мога. Редно е Гюндер да се обади. Обаче не очаквам да се осмели. Преструва се, че не се е случило нищо.

— Защо не поговориш с него?

— Стои в болницата.

— А къде е зет му?

— В Хамбург.

Неочаквано Кале се почувства изтощен.

— А тази гореща линия… защо не направиш анонимно обаждане?

— А, не, ако реша да се обадя, ще се представя. Няма нищо нередно да съобщя какво зная. Но полицаите веднага ще щурмуват дома му.

— Щом е в болницата, няма да го намерят там.

— Рано или късно ще го намерят. Ами ако греша?

— Това би било чудесно — сметна Айнар.

— Не съм сигурен. Не го познавам добре. Гюндер е много саможив. Почти не говори. Ти ще се обадиш ли вместо мен?

Айнар забели очи.

— Аз да се обадя? Не, няма начин — неприязнено отвърна той. — Ти имаш какво да разкажеш на полицията, не аз.

Кале остави чашата върху плота.

— Какво сложно има в едно телефонно обаждане? — успокои го Айнар. — Светът няма да свърши.

Отново се чу пронизителният смях на Линда. Единият журналист се бе надвесил над масата на девойките.

— Ще си помисля — обеща Кале.

Айнар запали цигара. Наблюдаваше журналистите, увлечени в разгорещен разговор с Линда и Карен. После отвори вратата към офиса си: там си почиваше или водеше счетоводството на бистрото. Зад малката стая се намираше хладилно помещение, където съхраняваше хранителните продукти. Айнар отвори вратата. За малко постоя колебливо, вторачен в тясното пространство. Тревожните му очи се спряха върху голям кафяв куфар.

* * *

Журналистите се рояха като мухи, и то с такава жар, сякаш възнамеряваха да завземат цялото село. Всички те сновяха непрекъснато насам-натам в лов на новини, въоръжени с безотказното си оръжие: устата. Всеки си имаше собствена гледна точка и идея за необикновено оригинално заглавие, каквото не можеше да измисли никой друг. Правеха наситени с драматизъм снимки, на които не се виждаше нищо, защото полицаите не ги допускаха до местопрестъплението. Въпреки това журналистите, проснати по корем в тревата, се целеха в далечната поляна с обективи, заровени между стръкове тръстика и слама. А прел тях човешкото коварство изпъкваше в цялата си необяснимост във формата на бял брезент и няколко повехнали листа на преден план. Журналистите притежаваха дарбата да се преструват на изпълнени със съчувствие и знаеха каква силна потребност изпитват хората да попаднат под светлината на прожекторите дори за миг.

Младите от селото се радваха на появата им.

— Така поне ще изплакнем очи — смяташе Карен.

Линда предпочиташе полицаите в униформи пред вестникарите.

— Никак не се поддържат — оплакваше се тя.

Двете девойки вече не се подсмихваха, а си бяха придали сериозен, потресен вид на зрели жени. Обсъждаха полугласно ужасяващото убийство, но отричаха ревностно възможността да е замесен някой от селото. Твърдяха, че са родени и израснали тук и познават всички жители.

— Къде бяхте в девет часа снощи? — попита единият журналист.

Наблюдаваше как двете глави на девойките се мъчеха да си припомнят.

— Бях у тях — Линда посочи към Карен.

— Да, тръгна си в девет без петнайсет — потвърди Карен. — Какво е станало в девет? — поинтересува се тя.

— Убийството е било извършено около девет часа — поясни журналистът.

— Собственик на малък магазин, който живее до местопрестъплението, ни каза, че чул слаби викове и двигател на автомобил, докато гледал новините.

Линда мълчеше. Личеше си колко усърдно се старае да възстанови спомените си сред рояка от мисли. Отново се сети за нещо, което допреди малко им се струваше смешно — на нея и на Карен. Когато си тръгна от дома ѝ, Линда мина по поляната във Витемуен. Мислено се върна към онзи момент. Безшумно караше велосипеда си. Видя кола, паркирана отстрани до пътя, и се принуди да се отклони, за да я заобиколи. После погледна към поляната и различи фигурите на двама души. Те се гонеха, увлечени сякаш от главозамайваща игра. Мъж и жена. Той я настигна и я събори на земята. Линда видя как размахват буйно ръце и крака и остана слисана, защото изведнъж си даде сметка на какво става свидетел. Тези двамата явно бяха решили да се „оправят“ набързо. Навън, сред природата. А тя виждаше всичко от велосипеда си. Линда се почувства едновременно смутена и възбудена от гледката. Ядоса се, задето е още девствена. Отдавна я глождеше страхът, че ще си умре като стара девственица. Затова се стараеше винаги да създава впечатление на благоразположено момиче, готово на всякакви приключения. Ала споменът за двете фигури я побъркваше! Журналистите чакаха търпеливо отговора ѝ. У Линда се загнезди смущаващо опасение. Ами ако двамата изобщо не са били увлечени в любовна игра? Ако мъжът е преследвал жената и Линда е видяла не закачка, а самото престъпление? Макар че на нея тогава не ѝ изглеждаше като престъпление. Мъжът тичаше след жената. Жената падна. Ръце и крака. На Линда ѝ прилоша и тя отпи няколко глътки от безалкохолното си.

— Значи сте минали през Витемуен на велосипед? Около девет часа? — попита журналистът.

— Да — кимна Линда.

Карен забеляза промяната на изражението ѝ и се досети, че има нещо важно, защото я познаваше добре.

— Направо да те побият тръпки, като си помислиш, че се е случило точно след това.

— Но не сте видели нищо подозрително, така ли? Покрай пътя и в околността?

Линда се замисли за червената кола. Поклати категорично глава.

— Нямаше жива душа — отвърна тя.

— Ако се сетите за нещо, трябва да сигнализирате в полицията — предупреди я журналистът.

Тя само вдигна рамене. Не ѝ се говореше повече. Двамата мъже станаха от масата и нагласиха фотографското си оборудване на раменете. Хвърлиха поглед към Айнар зад тезгяха. Карен се надвеси над масата.

— Ами ако си видяла точно тях! — прошепна тя с треперещ глас.

— Онези, които видях, правеха нещо съвсем различно — възрази Линда.

— Да, но вероятно първо са правили секс, а после той я е убил. Това е доста обичайно, нали?

Линда се замисли за този сценарий.

— Съветвам те да се обадиш в полицията — настоя Карен.

— Но аз не видях почти нищо!

— Я си помисли хубаво. Може да си спомниш повече подробности.

— На пътя имаше автомобил.

— О! — възкликна Карен. — Полицаите непрекъснато разпитват за автомобили. Интересуват ги всички превозни средства, забелязани в близост до местопрестъплението. Искат информация за хора и коли, минали покрай Витемуен. Каква беше колата?

— Червена.

— Нищо друго ли не си спомняш?

— Не, защото внимавах да не се блъсна в нея.

— А какво видя? Как изглеждаха двамата?

— Не си спомням. Мъж и жена.

— Руси или тъмни? Дебели или слаби? Питам те за такива неща.

— Не зная.

Помълчаха. Айнар си вършеше работата зад тезгяха.

— А колата? Помисли си. Стара или нова? Голяма или малка?

— Не беше особено голяма. Лъскава. Червена.

— Само толкова ли?

— Да. Ако я видя, ще я разпозная. Или поне така си мисля.

— Съветвам те да се обадиш в полицията — повтори Карен. — Поговори с майка си, тя ще ти помогне.

Линда направи недоволна физиономия.

— Не може ли се обадим двете с теб? Иначе ще се изложа. Налага ли се да си казвам името?

— Нямам представа. И защо ще се изложиш? Само ще запишат показанията ти и ще ги сравнят с казаното от други свидетели. Ако и други хора са видели червен автомобил, ще започнат да го издирват. Нещо такова.

Линда все още я глождеха съмнения. Чувстваше се раздвоена между желанието наистина да е видяла нещо и страха, че се е заблудила. И все пак. Изкушението беше голямо. „Полицията разполага с показанията на ключов свидетел на убийството във Витемуен. Свидетелят е описал автомобил и двама души, забелязани в района.“

Как изглеждаха тези двама души? Линда си спомняше нещо синьо, вероятно тъмносиньо, и нещо бяло. Мъжът носеше бяла риза, а жената — тъмна дреха. Линда реши да се прибере у дома и да чуе новините.

— Искам да си помисля — каза тя на Карен.

Приятелката ѝ кимна.

— Преди да се обадиш, напиши си всичко на лист, за да се подготвиш. Сигурно ще те разпитват. Откъде си се появила, накъде си отивала, какво си видяла. Колко е бил часът.

— Да, ще си направя записки — съгласи се Линда.

Изпиха си безалкохолното и извикаха „довиждане“ на Айнар. Погледът му се рееше в далечината.

* * *

Гюндер пусна ръката на Марие. Заспа, а брадичката му увисна върху гърдите. Присъни му се Пуна. Усмивката ѝ, големите ѝ бели зъби. После сънува Марие като малка, доста по-пълничка от сега. Докато спеше, вратата се отвори и вътре влязоха две медицински сестри. Бутаха легло на колелца. Гюндер се събуди и премига сконфузено.

— Съветвам ви да полегнете — усмихна се сестра Рагнхил. — Ето, носим ви няколко сандвича и кафе, ако желаете.

Гюндер се изправи рязко на стола. Огледа леглото и храната. Тъмната сърдита сестра изобщо не го гледаше. Двете със сестра Рагнхил провериха капкомера и почистиха маркуча. Да си полегне? Гюндер си избърса челото. Умората тежеше в главата му като олово. Ами ако Карщен пристигне, докато Гюндер спи? Понякога похъркваше. Гюндер си представи зет си, пребледнял от тревога след дългото пътуване от Хамбург. После си представи самия себе си, хъркащ в леглото или дъвчейки с пълна уста хляб. Отново погледна храната: пастет, шунка, краставица, чаша мляко. Защо не пийне поне малко кафе?

— Съветвам ви да си полегнете — повтори сестра Рагнхил.

— Не — ядосано отсече Гюндер. — Трябва да съм буден, ако се случи нещо.

— Зет ви ще дойде чак след час. Ще ви събудим, ако искате. Непременно хапнете нещо.

Той се вторачи в чистото легло.

— Не помагате на сестра си, като се изтощавате до краен предел — меко отбеляза Рагнхил.

Другата мълчеше. Отвори прозореца. Дрънчеше с райберите. Движенията ѝ бяха отривисти и решителни. Гюндер потръпна при мисълта, че ако заспи, има вероятност да го събуди тази черна вещица.

— Както желаете. Само знайте, че и ние сме тук — напомни сестра Рагнхил.

— Добре.

И двете излязоха. Той се втренчи в храната. Сандвичите бяха с пълнозърнест хляб. Взе подноса и го сложи в скута си. Започна да се храни бавно. За негова изненада му се услади. После му се приспа. Изпи две чаши кафе най големи глътки. Парещата течност се стичаше по гърлото му. Респираторът работеше. Ръцете на Марие жълтееха върху белия чаршаф. Гюндер остави подноса върху масата до прозореца. Приседна за миг на ръба на леглото. Пуна сигурно е пристигнала. Вероятно го чака в дома му на улица „Блинд“. „Оставих вратата отключена“, помисли си Гюндер. Как изобщо направи нещо толкова нетипично за него — да не заключи входната врата. Разтърка силно клепачите си. Събу си обувките. Обърна се и погледна бялата завивка с колосани ръбове. Само ще се поизтегна, помисли си той. Тялото му се бе схванало от дългото седене върху стола. Гюндер легна и затвори очи. На секундата заспа дълбоко.

Стресна се. Карщен го гледаше. Гюндер скочи от леглото, но от рязкото ставане му се зави свят и се отпусна безпомощно върху възглавницата.

— Не исках да те плаша — каза зет му; изгледаше изморен. — Дойдох преди няколко часа. Обясниха ми всичко. Сигурно си капнал?

Гюндер се изправи за втори път, вече по-предпазливо.

— Не. Снощи си бях вкъщи, но спах на един стол. Трябва да съм откъртил — смаяно установи той.

— Поспа доста.

Карщен се чудеше къде да си дене ръцете.

— Прибери се вкъщи, Гюндер. Аз ще остана тази нощ.

Спогледаха се. Карщен изглеждаше остарял. Седна на стола до леглото.

— Къде ли ще му излезе краят? — промърмори той. Ами ако мозъкът ѝ е увреден? Какво ще стане с нас?

— Още не могат да кажат — отвърна Гюндер.

— Ами ако остане завинаги прикована към леглото?

Карщен зарови лице в ръцете си.

— Предполагат, че ще се събуди — опита се да го успокои Гюндер.

— Казаха ли го?

— Да.

Карщен наблюдаваше мълчаливо шурея си. На пода бе оставил куфара си и чантата си с документи.

— Бяхме на разходка с корабче — смотолеви той. — Бях си изключил мобилния телефон.

— Разбирам — кимна Гюндер. — Не се тревожи за това.

Понеже зет му пристигна, а и си бе отпочинал, Гюндер се чувстваше по-добре. В проясненото му съзнание бързо се появи мисълта за Пуна. И за мъртвата жена във Витемуен.

— Ходил си в Индия, разбрах? Оженил си се. Жена ти сигурно вече пристигна, а? — попита смутено Карщен.

— Слушал ли си новини? — напрегнат го изгледа Гюндер.

Зет му поклати глава.

— Във Витемуен е извършено убийство. Жена от чуждестранен произход. Не могат да я идентифицират.

Зет му остана слисан от внезапното отклонение от темата. Гюндер сякаш се срина и подпря глава на дланите си.

— Трябва да ти кажа нещо.

— Слушам те — подкани го Карщен.

Вратата се отвори и в стаята влетя тъмната сестра.

— Може да почака.

Гюндер се изправи рязко и си закопча якето.

— Прибери се и си почини — поръча му Карщен.

Гюндер спря на площадката пред къщата. Поседя зад волана, загледан през прозореца. Без да разбира собствените си мотиви, продължи към Витемуен. Искаше да мине бавно покрай мястото, за което всички говореха, да го разгледа. Знаеше много добре как да стигне дотам. От отсрещната страна на поляната път, обрасъл с храсталаци, водеше до езеро. Наричаха го Нуреван. Там Гюндер и Марие ходеха да плуват като малки. Или, по-точно, тя плуваше, а той се плацикаше на плиткото. Гюндер така и не се научи да плува. „Не съм го казвал на Пуна“, помисли си той с внезапно стеснение. Приближи мястото и започна да се оглежда наляво, за да не го пропусне. Когато излезе от завоя, забеляза два полицейски автомобила. Спря и се вторачи в тях. В подножието на гората стояха двама полицаи. Гюндер забеляза, че мястото е опасано от червени и бели ленти. В изумлението си побърза да даде назад, та колата му да остане скрита зад дърветата. Гюндер не подозираше, че униформените служители вече са забелязали червеното му волво. Седеше неподвижно и се осланяше на интуицията си. Ако случилото се на поляната има нещо общо с Пуна, щеше да го усети, нали? Бръкна: във вътрешния си джоб и извади брачното свидетелство, което носеше винаги до сърцето си. Прочете написаните изречения и имената. И така няколко пъти. Miss Poona Bai, born on the 1st of June 1962, and Mr. Gunder Jomann, born on the 10th of October 1949[19]. Документът представляваше красив лист хартия в цвят шампанско, обточен с изящен кант. Най-отгоре стоеше емблемата на правната институция. Този документ беше живото доказателство за женитбата му. Сигурно сега никой няма да му повярва. Гюндер въздъхна дълбоко и се отпусна на седалката. Стресна го внезапен шум и той се дръпна настрани. На прозореца му чукаше полицай. Гюндер пребледня от уплаха. Сгъна брачното свидетелство.

— Полиция — извика мъжът.

„Няма нужда да се представяш“, помисли си Гюндер, обзет от внезапен прилив на раздразнение. Все пак униформата говореше достатъчно красноречиво.

— Всичко наред ли е?

Гюндер го погледна с недоумение. Не, нищо не беше наред.

Все пак съобрази, че полицаят има право да му зададе такъв въпрос. Гюндер усещаше колко изморен изглежда: изтощен и брадясал. След дългия престой на леглото в болницата дрехите му бяха измачкани. Освен това бе спрял колата отстрани на пътя и стоеше там като пълен окаяник.

— Исках само да си отдъхна малко. Живея съвсем наблизо — побърза да поясни той.

— Ще ви помоля да ми покажете шофьорската си книжка и талона на автомобила — каза полицаят.

Гюндер го погледна разколебан. Защо е нужно това? Нима полицаят го подозира, че шофира в нетрезво състояние? Вероятно Гюндер наистина имаше вид на пиян, но нямаше нищо против да го проверят с дрегер; не бе близвал алкохол, откакто ходи в Мумбай. Извади талона на колата от жабката, после и портфейла от джоба си. Полицаят не го изпускаше от очи. Неочаквано се разнесе пращеше от подвижната му радиостанция. Той се обърна и прошепна нещо, което не стигна до ушите на Гюндер. После записа някаква информация, прибра бележника си под колана и започна да оглежда шофьорската книжка на Гюндер.

— Гюндер Юман, роден през 49-а?

— Да.

— И живеете наблизо?

— До центъра. На километър оттук.

— Къде отивате?

— Никъде, прибирам се към къщи.

— Но центърът е в обратната посока — осведоми го служителят на реда, без да сваля от него изпитателния си поглед.

Гюндер се смути.

— Зная — заекна той. — Просто ми беше любопитно да огледам мястото. Заради случилото се — додаде.

— Какво по-точно имате предвид? — попита полицаят.

Гюндер направо се отчая. На тъп ли се прави този човек?

— Убийството на чужденката. Чух по новините.

— Районът е отцепен.

— Виждам. Ще се прибирам към къщи.

Полицаят му върна документите. Гюндер се канеше да потегля, но униформеният се наведе към прозореца, все едно да разгледа какво има в купето. Гюндер се вцепени.

— Зная, че изглеждам изморен — обясни бързо той. — Но сестра ми е в болница, в кома е. Бях придружител и ад съм спал. Тя пострада при автомобилна катастрофа — добави тихо той.

— Разбирам — кимна полицаят. — Прибирайте се да си починете.

Гюндер не потегли веднага. Изчака черният гръб да са изгуби от погледа му. После измина около десет метра обърна волвото по пътя с храсталаците и пое към дома си. Полицаят го проследи с очи и докладва по радиостанцията:

— Държеше се малко необичайно. Сякаш се страхуваше от нещо. За всеки случай записах личните му данни.

Къщата — пуста. В коридора нямаше куфар, в хола — нито следа от Пуна. Стаите — потопени в мрак. Гюндер излезе по светло и не бе включил лампите. Дълго седя на стола, втренчил поглед пред себе си. Случката във Витемуен внесе смут в душата му. Имаше усещането, че е направил голяма глупост. Полицаят се държа странно. Какво нередно има да отидеш някъде с колата си? Какво ги засягаше къде е решил да спре? Гюндер се чувстваше объркан: Пуна, всичко, случило се в Индия: вероятно е било само сън. Вероятно си го е съчинил, докато седеше в „Танделс Тандури“. Кой отива в чужда страна и си намира жена, както се намира монета на улицата? Сигурно онази книга, „Хората по света“, му пусна тази муха в главата. Гюндер погледна червеното гръбче на книгата върху библиотеката. С последни сили се изправи и запали лампата. Пусна телевизора. Излъчваха новини на всеки половин час. Боеше се да чуе подробностите, но трябваше да ги узнае! Най-неочаквано щяха да споменат някой факт, който окончателно да изключи възможността жертвата да е Пуна. Например: „Мъртвата жена се оказа китайка.“ Или: „… от Северна Африка.“; „Убитата жена е на възраст двайсет и няколко години.“; „Убитата жена, чиято самоличност все още не е установена, има голяма, доста необичайна татуировка, покриваща целия ѝ гръб.“ Въображението на Гюндер препускаше лудешки. Навън цареше пълна тишина.

* * *

Бръчките по лицето на Конрад Сайер бяха винаги застинали в едно и също изражение. Малцина негови познати го бяха виждали широко усмихнат, а още по-малко — разгневен. Все пак в израза на лицето му се долавяше постоянно напрежение, сивите му очи гледаха бдително и свидетелстваха за отговорно отношение, интерес и плам. Сайер държеше колегите си на дистанция. Правеше изключение само за Якоб Скаре. Макар Сайер да бе двайсет години по-възрастен от Скаре, колегите им постоянно ги виждаха, увлечени в задълбочен разговор. Обикновено Скаре дъвчеше желирани човечета, а Сайер смучеше ментови бонбони. Освен това Скаре единствен от всички колеги в службата се оказа способен на подвига да склони старши инспектора да пийнат в делничен ден по чаша бира след работно време. Някои смятаха Сайер за надменен особняк. Скаре обаче знаеше колко е стеснителен. Тази негова странност се проявяваше и във факта, че в присъствието на други колеги се обръщаше към Скаре с фамилното му име. Само когато останеха насаме, го наричаше Якоб.

Сега Сайер спря до една чешмичка. Наведе се над струята и жадно пи от студената вода. Чувстваше неясна тревога. Мъжът, когото преследваха, можеше да се окаже симпатяга. Със същите копнежи и мечти, каквито бе имал и Сайер. И убиецът някога е бил дете. Обичали са го повече от всичко. Сега има връзка с някого, има задължения и отговорности, място в обществото, което бе на път да загуби. Сайер продължи. По принцип не се замисляше много за собствения си живот и за грижите си. Ала в дълбините на безупречния му външен вид се криеше силен афинитет към човешката природа. Искаше да проникне в съзнанието на хората, да разбере какви мотиви ги движат. Ако заловеше виновника и разбереше каква причина го е подтикнала да действа по съответния начин, Сайер затваряше случая и го архивираше. Този път обаче тънеше в пълно недоумение. Жената бе не просто убита, а преследвана и пребита. Да отнемеш човешки живот е жестоко. Да обезобразиш трупа — чудовищно. Понятието престъпление предизвикваше у Сайер много и противоречиви мисли. На първо време държеше да се изясни всичко, което още не знаеха. В живота му присъстваше специална жена: психиатърът Сара Стрюел. Тя идваше и си отиваше от апартамента му. Имаше ключ за там. Втурвайки се по стълбите към тринайсетия етаж на жилищния блок, Сайер винаги усещаше леко напрежение в тялото си, когато стигнеше до последното стъпало. През тесния процеп между вратата и рамката виждаше дали Сара е вътре, или не. Освен нея имаше и куче — Колберг. Един от малкото му капризи. Нощем едрото животно често се намъкваше в леглото му. Сайер се преструваше на заспал и не помръдваше, но матракът се накланяше силно на една страна под тежестта на седемдесеткилограмовото куче, което се наместваше до краката му.

Сайер се отби в стаята на дежурните и кимна за поздрав на Скаре и Сут. Двамата приемаха сигналите на очевидци.

— Знаем ли вече коя е?

— Не.

— Какви хора звънят? — погледна си часовника Сайер.

— Жадни за слава.

— Няма как. Появи ли се поне нещо интересно?

— Описания на забелязани наблизо автомобили. Двама души са видели червена кола, пътуваща в посока Витемуен. Друг свидетел е забелязал черно такси, което карало към града с висока скорост. По тази отсечка няма почти никакво движение освен между четири и шест. Получихме и оплаквания заради журналистите. Нещо ново при теб?

— Сега се подготвят докладите от акцията „от врата на врата“. Всички проби са изпратени за експертиза. Обещаха да направят случая свой приоритет. Четирийсет души работим по залавянето на убиеца. Няма да ни се изплъзне.

Сайер разгледа списъка с постъпилите обаждания. Номерата започваха с едни и същи четири цифри, което показваше, че повечето от обадилите се са от Елвеста или от околността. В това време телефонът отново иззвъня. Скаре натисна копчето за високоговорителя. Мъжки глас изпълни стаята.

— Добър ден, обаждам се от Елвеста. Името ми е Кале Муе. С полицията ли се свързах?

— Да.

— Става дума за убийството във Витемуен.

— Слушам ви.

— Имам един приятел. Или да го наречем познат. Той е много свестен мъж, та всъщност малко се двоумя. Боя се да не му създам проблеми.

— И все пак се свързахте с нас. Можете ли да ни помогнете с някаква информация?

Сайер веднага прецени по гласа, че Кале Муе, мъж на средна възраст, е силно притеснен.

— Вероятно да. Та значи, ситуацията е такава, този мой познат живее сам в селото. Открай време живее сам. Преди известно време отиде на екскурзия до Индия.

Думата „Индия“ разбуди Сайер.

— И?

— И се прибра.

Скаре чакаше продължението. Настъпи мълчание. Сут поклати обезсърчено глава.

— После, следобед на двайсети август, той ми се обади по телефона с молба да му помогна.

— Да му помогнете? — повтори въпросително Скаре, за да пришпори малко бавния разказвач да премине към съществената част.

— Сестра му била приета в болница след автомобилна катастрофа. С тежки травми.

Мъжът отново млъкна. Скаре забели очи с досада. Сайер му направи знак да не издава звуци.

— Наложи му се да замине веднага за болницата и да остане при сестра си. Лоша работа. Той ми се обади, защото се налагало да отиде на „Гардермуен“.

— На „Гардермуен“ ли? — полюбопитства Скаре.

— Очакваше гостенка от чужбина. Може да не ви се вярва, ама за двете седмици, които прекара в Индия, успял и да се ожени!

Скаре се подсмихна. Мъжът реагираше на необичайното събитие с глас, въодушевено изострящ се в кресчендо.

— С други думи жената, която ме молеше да посрещна на летището, беше неговата съпруга. Индийка по произход.

Сайер и Скаре се спогледаха.

— Ясно — усмихна се Скаре, заразен от ентусиазма на Кале Муе.

— Обаче аз не я намерих на летището.

Тримата мъже слушаха съсредоточено разказа му. Мъжът постепенно наближаваше развръзката на обстоятелствената си история. Полицаите инстинктивно усещаха, че е важно да проследят мисълта му, защото ще се окаже първата крачка към разплитането на случая.

— По разписание самолетът ѝ кацна в шест — продължи гласът. — Но тя така и не се появи.

— Защо вашият приятел не се свърже лично с полицията? — попита Сайер.

— Точно това ме притеснява. Обадих му се да проверя дали жена му е пристигнала. Сигурно е взела друго такси, предположих. Аз карам такси в Елвеста, вероятно сте се досетили. Единственото такси в селото — добави той. — Поинтересувах се дали жена му не е отседнала в хотел или нещо подобно, та затова да са се разминали. Той ми отговори доста уклончиво. Според мен направо не смее да допусне мисълта, че ѝ се е случило нещо лошо. Не е на себе си. Много неволи му се струпаха на главата, след като сестра му катастрофира. Затова реших да се обадя аз.

— Как се казва вашият приятел? — попита Скаре и посегна да вземе химикалка.

— Гюндер Юман. Живее на няколко километра от центъра на Елвеста, на улица „Блинд“ 2. Там има само една къща, неговата. Не зная дали си е вкъщи в момента, може да е в болницата. Но както вече споменах, доста съм притеснен. Не е изключено съпругата му да се е опитала сама да отиде в дома му, защото не го е намерила на летището, каквато е била уговорката им. А по пътя да ѝ се е случило нещо.

— Разбирам — обади се Скаре. — Знаете ли името ѝ?

— Да — сети се Кале — Имам го записано на бележка. Но сега съм с друга риза. Оставих го в джоба на предишната.

— Ще откриете ли бележката?

— Ризата май е в пералнята. По дяволите! — изруга таксиджията. — Нали няма да нахлуете в дома му? — продължи той. — Възможно е да съм се заблудил.

— В никакъв случай — успокои го Скаре.

До него Сут отново поклати обезсърчено глава.

Скаре огледа записания адрес.

— Сърдечно благодарим за помощта. Ще проверим за какво става дума.

Затвори. Тримата се спогледаха.

— На работа! — подкани ги Сайер.

Силни фарове на автомобил осветиха двора. Гюндер се сепна. Карщен? Прокара ръка по голото си теме и забърза към коридора. Отвори колебливо вратата. Видя, че колата е полицейска, и инстинктивно отстъпи назад. Сайер се качи по стълбите и му протегна ръка.

— Юман?

— Да?

Здраво ръкостискане.

— Може ли да влезем за няколко минути?

Гюндер тръгна напред и ги заведе в хола. Огледа двамата мъже. Единият: близо два метра висок, негов връстник; другият: значително по-млад, с едри руси къдрици.

— Вероятно се досещате защо идваме при вас? — подхвана Сайер.

— Ссс… сигурно заради злополуката? — заекна Гюндер.

— Която сполетя сестра ви?

— Да.

— Случилото се с нея е много печално. Как е тя в момента?

— Мъжът ѝ пристигна от Хамбург. Сега е при нея. Обеща да ми се обади, ако има промяна. Сестра ми е още в кома.

Сайер кимна.

— Идваме по друг повод.

Гюндер усети как челюстта му увисна отчаяно.

— Седнете, моля — покани ги полугласно той и разпери малко сковано ръце.

Позата му излъчваше изострена бдителност. Все едно се канеше да побегне всеки момент. Сайер и Скаре се настаниха на дивана и огледаха изрядно подредената чиста стая. Внезапно Гюндер се отправи към писалището. Сайер забеляза как мъжът се засуети с някакъв предмет на стената.

— Извинете ме — Гюндер се върна при полицаите. — Налагаше се да си запиша нещо важно. Напоследък ми се струпаха много задължения. По принцип поддържам всичко в ред, но нали знаете, понякога събитията ни връхлитат като зърна на градушка и ни изваждат напълно от… от…

Той прехапа изплашен долната си устна.

Сайер погледна Юман в очите.

— Тук сме заради съпругата ви. Тя пристигна ли благополучно?

— Съпругата ми? — едва преглътна Гюндер.

— Да, от Индия. Доколкото разбрахме, сте я очаквали на двайсети и сте изпратили ваш познат да я посрещне на „Гардермуен“. Тя пристигна ли благополучно?

Сайер вече знаеше отговора. Гюндер се двоумеше. Безграничното му отчаяние беше повече от явно.

— Кале ли ви се обади? — попита той с тънък глас.

— Да — потвърди Скаре. — С какво можем да ви помогнем?

— Да помогнете? И как точно? Напоследък всичко се обърка. От няколко дни не съм ходил на работа. Не могат да ми кажат дали Марие изобщо ще се събуди. И в какво състояние ще бъде мозъкът ѝ, ако изобщо се събуди. Само тя ми остана — додаде той.

— И жена ви. Нали сте младоженец?

Гюндер пак млъкна. Сайер избягваше да го притиска. Изчака.

— Да, така е — отрони накрая Гюндер.

— Оженили сте се по време на престоя си в Индия?

— Да.

— Как се казва съпругата ви?

— Пуна. Пуна Бай Юман.

В гласа му се прокрадна нотка на гордост.

— Имате ли някакви предположения защо не е пристигнала?

Гюндер се вторачи през прозореца за миг.

— Нищо конкретно.

— Какво предприехте, за да я откриете?

— Почти нищо. Нямам представя как да постъпя. Да изляза на улицата да я търся? Освен това имах много грижи около сестра ми.

— Съпругата ви има ли роднини?

— Само един брат, по-голям. Живее в Ню Делхи. Но не си спомням името му.

Изведнъж се почувства неловко. Как може да забрави името на шурея си?

Сайер усети как стомахът му се свива.

— Какво според вас се е случило със съпругата ви?

— Нямам представа! — извика Гюндер с неочаквана жар. — Но ясно разбирам, че според вас жена ми е жертвата във Витемуен!

Гюндер се разтрепери неистово. Скаре сведе глава. „И все пак не познаваме този мъж“, помисли си той. „Изглежда дълбоко отчаян, но нямаме представа каква е причината за отчаянието му.“

— Не, не смятаме, че е тя — отрече Сайер. — Просто искаме да я изключим. Понякога работим по този начин.

Не знаем коя е мъртвата жена и това ни притеснява. Затова искаме да ви зададем няколко съвсем прости въпроса. Най-вероятно още сега ще преценим дали са необходими допълнителни проверки.

— Добре — кимна Гюндер; помъчи се да се успокои.

— Най-напред ни интересува дали имате снимка на съпругата ви.

— Не — излъга Гюндер, а погледът му блуждаеше из стаята.

— Нямате?

— Така и не успяхме да си направим сносна сватбена снимка. Няма как да свършиш всичко за две седмици — недружелюбно отбеляза Гюндер.

— Така е, разбира се. Но аз ви питах за обикновена снимка, направена при други обстоятелства?

— Нямам такава.

Лъже. Не иска да ни я покаже.

— Поне ни опишете как изглежда. Вероятно това ще се окаже напълно достатъчно.

Гюндер затвори очи.

— Красива е — каза той и по лицето му се разля широка усмивка. — Слабичка и много елегантна, не е някоя едра тежка жена. Индийките не са никак едри. Искам да кажа, не са едри като норвежките.

— Така е — усмихна се Сайер.

Старши инспекторът се оказа подвластен на чара на този стеснителен мъж, който се изразяваше толкова простичко.

— Пуна има кафяви очи и черна коса. Стига чак до дупето ѝ. Винаги я сплита на дълга плитка.

Двамата мъже кимнаха. По лицето на Сайер се изписа притеснение.

— Как се облича съпругата ви?

— Обикновено, като норвежките. Само в специални случаи носи различни дрехи. Предпочита сандали. В Индия ходят само със сандали. Ниски, кафяви сандали. Работи в ресторант „Тандури“ и трябва да носи удобни обувки. Когато обаче иска да се натъкми, си слага други дрехи, и обувки. На сватбата ни беше облечена в сари и носеше златни сандали.

В хола на Гюндер настъпи тишина.

— От друга страна обаче, много индийки имат дълги плитки и златни сандали — добави той, защото мълчанието започна да го плаши.

— Вярно е — съгласи се Сайер. — А иначе какво интересно можете да ни разкажете за престоя си там?

Гюндер го погледна с недоумение. Все пак посрещна с облекчение предложението да говори за Пуна с човек, който иска да го изслуша.

— Как отпразнувахте сватбата? — попита Сайер.

— Съвсем скромно. Бяхме само двамата. Хапнахме в много изискан ресторант, Пуна го препоръча. Обядвахме, ядохме десерт и пихме кафе. После се разходихме в парка и си помечтахме как ще променим къщата и градината ми в Норвегия. Пуна иска да работи. Говори добре английски и е много трудолюбива. Това не може да се каже за повечето норвежки, няма какво да си кривя душата.

Гюндер се зачерви от силната емоция.

— Беше ми купила подарък: любовен сладкиш. Традицията повелявала да го изям целия. Имаше ужасен вкус, сладък и лепкав, но успях да го преглътна. Стане ли въпрос за Пуна, бих изял и индийски слон, ако тя ме помоли.

Гюндер пламна, смутен от откровението си. Сайер се натъжи.

— А вие какво ѝ подарихте? — усмихна се Скаре.

— Трябва да си призная, че се бях подготвил предварително. Мислех си, може да се запозная с някоя жена. Знаех какво да очаквам: индийките са много красиви жени. Все пак попрочетох тук-там. Носех украшение — норвежка брошка.

В малката стая всичко утихна.

— Юман, не бива да пренебрегваме нито една вероятност в това сериозно разследване. Затова ви моля да ни придружите — тихо рече Сайер.

Гюндер пребледня.

— Стана късно — промърмори той. — Не може ли да почака до утре?

Помолиха го да си вземе връхна дреха. Изчакаха го навън и съобщиха в участъка, че ще доведат Гюндер Юман, за да разгледа бижутата на жертвата: обиците, пръстените и брошката. Скаре и Сайер забелязаха как някаква кола мина бавно покрай къщата на Гюндер, спря до пощенската кутия и шофьорът прочете табелата с името на живущия.

— Журналисти — отбеляза Сайер и присви очи. — Нищо не им убягва.

— Спят в колите — мрачно подметна Скаре и се обърна към Сайер: — Изглеждаше ми много горд със съпругата си.

Сайер кимна.

— Защо не е сигнализирал в полицията?

— Защото отказва да го повярва.

Гюндер излезе. Беше си облякъл кафяво туидено сако. Суетеше се с копчетата. Приличаше на голямо дете, което не иска да тръгва. Полицаите го поканиха само да погледне няколко украшения; нямаше как да им откаже. Обаче се ядоса. Чувстваше се изморен, затрупан с много грижи. Но фактът, че не можеха да установят самоличността на тази жена, наистина беше много смущаващ.

През трийсетте минути, докато пътуваха от Елвеста до Съдебната палата, почти не разговаряха. Стигнаха. Сайер му отвори вратата. Гюндер се замисли. През живота си само веднъж досега бе разговарял с полицай: с онзи сърдитко на Витемуен. Тези двамата обаче му се сториха симпатични. Младият се държеше открито и мило, а по-възрастният — учтиво и коректно. Гюндер не бе стъпвал в Съдебната палата. Качиха се с асансьора. Гюндер мислеше за Карщен: дано поспи в болницата. „Трябва да отида на работа“, реши Гюндер. „Тази бъркотия не може да продължава повече.“

Влязоха в кабинета на Сайер. Старши инспекторът запали осветлението и вдигна слушалката. Набра някакъв номер.

— Пристигнахме. Ела.

Посочи на Гюндер стол, на който да седне. Гюндер долови сериозната атмосфера в стаята. Погледна към вратата в очакване на украшенията. Забрави да диша. Недоумяваше защо е цялото това напрежение. Та той щеше просто да разгледа няколко бижута и да потвърди, че не ги е виждал преди. Никога преди. Скаре предложи да вземе сакото му, но Гюндер държеше да не го съблича. В кабинета влезе полицайка. Гюндер забеляза колко широки изглеждат раменете ѝ, най-вече заради тирантите над униформената риза. Беше обута в дебели черни обувки с връзки. Носеше кафяв хартиен пакет и тесен жълт плик. „Кафявият пакет може да побере цял хляб“, съобрази Гюндер. Какви бяха тези странни пакети и пликове? Полицайката остави предметите върху бюрото на Сайер и излезе. Какво ли имаше в тесния плик? А в кафявия пакет? За какъв ли го смятаха? Каква беше истинската причина да го доведат в участъка? Зави му се свят. В стаята беше запалена само лампата върху бюрото и осветяваше ярко подложката за писане, която представляваше географска карта на света. Сайер понечи да я избута настрани, но понеже беше залепнала за бюрото, се наложи да я дръпне силно и тя се отлепи с противно жвакане. После взе плика, затворен с кламер. Сърцето на Гюндер се разблъска. Изчезнаха всички звуци в стаята и той чуваше само сърцето си. Сайер обърна плика и бижутата се изсипаха върху бюрото със слабо звънтене. Заблестяха на светлината от лампата. Обица с топче. На Гюндер тя му се стори подобна на обиците, които Пуна си бе сложила по време на една разходка из града. Два малки пръстена, напълно непознати, и червена шнола за коса. Постепенно пред погледа му се откри и нещо друго, голямо, отчасти покрито от пръстените, и блесна в цялата си прелест: разкошна брошка. Гюндер изхълца. Сайер вдигна глава и го погледна.

— Позната ли ви е тази брошка?

Гюндер затвори очи, но брошката продължаваше да стои пред него. Виждаше я в подробности, защото я бе разглеждал толкова много пъти. Напомни си, че тази брошка не е единствена по рода си, произведени са цял куп такива брошки, приличащи си като две капки вода. Защо тази брошка да е на Пуна?

— Няма как да ви дам категоричен отговор — промълви задавено Гюндер. — Такива бижута си приличат.

— Разбирам — кимна Сайер. — Но можете ли категорично да отречете, че не тази брошката сте дали на съпругата си?

— Не — Гюндер си прочисти гърлото в шепа. — Напомня на нейната брошка. Не мога да преценя — додаде той.

Скаре кимна безмълвно и хвърли поглед към шефа си.

— Жената, за която става дума, най-вероятно е от индийски произход — обясни Сайер.

— Ясно, според вас жената е Пуна — каза Гюндер по-силно. — Щом няма друг начин, ще се наложи да я видя. Да видя жертвата. За да приключим с този въпрос веднъж завинаги.

Гласът му, разтреперан от учестеното дишане, звучеше отсечено, на пресекулки.

— За съжаление не е възможно.

— Ѝ защо? — слиса се Гюндер.

— Няма как да я идентифицирате.

— Не ви разбирам — неспокойно отвърна Гюндер. — Ако починалата е съпругата ми, ще я позная веднага. Ако не е, ще ви кажа.

— Невъзможно е — настоя Сайер и погледна Скаре, все едно го молеше за помощ.

— Поради нанесените ѝ травми трупът е обезобразен до неузнаваемост — предпазливо обясни Скаре.

— До неузнаваемост?

Гюндер заби очи в скута си. Вече разбра какво имат предвид.

— Добре, но в такъв случай как ще разберем дали това е тя?

Очите му се разшириха от ужас.

— Брошката — повтори Сайер. — Тази ли брошка подарихте на съпругата си?

Гюндер започна да се колебае.

— Ако е така, се налага да се свържем с брат ѝ в Ню Делхи и да го помолим за помощ. Не открихме никакви лични документи, но вероятно той ще може да ни изпрати, поне зъбен картон.

— Не мисля, че Пуна е посещавала често зъболекарски кабинет — отчаяно отбеляза Гюндер.

— А съпругата ви има ли някакви други отличителни белези или родилни петна? — попита Сайер.

Гюндер преглътна. Пуна имаше един белег. Понеже: веднъж в рамото ѝ се било врязало парче стъкло, ѝ бе останал съвсем тънък, едва забележим белег с по-светъл цвят от останалата ѝ кожа. На лявото рамо. Бяха ѝ направили четири шева. Гюндер се сети за това, но го премълча.

— Някакви белези от рани например? — предположи старши инспекторът и прикова поглед в Гюндер. — Починалата жена има белег на лявото рамо.

Гюндер сякаш се прекърши по средата.

— А куфарът? Никой не би тръгнал от Индия без куфар!

— Не намерихме куфар — отвърна Сайер. — Извършителят сигурно се е отървал от него. Но до трупа имаше чанта. Доста нетрадиционна.

Старши инспекторът отвори кафявия пакет. Извади бавно жълтата чантичка. За пръв път от доста време Сайер намери причина да благодари на иначе жестоката съдба: чантичката беше чиста, без следа от кръв.

Досега вкопчил се в надеждата като удавник за сламка, Гюндер изведнъж изпита странно облекчение от факта, че вече не се налага да бъде силен.

— Юман, тази чанта на съпругата ви ли е? — попита Сайер.

* * *

Образът на смазания от мъка мъж го преследваше непрекъснато; мигът, когато се предаде на отчаянието; гласът му, когато ги заклеваше да му позволят да види мъртвата си съпруга. „Нямам ли право?“ роптаеше Юман. „Наистина ли ще ми откажете?“

Сайер нямаше право да му откаже, но го посъветва да пощади психическото си здраве.

— Тя не би искала да я видите в такова състояние — настоя старши инспекторът.

Гюндер тръгна по коридора. Приличаше на призрак, който няма нищо общо с него. Една полицайка го закара до дома му. В пустата му къща. Как ли я бе очаквал! Сигурно се бе радвал като дете. Сайер си спомни колко гордо им показа брачното свидетелство неопровержимото доказателство за новия му статус.

— Казва се Пуна Бай — съобщи Сайер, застанал на прага. — От Индия. За пръв път идва в Норвегия.

Сут, който обслужваше горещата линия, облещи очи от изненада.

— Да пусна ли съобщение за журналистите?

— Не още. Не разполагаме с документи. Само с показанията на мъж от Елвеста, който я е очаквал. Оженили се в Индия на четвърти август. Тя е идвала да се установи тук.

Сайер се наведе напред да прочете какво пише на монитора.

— Нещо ново?

— Младо момиче — въодушевено отвърна Сут. — Току-що се обади. Ще се наложи да осигуриш служебна кола. Линда Карлинг, шестнайсетгодишна. На двайсети малко след девет вечерта минала покрай Витемуен с велосипед. На пътя стоял паркиран червен автомобил, а на поляната забелязала мъж и жена, заети един с друг.

— Заети един с друг? — не разбра Сайер, който на мига излезе от вцепенението си.

— Стараеше се да подбере правилните думи. Помислила, че са спрели „за едно бързо“. Гонели се, закачали се. После се боричкали в тревата. След време обаче Линда се сетила, че може да е видяла жертвата и убиеца; вероятно първо са правили секс, а после той я е убил. Не са я забелязали.

— Не са осъществили полов акт — побърза да уточни Сайер. — Но не е изключено той да се е опитал да я насили. А автомобилът?

Несъзнателно стисна юмруци.

— Червен на цвят. И точно тук идва най-интересното. Карлсен се отби при мен. Тази вечер до местопрестъплението паркирал мъж с червено волво. Скрил се и наблюдавал от храстите. Карлсен записал и личните му данни за всеки случай. Държал се странно.

— Име?

— Гюндер Юман.

В стаята на дежурните настъпи тишина.

— Това е съпругът на жертвата — обясни Сайер. — Не вярвам да го е извършил той.

— Откъде си толкова сигурен?

— Ако не греша, по времето на убийството се е намирал в централната болница. Сестра му лежи там. Пак ще проверя. Скаре, веднага тръгвай за дома на Линда Карлинг и изкопчи всичко, което успееш. Тя е видяла колата!

— Разбрано — кимна Скаре. — Обаче стана много късно.

— Няма да пощадим никого при разследването на този случай. Нещо друго? — обърна се Сайер към Сут.

— Нищо съществено.

— Едно нещо ме озадачава — обади се Скаре, докато си обличаше коженото яке. — Оръжието на убийството. С какво я е удрял? В тревата на поляната нямаше камъни. Ако е дошъл с кола и вътре е разполагал с инструменти, не ми хрумва нищо, което би могло да причини такива травми. Какво има в една кола?

— Крик например — отвърна Сайер. — Кръстачка за гуми, ръчни инструменти. Такива неща. Според Снурасон ударите са нанесени с тежък предмет. Трябва отново да претърсим района. От отсрещната страна има езеро. Нуреван. Възможно е да е хвърлил оръжието там. И куфара. Налага се да открием брат ѝ.

— Брат ѝ? — недоразбра Сут.

— Единственият ѝ роднина. Шуреят на Юман. Трябва да го доведем възможно най-бързо.

— На работа! — въодушеви се Скаре.

Линда изпитваше неописуемо силна потребност да ѝ обръщат внимание; да бъде сред хора, да я забелязват за нея беше жизнено необходимо. Когато останеше сама, се чувстваше в сянка. Днес обаче щеше да попадне в светлината на прожекторите. Към дома ѝ пътуваше полицай! Линда се суетеше в търсене на четката за коса. Изкъпа се с парфюма на майка си, марка „Лагерфелд“. Отново се втурна да погледне улицата. Не се виждаха коли. Отвори прозореца, за да чуе веднага, когато полицаят пристигне, и се зае да разтребва ниската масичка. Върху нея лежеше разтворено момичешкото списание „Girls“. Виждаше се снимката на Ди Каприо. Линда прибра списанието в коша за вестници. Събу си пантофите и заснова боса из къщата, докато обмисляше какво ще каже на полицая. Беше много важно да не се ентусиазира прекалено и да разкаже точно какво е видяла, а не какво ѝ се е сторило, че вижда. Линда обаче не си спомняше подробности и това я ядосваше. Отново си припомни пътуването с велосипеда ѝ формулира наум няколко изречения. Подготви краткия си разказ преди идването му. Защото щеше да дойде полицай, разбира се, а не полицайка. Дори за миг не допускаше да се появи жена, макар да знаеше, че в полицията работят и жени. Най-сетне чу ръмжене на двигател и хрущене на чакъл изпод гумите на автомобил. Сърцето ѝ подскочи от вълнение. Чу звънеца на вратата, но се позабави, защото не искаше да се втурне като някое хлапе. После пък ѝ хрумна, че се е изтупала прекалено, и изтича в банята да си придаде по-небрежен вид. Когато най-сетне вратата се отвори, пред Скаре се появи задъхана девойка със зачервени бузи и облак от бухнала коса. Миришеше натрапчиво на парфюм.

— Линда Карлинг? — усмихна се Скаре.

В същия миг нещо се случи в главата на Линда. Тя се втренчи като омагьосана в младия полицай. Външната лампа освети русите къдрици на Скаре. Черното му кожено яке проблесна. Сините му очи я пронизаха като светкавица. Зави ѝ се свят. Изведнъж се почувства важна: Изгуби ума и дума, но се изпъна на прага като обтегната тетива.

Скаре я огледа с любопитство. Струваше му се напълно възможно това момиче да е минало покрай Витемуен в часа, когато е било извършено престъплението. Дали да вярва на показанията ѝ? Скаре знаеше, че жените са по-благонадеждни свидетели от мъжете. Линда беше млада, вероятно имаше отлично зрение. Освен това в девет часа навън още беше светло. Линда бе минала оттам на велосипед, а не с автомобил. С кола човек би преминал за четири-пет секунди. Скаре беше убеден, че с онова, което Линда ще му разкаже сега, най-вероятно се изчерпваха всичките ѝ спомени за онази вечер. Ако се сетеше по-късно за нещо ново, Скаре положително щеше да се усъмни в достоверността на думите ѝ. В човека е заложен стремежът да допълва картината, за да създаде цялост. Вътрешна хармония. Това, което сега изглеждаше като трохи от някаква случка, после можеше да се окаже много повече. Скаре забеляза с какво усърдие се старае Линда да му бъде от полза с показанията си. Той познаваше добре психологическите зависимости при изказванията на свидетелите; знаеше кое повлиява човешкото възприемане на видяното. „Относителността на впечатленията.“ Възраст, пол, култура и настроение. Начинът, по който се задава въпросът. Освен това Линда му се струваше разконцентрирана, разсеяна и неспокойна. Тялото ѝ се намираше в непрекъснато движение, тя жестикулираше ожесточено и мяташе глава напред-назад. Тежкият ѝ парфюм лъхаше на вълни към Скаре.

— Сама ли си вкъщи?

— Да, мама шофира на дълги разстояния. Почти не се прибира.

— На дълги разстояния? Браво на нея. Мислила ли си и ти да започнеш такава кариера?

— Това кариера ли го наричаш? — засмя се тя. — За нищо на света.

Тя поклати отрицателно глава. Скаре се сети за захарен памук, като гледаше светлорусата ѝ коса. Настаниха се в хола.

— И така, къде беше във въпросната вечер?

— При моя приятелка. Карен Кранц. Живее близо до Ранскуг.

— Близки приятелки ли сте?

— Познаваме се от десет години.

— В един и същи клас ли учите?

— След два дни започвам във фризьорския профил в гимназиалния курс, а Карен ще учи общи предмети, но досега винаги сме били съученички.

— Какво правихте у Карен?

— Гледахме филм. „Титаник“.

— А, с Ди Каприо. Много романтичен филм, нали?

— Да, изключително романтичен — усмихна се Линда.

Скаре забеляза как проблясват очите ѝ.

— С други думи, си била в особено настроение, когато си тръгнала към къщи?

— Може да се каже — вдигна кокетно рамене тя. — Бях се настроила на романтична вълна.

„Затова си помислила, че флиртуват“, съобрази Скаре. „Видяла си каквото си искала да видиш; каквото е очаквал мозъкът ти. Мъж тича след жена, за да се люби с нея.“

— За какво си мислеше, докато караше към дома си? Сещаш ли се?

— Не — отговори смутено тя. — Най-вероятно за филми.

— Забеляза ли в насрещното платно някакви автомобили?

— Не, никакви — категорично отвърна тя.

— Какво забеляза най-напред, когато наближи Витемуен?

— Колата. Първо видях колата. Червена, паркирана накриво. Все едно шофьорът е спрял набързо.

— Продължавай — насърчи я Скаре. — Опитай се да говориш свободно. Забрави, че изобщо съм тук и те слушам.

Линда го погледна удивено. Това ѝ се струваше невъзможно.

— Огледах се за хора. Все някой трябва да е дошъл с тази кола, помислих си. Забелязах двама души на поляната, почти навлезли в гората. Тичаха. Отдалечаваха се от мен. Мъжа го видях по-ясно, той закриваше жената. Беше облечен в бяла дреха. Бяла риза. Размяташе буйно ръце. Все едно се опитваше да я изплаши.

Тя се умълча, защото мислено се отдалечи и се върна към онази кола.

— А какво видя от другия човек?

— Тя беше по-ниска на ръст. Тъмна.

— Тъмна. В смисъл?

— Всичко беше тъмно. Косата, дрехите.

— Сигурна ли си, че беше жена?

— Бягаше като жена — простичко обясни Линда.

— Видя ли ръцете на мъжа? Държеше ли нещо?

— Не, не мисля.

— Продължавай.

Скаре не си водеше бележки. Всичко, казано от Линда, веднага се запечатваше в паметта му.

— Колата внезапно ми се изпречи на пътя и се наложи да свия. Хвърлих още един поглед. Мъжът я беше настигнал и двамата паднаха в тревата.

— Щом си ги гледала от пътя, значи са били наполовина скрити. Или успя да забележиш нещо?

— Ами мъжът беше… отгоре — изчерви се Линда. — Видях размахващи се ръце и крака. Но колелото ми се олюля и се наложи да си гледам пътя.

— Чу ли нещо?

— Едно куче лаеше.

— И нищо друго? Викове? Крясъци? Смях?

— Нищо друго.

— А колата? Можеш ли да си я спомниш?

— Да, беше червена.

— Червеното има различни нюанси. Опиши ми го.

— Яркочервено. Като пожарна кола.

— Добре. Видя ли нещо друго, докато минаваше покрай колата? Вътре имаше ли хора?

— Не, беше празна. Надникнах.

— А табелите?

— Норвежка регистрация, но не помня номера.

— Значи колата е стояла с лицевата част към теб, вей, едно е дошла от центъра на Елвеста?

— Да, но беше паркирана накриво.

— А вратите бяха ли отворени?

— Вратата на седалката до шофьора.

— А видя ли как изглежда купето отвътре? Тъмно или светло?

— Май беше тъмно. Не съм напълно сигурна. Колата беше много лъскава.

— И нямаш представа за марката или модела?

— Не.

— И си напълно сигурна, че никой не те забеляза?

— Да, сигурна съм. Бяха изцяло погълнати един от друг. А и велосипедът не вдига никакъв шум.

Скаре се позамисли. После се усмихна.

— Ако ти потрябвам за нещо, можеш да се обадиш в участъка. На този номер.

Подаде ѝ визитка. Тя я грабна жадно. На нея пишеше „Якоб Скаре“. Линда не искаше да го пуска да си тръгва! Целият им разговор продължи по-малко от десет минути. Протегна ѝ ръка и ѝ благодари. Ръкостискането му беше топло и крепко.

— Ще се наложи утре да ни покажеш мястото, където си видяла двамата души. И колата. Доколкото си спомняш. Съгласна ли си?

— Ама разбира се! — възкликна тя.

— Тогава ще изпратим някой от нашите хора утре сутринта.

— Добре — отрони разочаровано тя.

Линда стисна визитката. Знаеше, че му каза всичко. Споменът за онази нощ бе неясен, размит, лишен от детайли. Помоли се на Бог дано да ѝ се присъни нещо съществено, което досега не си е спомнила. Трябва да се срещне отново с този мъж! Той беше неин. Бе чакала точно мъж като него. Всичко ѝ се струваше идеално. Лицето, косата, русите къдрици. Униформата. Наклони глава и срамежливо сведе очи: това го умееше доста добре.

Ако ти потрябвам за нещо!

Какво ли вложи той в тези думи? Кой знае. Тя заключи вратата след него и се втурна в хола. Скрита зад пердето, го проследи с очи. Ще изпратим някой от нашите хора. Уф! Линда влезе в банята, изми си зъбите и се качи тичешком на втория етаж. Застана пред огледалото и започна бавно и методично да реше косата си. Тя се наелектризира и започна да искри.

— Ами казва се Якоб — обяви тя на огледалото. — На колко е години? На двайсет и няколко. Във всеки случай няма трийсет. Красив е, разбира се. В събота ще излизаме, най-вероятно в „Бьоршен“. Дали ще ме пуснат вътре? Под ръка с полицай ще ме пуснат навсякъде! Дали съм влюбена? Направо съм хлътнала с двата крака. — Линда огледа пламналите си бузи. — Казвам ти, Карен, нещата този път са повече от сериозни! Този път съм готова да стигна далеч, за да постигна целта си! Наистина далеч!

Линда чу отново ръмжене на двигател в двора. Мощен дизелов двигател, добре познат, но нежелан. Майка ѝ се прибираше. Линда изгаси осветлението и се мушна под завивките. Не ѝ се говореше. Когато майка ѝ разбере, ще се опита да ѝ отнеме всичко. Да проконтролира живота ѝ. Обаче Линда беше свидетел. Как наричаха такива свидетели като нея? Главни свидетели. „Аз съм главният свидетел на Якоб“, помисли си тя и затвори очи. Майка ѝ си отключи, чу се щракване на ключалка. Линда се постара да диша равномерно, когато майка ѝ надникна в стаята. После отново стана тихо. Мислено се върна към въпросната вечер в дома на Карен. Ще тръгвам! Ще ти се обадя утре. Качва се на велосипеда. На слизане към шосето се минава по лек наклон. Времето е меко и приятно. Когато излиза на асфалта, колелото се движи напълно безшумно. И така, карам колело в хубавото време. Мисли трезво, не пропускай нищо, вдясно и вляво има гора, по шосето не се вижда жива душа. Съвсем сама съм, а птиците са се смълчали, защото вече се свечери, но още не е паднал мрак. Ето, излизам от завоя и приближавам поляната във Витемуен. В далечината виждам предната част на червен автомобил. Какво пише на табелата? Не виждам! Проклятие! Приближавам и трябва да свия. Вдясно нещо се движи. В далечината съзирам хора на поляната. Какво правят? Тичат като деца, макар че са възрастни! Тя се мъчи да се измъкне, ала той я хваща за ръката. По-бърз е от нея. На пръв поглед си играят, все едно танцуват. Заобикалям колата. Празна е, но на страничното стъкло виждам нещо бяло. Лепенка. Намирам се на пътя, точно преди завоя, и се налага отново да избързам, но поглеждам още веднъж към поляната, където те току-що паднаха в избуялата трева. Мъжът лежи върху жената. Виждам ръка, която се протяга. Мъжът се навежда над нея. Мисля си: боже мой, ще го направят насред поляната с цветя, направо са полудели! Той е облечен в бяла риза, тя има тъмна коса. Той е по-едър от нея, широкоплещест. Косата му — май е руса? Вече ги подминавам и поглеждам за последен път към тях. Изгубват се в тревата. Но мъжът беше рус и на прозореца на колата беше залепена лепенка. Непременно трябва да се свържа с Якоб.

На Гюндер не му се прибираше в празната къща. Предпочиташе цяла нощ да остане в участъка, в кабинета на Сайер. Близо до украшенията. Да бъде на разположение, в случай че се появи някой с важни показания за мъртвата. Няма как да е Пуна! Не видя трупа. „Голям съм страхливец“, помисли си Гюндер, „не биваше да отстъпвам така лесно“. Благодари на полицая и се завлачи към стълбите.

Не посмя да заключи вратата. Влезе в хола. Извади от чекмеджето снимката си с Пуна. Беше я скрил там. Погледна жълтата чантичка. Ами ако грешат? Чанти с форма на банан се произвеждаха със стотици или хиляди. „Марие“, сети се той. „Работата ми. Всичко се разпада.“ Какво каза мъжът в самолета? Душата ти остава на „Гардермуен“. Изведнъж Гюндер осъзна какво е имал предвид човекът. Седнал на стола, Гюндер приличаше на смачкана черупка. Изправи се и пак седна. После обходи къщата с неспокойни крачки. Молец, който се лута в търсене на светлина.

* * *

Цялата съдебна палата приличаше на врящ котел. Трийсетина души работеха на пълни обороти. У всички бе накипял гняв заради случилото се нещастие. Чужденка, младоженка, пристигнала в Норвегия с брошка на гърдите. И някакъв злосторник веднага я пребил до смърт. Разследващите искаха непременно да разплетат случая и да заловят убиеца. Това неизказано на глас решение им вдъхваше сили да вървят с вдигнати брадички и непоколебим взор. Дадоха пресконференция. Отне им ценно време, но те държаха да погледнат норвежците в очите и да заявят: ще се справим. Сайер предпочиташе да си спести преживяването. Навсякъде репортери и камери. Метална гора от микрофони върху масата. Усещаше първите признаци на неприятен сърбеж. Страдаше от екзема и тя се изостряше, когато се чувстваше притеснен. Отляво седеше началник-отдел Холтеман, отдясно Карлсен. Нямаше измъкване. Журналистите и присъстващите хора от околността предявиха редица претенции: да им покажат снимков материал, да им предоставят информация за стратегиите си, за хода на разследването, за състава на разследващия екип, за опита на разследващите, за случаите, по които са работили.

И заваляха въпроси един след друг. Имате ли заподозрян? Съзирате ли мотив за престъплението? Жената била ли е изнасилена? Идентифицирана ли е? На местопрестъплението открихте ли съществени веществени доказателства? Изяснихте ли въпроса с произхода на жертвата и с възрастта ѝ? Колко сигнала получихте, обходихте ли района от врата на врата, каква вероятност има извършителят да нападне отново?

Откъде, по дяволите, да зная?, помисли си Сайер.

А оръжието? Възможно ли е да ни кажете нещо? Как така ще пребиеш човек до смърт, без да оставиш следи? А свидетелят на велосипеда от селото ли е? Журналистите пишеха, та чак хвърчаха пръски мастило. Сайер лапна един ментов бонбон. От лютивината му избиха сълзи.

— Готов ли е докладът от аутопсията?

— Не. Целта е да бъде максимално подробен.

— Ще позволите ли да я снимаме?

— Напълно изключено е.

Мълчание. Въображението им работеше с пълна сила!

— Значи да разбираме, че смятате това убийство за извършено с особена жестокост? Сравнено със случаите от норвежката криминална история?

Сайер плъзна поглед над помещението.

— Ще се въздържа да противопоставям различни случаи и да ги съпоставям по жестокост. Само жертвата им§ това право. Но наистина убийството е извършено с агресия, каквато не съм виждал за всички години, прекарани в полицията.

Сайер вече си представяше заглавията във вестниците. Същевременно не спираше да мисли колко работа би отхвърлил за времето, което пресконференцията отне.

— По отношение на извършителя — обади се един журналист — смятате ли, че мъжът или мъжете са от това село? Или от този район?

— Не изключваме нито една възможност.

— Колко неща не ни казвате? — попита една жена.

— Няколко дреболии — Сайер не успя да сдържи усмивката си.

Забеляза Скаре в дъното на помещението. Косите му се изправиха. Помъчи се да запази спокойствие, докато отговорят на всички въпроси. Холтеман, който седеше до него, също видя Скаре. Наведе се към Сайер и прошепна:

— Скаре е надушил нещо. Зачервил се е от вълнение.

Най-сетне приключиха с пресконференцията. Сайер повлече Скаре по коридора.

— Слушам те — задъхано рече той.

— Натъкнах се на следа. От централата на такситата. Една от колите им потеглила с клиент от „Гардермуен“ към Елвеста в 18:40 на двайсети август. Сдобих се с името на шофьора. Обадих се в дома му. Вдигна съпругата му, щял да се прибере всеки момент. Обеща да му предаде веднага да се свърже с нас.

— Ако този тип има часовник, отдавна трябваше да се е свързал. Как се казва?

— Андерш Колдинг.

— Такси от „Гардермуен“ до Елвеста? Това сигурно струва цяло състояние.

— Между хиляда и хиляда и петстотин. Юман ѝ дал пари. Норвежка и немска валута.

Чакаха, но таксиджията не се обади. Сайер му даде трийсет минути, после набра номера му.

— Колдинг — чу се в слушалката мъжки глас.

— Обаждам се от полицията. Очакваме ви.

— Зная. Зная.

По гласа си личеше, че е млад и припрян. В далечината се чуваха яростни детски писъци.

— Моля ви да се явите в участъка.

— Сега? Веднага?

— На секундата, по възможност. Разкажете ми за курса от „Гардермуен“.

— Ами нищо особено, качи се чужденка и поиска да я закарам до Елвеста. Как се казваше улицата… „Блинд“ Обаче на този адрес нямаше никого и тя се върна. Помоли да я оставя в центъра на селото, до едно бистро.

— И?

— Слезе.

— До бистрото?

— По-точно влезе вътре. В „Бистрото на Айнар“ — сети се за името шофьорът.

— Видяхте ли я след това?

— Не, боже мой. Върнах се на летището.

— Клиентката имаше ли багаж?

— Да, голям кафяв куфар. Едва успя да го извлече по стълбите.

— Не ѝ ли помогнахте да го качи? — попита Сайер след кратък размисъл.

— А?

Зад мъжа отново се чуха писъци.

— Значи не ѝ помогнахте да качи багажа си по стълбите?

— Не, бързах да се върна в града. Предстоеше ми дълъг празен курс.

— И повече не я видяхте?

— Точно така.

— Очаквам ви, Колдинг. Дори съм издърпал стола, на който ще седнете.

— Но аз нямам какво повече да ви кажа. Жена ми се кани да излиза, а детето пищи. Моментът не е никак удобен.

— Станали сте баща, доколкото разбирам?

— Преди три месеца. Момченце.

Гласът му не звучеше никак щастливо.

— Вземете го със себе си — предложи Сайер. — Не е чак толкова сложно.

— Да го взема в участъка?

— Сигурно имате чувал за бебета.

Сайер затвори и погледна Скаре.

— Аз ще се заема с Андерш Колдинг. Ти отиди в бистрото на Айнар.

* * *

Гюндер се завлече към телефона. Набра номера на службата си. Попадна на Бьорнсон.

— Ами виж сега — запъна се Гюндер. — Имам нужда от малко почивка. Не съм във форма. А сестра ми е още в кома. Ще си взема болничен лист.

— Да не си лепнал някой вирус в Индия? — стъписа се Бьорнсон.

— Възможно е, беше страшна жега.

Бьорнсон му пожела скорошно оздравяване и съзря възможност да му отмъкне неколцина клиенти. Гюндер се обади в болницата. Вдигна русата сестра, онази, приветливата.

— За жалост няма промяна — съобщи му тя. — Мъжът ѝ си тръгна преди малко. Имал работа.

— Тогава идвам веднага.

— Само ако сте си отпочинали. Ще ви се обадим, ако има нещо.

— Зная — въздъхна той. — Но въпреки това искам да дойда.

Гюндер се нуждаеше от сестра си. Искаше да бъде близо до нея, макар че Марие не можеше да му помогне. Само тя му остана. През всичките тези години така и не успяха да се сближат с Карщен. Зет му не знаеше за сватбата с Пуна и за всичко останало. Само го погледна удивен и не посмя да го разпитва. Всъщност Гюндер също не изпитваше желание да му разправя за нещастието; нямаше нищо приятно в това. Какво да му каже? Най-добре да го запази в тайна, докато случаят се изясни. Защото още нищо не беше сигурно. Гюндер непрекъснато се боеше, че Кале Муе ще му се обади пак. Вероятно го мъчеше гузна съвест, задето бе позвънил в полицията. Гюндер едва превъзмогна умората и се завлече към банята. Нямаше сили да си вземе душ. Избръсна се и си изми зъбите. От доста време не беше слагал нищо в устата си. В главата му шумеше. Изкара колата от гаража и пое към града.

Марие лежеше, както я бе оставил. Все едно времето беше спряло. Гюндер хвана ръката ѝ над чаршафа. Неочаквано се успокои, защото усещаше дланта ѝ в своята. Посъветваха го да ѝ говори, но той нямаше какво да ѝ каже. Ако Пуна бе пристигнала в къщата му и шеташе в кухнята или из градината, Гюндер щеше да говори за нея. Сега Пуна подрязва розите. В момента са най-красиви. Или: днес Пуна ще ми приготви пиле. Червено пиле. Но Гюндер нямаше какво да сподели с Марие. Затова седеше мълчаливо до леглото ѝ. От време на време в стаята влизаше медицинска сестра да провери състоянието на болната. За Гюндер тази сестра беше непозната: дребна, пълна, със сплетена коса.

— Не губете надежда — насърчи го тя. — Понякога отнема повече време.

Не бяха изнесли леглото за придружителя. Сигурно! Карщен бе спал там през нощта. Гюндер усещаше, че нещата са се променили и той също ще си легне, когато се измори. След няколко часа се сети, че му трябва болничен лист. Понеже не ходеше на лекар, се замисли на кош да позвъни. Не на лекаря в Елвеста, а на лекар от града. Изведнъж съобрази, че се намира в болница. Бяха го предупредили да поиска съдействие от тях, ако се появи проблем. Гюндер се подвоуми и спря пред стаята на дежурните сестри. Русата веднага се изправи.

— Исках само да попитам нещо — тихо подхвана той, за да не го чуят останалите. — Трябва ми болничен. Имам нужда от няколко дни почивка, за да превъзмогна случилото се. Може ли да ми го дадете оттук, или да отида другаде?

— Ще поговоря с лекаря. Върнете се при сестра си, а той ще дойде след малко.

Гюндер ѝ благодари и послуша съвета ѝ. Респираторът продължаваше да работи и Гюндер почувства облекчение от факта, че Марие си почива, докато апаратът поддържа живота ѝ. Машините не се изморяват. Те просто си вършат работата с неуморимост, чужда на човека. Малко по-късно лекарят дойде и попълни необходимите документи. Донесе найлонов плик с вещите на Марие, намерени в колата ѝ: чанта и букет красиво аранжирани изкуствени червени рози с картичка: „Мила Пуна, добре дошла в Елвеста.“

Ако Пуна наистина е влязла в бистрото на Айнар, все някой трябва да я е забелязал. И впоследствие да е разбрал коя е. Най-малкото съдържателят я е видял, но не се е обадил. Защо? Скаре забеляза два автомобила, паркирани пред бистрото: зелено комби и червена тойота. Виненочервена, машинално прецени Скаре, а не червена като пожарна кола. Отвори вратата на бистрото и забеляза джубокса. Спря да му се порадва. Стана му любопитно каква музика има. За своя изненада видя, че всички парчета са стари. Двойно по-възрастни от него. Скаре се отправи към тезгяха. Две жени пиеха кафе до прозореца. Зад бара червенокос непохватен мъж четеше вестник на коленете си.

— Пак ли ходите от врата на врата? — бързо попита Айнар.

— Нещо такова — усмихна се Скаре.

Тъй като винаги се усмихваше, младият полицай не изглеждаше ни най-малко мнителен и го преценяваха като напълно безобиден.

— Къде бихме могли да поговорим на спокойствие?

— Толкова ли е сериозно?

Айнар Сюнде отвори една вратичка и пусна Скаре зад бара. После се оттеглиха в офиса на съдържателя. Вътре цареше бъркотия и нямаше къде да стъпиш, но Айнар издърпа един стол за посетителя си, а самият той седна върху каса с бира.

— Днес разговарях с централата на такситата — подхвана Скаре. — Резултатът ме доведе тук.

Айнар веднага застана нащрек.

— На двайсети август един от шофьорите довел тук жена от „Гардермуен“. Тя слязла пред бистрото ви. Последно видял как жената мъкне куфара си нагоре по стълбите.

Айнар слушаше мълчаливо.

— Жената е била от индийски произход. Облечена в тъмносиня рокля с панталон в подобен цвят. С дълга плитка.

Айнар кимна. Имаше вид на човек, чиято глава ще се пръсне от напрежение.

— Затова ви питам: вярно ли е, че тази жена е дошла надвечер в заведението ви на двайсети? — продължи Скаре.

— Да, вярно е — неохотно призна Айнар. — Спомням си я.

— В такъв случай ви моля да ми разкажете подробности — усмихна се Скаре.

— Няма почти нищо за разказване. Тя пусна куфара до джубокса и си поръча чаша чай. Настани се в онзи ъгъл. Разполагам само с „Липтън“, но тя нямаше претенции.

— Разговаряхте ли?

— Не — категорично отрече Айнар.

— Видяхте ли куфара ѝ?

— Куфара? Да, да, беше кафяв на цвят. Тя го остави до джубокса. После дойде на барплота и поиска чай. Стори ми се доста напрегната. Все едно чакаше някого.

Скаре се помъчи да си създаде представа за съдържателя, да отгатне що за човек е. Затворен. Неемоционален. Нащрек.

— Колко остана тук?

— Около четвърт час.

— Аха. А после?

— Вратата се затръшна и тя си тръгна.

Умълчаха се, докато размишляваха.

— С норвежки крони ли плати за чая?

— Да. А сега, след всичко случило се, какво мислите за тази жена?

— Ами вероятно е била тя — вдигна примирено рамене Айнар. — Онази, която намериха във Витемуен.

— Точно така. Съвсем близко до ума е. Не ви ли хрумна да се свържете с нас?

— Не знаех, че е същата жена. Тук идват много хора.

— Но не и много индийки, нали?

— Тук живеят доста емигранти или бежанци, или не зная как се наричат. Трудно ми е да ги различавам. Но съм съгласен, че трябваше да се сетя за тази възможност. Вече няма какво да се направи, освен да съжалявам — сърдито заключи той. — Е, вие и сами стигнахте до правилния извод.

— По принцип винаги става така — Скаре прикова очи в Айнар. — Накъде тръгна жената?

— Нямам представа. Не погледнах през прозореца, а и това изобщо не ме интересува.

— Имаше ли други посетители освен нея по това време?

— Не. Беше прекалено късно за кафеджиите и твърде рано за бираджиите.

— Тя говореше ли английски?

— Да.

— Но не ви попита нищо? Абсолютно нищо?

— Не.

— Не ви ли помоли да ѝ услужите с телефон например?

— Не.

— Какво ви мина през ума за тази жена? Къде помислихте, че отива? Сама, чужденка, с голям куфар, тръгнала из селото вечерно време?

— Нищо не съм си мислил. Хората не ме интересуват. Обслужвам ги, това е всичко.

— Беше ли красива? — попита Скаре и се вторачи в Айнар.

Съдържателят се обърка:

— Що за въпрос е това?

— Любопитно ми е — обясни полицаят. — Не съм я виждал.

— Не сте ли?

— Видях я, но беше вече късно.

Айнар премига.

— Дали била красива… — той заби поглед в ръцете си. — Не мога да определя. Да, в нея имаше нещо привлекателно. Беше много екзотична, слабичка и симпатична. А и тези жени се обличат женствено, нали ме разбирате. Не с дънки или анцуг, както правят нашите. Имаше доста изпъкнали зъби.

— А иначе? Как ви се стори? Самоуверена? Плаха?

— Нали ви казах. Изглеждаше напрегната. Изгубена — добави той.

— А в колко часа напусна заведението?

— Никъде към осем и половина — сбърчи чело съдържателят.

— Благодаря ви.

Скаре стана и излезе от офиса. Отвори вратичката и се озова отново в бистрото. За миг се спря да огледа обстановката. Айнар го последва. Взе един парцал и започна да бърше масите.

— Когато стоите зад тезгяха, не виждате масата до джубокса — установи Скаре.

— Така е. Нали и аз ви казах същото. Не я видях да си тръгва. Само чух как вратата се затвори.

— Ами куфарът? Споменахте, че бил кафяв. Как сте успели да го видите?

Айнар прехапа устни.

— Сигурно съм отишъл да почистя нещо близо до масата ѝ. Вече не си спомням.

— Добре. Благодаря ви.

— Ама разбира се, няма за какво.

Скаре направи четири крачки и пак спря.

— Само още нещо съвсем дребно — той вдигна показалец до устните си. — Бъдете откровен. В пресата и по телевизията се излъчиха безброй призиви да се обадят всички, които разполагат с някаква информация по случая е убийството на чужденката в Елвеста. Защо, за бога, не се свързахте с полицията?

Айнар пусна парцала. По лицето му се изписа лек страх.

— Не зная.

Очите му блуждаеха.

First we take Manhattan, помисли си Скаре. Then we take Berlin.[20]

Във вестниците наричаха Линда важен свидетел. Не споменаваха името ѝ, разбира се. И все пак. Тя обикаляше с велосипеда, за да се покаже навсякъде. Никой не знаеше, че тя е свидетелят. Само Карен. И майката на Линда. А тя не спираше да ѝ опява.

— Но, боже мой, какво точно видя?

— Почти нищо — отвърна Линда. — Но може да си припомня повече с времето.

Обади се на Якоб да го осведоми за последните подробности: русата коса, лепенката на прозореца на колата. Изведнъж се почувства важна и ценена. Пое към центъра. Мина покрай бакалията на Гюнвал. Отвън стоеше паркиран стар мотопед. Вярно, Линда никога не пазаруваше от Гюнвал, но защо да не се отбие и да му намекна кой е тайнственият свидетел? Мълвата, че не друг, а Лина да Карлинг е минала на велосипед покрай местопрестъплението, щеше да се разнесе от уста на уста с бързината на пеперуда. Хората щяха да я гледат, да идват при нея, да я разпитват.

Линда е видяла убиеца.

В бакалията се носеше особена миризма: на хляб, кафе и сладък шоколад. Линда кимна за поздрав на Гюнвал и се приближи до витрината със сладоледите. Не бързаше. Гюнвал живееше точно до поляната. Ако във въпросния ден бе застанал на прозореца, щеше да види същото като Линда, само че по-отблизо. Стига да имаше добро зрение. Не, Гюнвал носеше очила с дебели стъкла. В бакалията нямаше от новите сладоледи. Линда си избра един, скъса опаковката и захапа сладоледа между острите си предни зъби. После бръкна за пари в джоба си.

— Госпожица Карлинг е тръгнала на разходка? Всеки път, когато те видя, си пораснала с половин метър. Но винаги те познавам, защото имаш походката на майка си — каза ѝ Гюнвал.

Линда не понасяше подобни реплики, но се насили да се усмихне. Остави парите върху тезгяха. До касата лежеше разтвореният вестник на Гюнвал. Той тъкмо бе преполовил статията за убийството във Витемуен. Безпрецедентна жестокост.

— Направо не ми го побира умът — посочи Гюнвал към постника. — Тук, в Елвеста. Подобен ужас. Не съм допускал, че е възможно.

Линда долепи устни до шоколадовата глазура и тя започна да се топи.

— Само си представи що за човек е той! Чете за себе си във вестника! — продължи Гюнвал.

Предните зъби на Линда пробиха мекия шоколад.

— Днес са му поднесли изненада — отбеляза тя.

— Ами?

Търговецът свали очилата върху носа си.

— Днес ще прочете, че са го видели. По време на престъплението.

Гюнвал разшири очи.

— Какво говориш? Тук не пише такова нещо.

Той пак надникна в текста.

— Напротив. Ето там, долу.

Тя се наведе над касата и му показа. „Важен свидетел се е свързал с полицията. Въпросният свидетел е минал покрай местопрестъплението на велосипед в интересен за разследването момент и е забелязал мъж и жена на поляната, където по-късно бе открит трупът на жертвата. Освен това е съобщил за червен автомобил, паркиран отстрани на пътя.“

— Боже мой! — възкликна Гюнвал. — Дали е оттук този свидетел?

— Естествено, че е от тук — кимна Линда.

— Но в такъв случай ще разпространят описание на външния вид на убиеца и така нататък. И ще го намерят. Точно това казвам и аз, такива престъпници рядко се измъкват безнаказано.

Той продължи да чете. Линда ближеше сладоледа си.

— Със сигурност е видяла нещо — отбеляза тя. — Полицията, естествено, няма да издаде всичко. Вероятно е видяла много повече, отколкото пишат по вестниците. Редно е да охраняват такива важни свидетели.

Линда си представи как Якоб стои в стаята ѝ със задачата да пази живота ѝ. По гърба ѝ пробягаха сладостни тръпки. Гюнвал вдигна очи към нея:

— Тя? Свидетелят жена ли е?

— Не го ли пише? — попита Линда с цялата невинност, на която бе способна.

— Не. Пише просто „свидетелят“ и „въпросният свидетел“.

— Хм… сигурно съм го прочела в друг вестник.

— Ще стане ясно — заключи Гюнвал, погледна Линда и се засмя. — Не мислех, че вие, младите момичета, ядете сладолед. Нали постоянно се притеснявате за фигурата си.

— Аз нямам такива проблеми — отвърна Линда.

После си тръгна, изблиза целия сладолед от клечката и се качи на велосипеда. Може пък в бистрото на Айнар да има клиенти. Навън бяха паркирани два автомобила: комбито на Айнар, което винаги си стоеше там, и червената кола на Йоран. Линда слезе от велосипеда и се загледа в колата на Йоран. Нито голяма, нито малка. Измита и лъскава. Червена като пожарна кола. Приближи се до нея и я огледа по-подробно. На лявото странично стъкло забеляза кръгла лепенка с надписа „АДОНИС“. Хрумна ѝ да се поотдалечи, за да види колата от същото разстояние, от което бе видяла колата във Витемуен. Пресече на отсрещната страна, застана пред бензиностанцията на, „Шел“ и се вторачи. Да, колата на Йоран приличаше много на онази, другата. Линда не разпозна каква е марката. Но много автомобили си приличат удивително. Майка ѝ често казваше, че колите вече не се отличават. И това не беше съвсем вярно. Линда се върна и пак се приближи до колата на Йоран. Фолксваген „Голф“. Най-после разбра каква е марката. Много шофьори слагат лепенки на колите си. Майка ѝ например имаше жълта лепенка — емблемата на въздушната линейка — върху задното стъкло на личния си автомобил. Линда влезе в заведението, където се беше събрала цяла тайфа: Йоран, Муде, Макарона и Франк, франк беше известен и като Подвига на Маргит, когато хората искаха да подчертаят пренебрежението си или го споменаваха с незлоблива ирония. Сдоби се с това прозвище, защото, докато беше бременна с него, майка му Маргит не спря да се жалва и да се оплаква, вцепенена от ужас при мисълта за предстоящото му раждане. Лекарят ѝ казал, че бебето е огромно, около шест килограма. Франк и сега беше едър.

Мъжете кимнаха на Линда, тя също им кимна. Айнар изглеждаше сърдит както обикновено, а лицето му — напълно непроницаемо. Линда си купи кока-кола и се отправи към джубокса. Пусна една монета. Машината приемаше само старите крони, поставени в купа до джубокса, и клиентите използваха тях. Когато купата се изпразнеше, Айнар ги източваше от джубокса и отново ги изсипваше в купата. Така купчината никога не се стопяваше за дълго. Цяло чудо, смяташе Линда. Прегледа заглавията и избра „Елоиз“[21]. Докато стоеше пред джубокса, Йоран се приближи до нея. Погледна я мрачно. Линда забеляза, че по лицето му има следи от одраскано. Побърза да сведе очи.

— Защо зяпаш колата ми?

Линда изтръпна. Не очакваше някой да я е видял.

— Какви ги говориш? — изплашено попита тя. — Нищо не съм зяпала.

Йоран я гледаше втренчено. Линда забеляза няколко червени резкѝ по лицето му и по едната му ръка. Той се върна при останалите. Сконфузена, тя остана при джубокса да слуша песента. Да не би Йоран да се е сбил с някого? По принцип правеше впечатление на много свеж и приказлив тип, комуто не липсва самочувствие. Вероятно са се сдърпали с Ула. Говореше се, че когато се ядосала, ставала по-зла и от тасманийския дявол. Линда нямаше представа какво е одраскало така лицето на Йоран, ала едно беше сигурно: нещо с нокти. Йоран и Ула бяха заедно от година. Според Карен отскоро започнали да се карат. Линда вдигна рамене и се настани до прозореца. Мъжете от компанията гледаха в друга посока и Линда се почувства нежелана. Смутена, девойката отпиваше от кока-колата и гледаше през прозореца. Дали да не се обади на Якоб и да му разкаже какво е видяла? Дали случилото се е важно? Нека той прецени. Нали и поръча да се свърже с него, ако ѝ хрумне нещо. А Линда огледа колата на Йоран и тя доста ѝ заприлича на колата до Витемуен.

Добър ден. Обажда се Линда.

Здравей, Линда. Звъниш ми отново? Да не би да имаш да ми казваш още нещо?

Сигурно не е важно, но става дума за онази кола. Чудя се дали не е била фолксваген „Голф“.

Да не си видяла такава кола?

Да. Току-що.

В Елвеста?

Да, но не е същата от онази нощ, защото познавам собственика ѝ. Просто ми заприлича. Разбираш ли какво имам предвид?

Линда се отнесе. Размишляваше съсредоточено. Колко червени коли има в Елвеста? Замисли се. Гюндер Юман караше червено волво. Други? Главата ѝ щеше да се пръсне от усилието да си спомни. Лекарят имаше червено комби, почти като на Айнар. Линда пиеше кока-кола и се взираше през прозореца. От масата на мъжете долитаха гласовете им. „Елоиз“ свърши. Айнар дрънчеше с пепелници и чаши. Линда не се съмняваше ни най-малко, че Айнар ходи с парцала и забърсва всичко и в дома си. Сигурно бърше наред плотове, маси, первази, дори жена си и децата си. Този Йоран с червените драскотини… Плашеше я до смърт.

Андерш Колдинг беше двайсет и пет годишен, с крехко телосложение, кафяви очи и малка уста. Дойде с униформа на таксиджия — твърде голяма за неговата фигура — и черни мокасини, над които се подаваха бели чорапи за тенис. Очите му бяха зачервени.

— Къде е бебето? — попита Сайер.

— Спи в колата. Не посмях да го събудя. Има колики — обясни младият баща. — А аз работя на смени. Спя в таксито между отделните курсове.

Колдинг остави износен апарат за разваляне на пари върху масата. Коженият калъф беше оръфан.

— Чухте ли за убийството в Елвеста?

— Да — призна той с гузен вид.

— Хрумна ли ви, че е възможно убитата жена да е същата, която сте взели от „Гардермуен“?

— Общо взето, не — побърза да го увери Колдинг. — Или поне не в началото. Возя всякакви хора, много от които чужденци.

— Разкажете ми всичко, което си спомняте за тази жена и за пътуването — помоли Сайер. — Постарайте се да не пропускате нито една подробност.

Инспекторът се настани удобно на стола.

— Дори фактът, че над шосето е прехвърчал таралеж например, е от значение за мен.

Колдинг се засмя. Поотпусна се и взе апарата за разваляне на пари в ръка. Поигра си с него, докато мислеше. Случката с индийката не му даваше да мигне през последните дни. Но реши да не го споделя с инспектора.

— Тя се приближи към таксито доста неохотно с голям кафяв куфар. През цялото време се оглеждаше, все едно изобщо не искаше да се качва. Взех куфара и понечих да го сложа в багажника. Отначало се възпротиви. Изглеждаше объркана. Гледаше си часовника, надзърташе през рамо към чакалнята на летището. Изчаках търпеливо да реши. А и се чувствах изморен, нямах нищо против да подремна. Отворих ѝ вратата, ала тя не искаше да се качи. Попитах я дали чака някого и тя кимна утвърдително. Няколко минути стоя, хванала нерешително вратата. После поиска да отворя багажника. Позасуети се с куфара. За капака му беше закрепена чанта за документи. Тя я откачи и най-сетне се качи в таксито. През цялото време седеше на края на седалката и гледаше през прозореца към входа на чакалнята. Взираше се в колоната от таксита зад, нас и не спираше да си поглежда часовника. Самият аз обърках. Искаше ли тази жена такси, или не?

Колдинг имаше нужда от почивка. Сайер му наля чаша минерална вода и му я подаде. Таксиджията пи и я остави върху подложката за писане, горе-долу върху Панамския канал.

— Обърнах се да я попитам накъде да карам. Тя откопча чантата и извади листче със записан върху него адрес. В Елвеста. „Разстоянието дотам е голямо“, предупредих я аз. „Ще ви излезе много скъпо и ще отнеме около половин час.“ Тя кимна и извади няколко банкноти, за да ми покаже, че има достатъчно пари. Понеже районът около Елвеста не ми е познат, стигнахме с питане. Тя изглеждаше напълно безпомощна. Наблюдавах я в огледалото. В очите ѝ прочетох отчаяние. Непрекъснато ровеше из чантата си, сякаш търсеше нещо. Известно време стоя вторачена в самолетния си билет, все едно информацията върху него е сбъркана. Мълчеше. Опитах се да завържа разговор, но тя ми отговаряше съвсем лаконично на сносен английски. Спомням си дългата ѝ плитка — спускаше се по рамото ѝ чак до коленете. Беше стегната с червена шнола, спомням си дори, че в косата ѝ имаше вплетени златни нишки.

„Ти си истинска находка“, помисли си Сайер. „Как ми се иска ти, а не Линда Карлинг, да беше минал на колело край Витемуен!“

Колдинг се изкашля в шепа, смръкна през нос и продължи:

— В селото няма много къщи и не всички са с номера. След като минахме през центъра и пропътувахме няколко километра из Елвеста, най-сетне открих „Блинд“. По лицето ѝ се изписа неизразимо облекчение. Поех по чакълестия път, не по-малко успокоен от нея. За пръв път тя се усмихна. Помислих си: жалко, че има такива зъби. Бяха препалено изпъкнали. По иначе ми се видя хубавичка. Когато стоеше със затворена уста, де. Слязох от колата, тя — също. Понечих да извадя куфара от багажника, ала тя ми даде знак да не бързам. Позвъни на вратата. Никой не отвори. Тя продължи да звъни. Аз обикалях из двора и чаках. Тя изпадна в още по-дълбоко отчаяние. Имах чувството, че всеки момент ще се разплаче. „Знаят ли, че ще пристигнеш днес?“, попитах. „Да, отвърна тя, явно се е случило нещо“. Пак се качи в колата. Не обели дума. Чудех се какво иска и почаках да реши. А таксиметърът продължаваше да навърта все по-голяма сума. „Няма ли на кого да се обадиш?“, попитах, ала тя поклати отрицателно глава. После ме помоли пак да я закарам в центъра. Там поиска да слезе до крайпътната гостилница и да изчака вътре. Извадих куфара от багажника. Тя ми плати. Струваше ѝ повече от хиляда и четиристотин крони. Изглеждаше смазана. Последно я видях как едва се мъкне по стълбите с тежкия куфар. Обърнах колата, за да заредя. Там има бензиностанция „Шел“. После се върнах в града. Тази жена не ми излизаше от ума. Мислех какво разстояние е пропътувала, за да се озове през заключена врата. Някой явно ѝ бе вързал тенекия. Много гадна работа — заключи Андерш Колдинг, остави апарата за разваляне на пари върху масата и погледна Сайер.

— Не, никой не ѝ е вързал тенекия. Мъжът, с когото са имали уговорка да я посрещне на летището, е бил внезапно възпрепятстван и не е успял да отиде. Тя така и не е разбрала за затруднението му. Ако знаеше, щеше да му прости.

В погледа на Колдинг се появи любопитство.

— Докато пътувахте от Елвеста до къщата на „Блинд“, забелязахте ли минувачи или паркирани автомобили?

Колдинг отговори отрицателно. Нямало почти никакво улично движение. На следващия въпрос на Сайер разказа, че кара такси от две години, женен е и има бебе на три месеца, което реве непрекъснато. После изясниха приблизителните часове на събитията.

— Споменахте, че сте заредили в бензиностанцията — сети се Сайер. — Кой ви обслужи?

— Младо момиче. Русо.

— Купихте ли нещо друго?

— Нещо друго? — учуди се Колдинг. — За хранителни стоки ли питате?

— Друго освен бензин.

— Всъщност да. Купих си акумулатор.

Сайер се замисли.

— Купили сте си акумулатор от бензиностанцията в Елвеста?

— Да. Предлагат много изгодни цени. В града са доста по-скъпи.

— А къде е сега този акумулатор?

— В колата, разбира се. В личния ми автомобил.

Сайер си представи акумулатор за кола и масата му.

Акумулатор с изчистени твърди повърхности. Ако удариш с него човешка глава, ще ѝ нанесеш сериозна травма. Тази мисъл го подтикна да огледа внимателно лицето на Колдинг. Пуна се е возила в колата му.

— Какво друго правихте в бензиностанцията?

— Нищо особено. Изпих една кока-кола, разгледах щанда с аудиодискове, разлистих един ежедневник.

— Значи сте постояли вътре?

— Само няколко минути.

— И не видяхте индийката да напуска бистрото?

— Не, не.

— А после накъде потеглихте?

— Към града. Няма как да си намериш клиент в Елвеста. Примиряваш се и правиш празен курс.

— Каква марка е таксито ви?

— Черен мерцедес.

* * *

— Колко души живеят в Ню Делхи?

Намираха се в столовата. Сайер само чоплеше храната с вилица.

— Вероятно няколко милиона — предположи Скаре. — А ние не знаем дори малкото му име.

На Сайер никак не му се нравеше мисълта, че още не са се свързали с брата на Пуна Бай. Махна украсата на сандвича си. Започнаха да се хранят мълчаливо.

— Времето тече — наруши тишината Сайер.

— Да, има този навик — пошегува се Скаре.

— Виновникът ще се възползва от възможността да укрепи защитата си и да скрие следите.

— Например да се отърве от куфара — отбеляза между две хапки Скаре.

— От дрехите, които е носел в онази нощ; от обувките. Ако жертвата е успяла да го удари, раните ще зараснат. Разкажи ми що за човек е Айнар Сюнде.

— Сърдит — Скаре се замисли. — Негативен. Няма никакво желание да бъде център на вниманието.

— Или просто се страхува — вметна Сайер.

— Възможно е. Но той е бил сам в бистрото по време на убийството. Не ми се вярва да е излязъл от заведението, да е пребил Пуна до смърт и после да се е върнал да пече кюфтета.

— Имаме само неговото твърдение, че е бил сам.

Сайер си избърса устата със салфетка.

— В това разследване ще се сблъскаме с хора, които се боят до смърт да говорят, защото всяка тяхна дума ще бъде използвана впоследствие срещу тях. Пак обаче си мисля за онова момиче, Линда. Тя е минала на колело покрай тях и е видяла само бяла риза.

— Случва се.

— Положително има начин да я накараме да си спомни повече подробности.

— Как ще си спомниш нещо, което не си видял? — възрази Скаре. — Дори зрението ѝ да е възприело множество детайли, ако мозъкът ѝ не ги е разтълкувал, тя няма да е в състояние да ги възпроизведе.

— Боже, колко си начетен!

— Елементарни закони от психологията за вземане на свидетелски показания.

— Виж ти! По мое време не сме изучавали такава дисциплина.

— Нямахте ли психология?

— Една двучасова лекция. Това беше всичко.

— За цялото следване?

— Наложи ми се сам да откривам топлата вода.

Скаре погледна шефа си с невярващи очи.

— Неприятно ми е да го кажа, но имам съмнения доколко да ѝ вярваме — продължи той. — Струва ми се неуравновесена.

— Щом психолозите са способни да накарат хората да си припомнят минали животи от времето на каменната ера, ще накарат и Линда да си спомни двама души отпреди четири дни.

— Започваш да говориш като хлапак — сухо отбеляза Скаре.

— Зная.

Сайер се приготви да тръгва:

— Имам един свободен час. Ще се поразходя до Витемуен. Ще взема Колберг, има нужда да подиша чист въздух.

Отнесоха таблите. Сайер излезе на паркинга. Приближи се към колата и тя се разтресе силно. Отвътре скочи тежкият леонбергер. „Преди скачаше по-пъргаво“, отбеляза наум Сайер. Е, Колберг отдавна не беше в първа младост.

Сайер изтупа полепналите по панталона му медночервени косми. Остави кучето да се облекчи в храстите и потегли за Елвеста. Във Витемуен паркира на мястото, където Линда бе видяла червената кола. Беше отбелязано с два оранжеви конуса. Сайер пусна кучето навън и се насочи към завоя, откъдето се бе появила Линда вечерта на двайсети. Обърна се и огледа колата си от разстояние. Слънцето я огряваше и ѝ придаваше сребрист цвят, макар че всъщност беше синя. Сайер тръгна с бързи крачки по шосето с кучето. След няколко метра обърна глава и огледа поляната, където бяха открили трупа на жената. Заради разстоянието и избуялата трева човек, застанал насред поляната, би се виждал само от кръста нагоре. Сайер пак се взря към колата си. Какво забелязваше всъщност оттук? Голяма, широка, лъскава кола. В бързината човек би я взел за сребриста или сива. Следователно автомобил, сметнат за червен, можеше да се окаже кафяв. Или оранжев. Сайер се потисна. Застана отстрани на пътя, провери дали тревата е суха и седна. Кучето се настани до него. Гледаше го с очакване. Започна да души джобовете му. Сайер извади кучешка бисквита и го накара да му подаде лапа. Голяма, тежка лапа. Колберг веднага я схруска.

— Какъв си лакомник — тихо го упрекна Сайер.

Кучето излая.

— Не, нямам повече бисквити. Виждаш ми се малко болнав — замислено установи той. Повдигна главата на Колберг и се вгледа в черните му очи. — И мен случилото се ме натъжи.

Сайер отново се загледа в поляната; в черната стена от борове, които скриваха част от къщата на Гюнвал. Проблесна прозорец. Как се е осмелил? Нищо не е било планирано, съобрази Сайер. Убиецът се е натъкнал на жената съвсем неочаквано. Тя е пътувала на автостоп или е вървяла покрай шосето и той я е подминал с колата си. Гледката на екзотичната чужденка е запалила страстите му. Престанал е да разсъждава трезво, не се е замислил дори, че все още не се е смрачило и някой минувач би могъл да го види. Като например Линда. Как този мъж е натрупал такава агресия срещу непозната жена? Това би намерило все пак своето обяснение, ако убиецът е видял в нея посестрима на някоя конкретна жена или представителка на целия женски пол. Изоставен мъж, който не е постигнал желанието си; голямо, пренебрегнато дете. Физически силен мъж или просто мъж с тежко оръжие. Сайер недоумяваше. Какво оръжие е носил убиецът в червената си кола? Сайер усещаше инстинктивно, че разковничето се крие именно там. Оръжието щеше да им подскаже що за човек е убиецът. Дали наистина Линда е видяла извършителя и жертвата? Най-вероятно да, все пак часът съвпадаше. Самолетът от Индия се е приземил в 18:00. Пуна Бай се е качила в таксито на Колдинг в 18:40. Пристигнали са пред къщата на Юман в 20:00, а в бистрото на Айнар — в 20:15. По думите на Сюнде индийката излязла от заведението му в 20:30. Сама. По пътя е срещнала някого. Нима е поела покрай шосето пеш с тежкия си куфар? Андерш Колдинг каза, че едва го замъкнала в бистрото. Сигурно покрай Пуна е минал автомобил, предположи Сайер. Представи си червената кола и шофьора в нея, който съзира смуглата непозната. Отчаяна и изкусителна. Накъде ли е вървяла тя? Сигурно към дома на Гюндер, защото той живее в същата посока. Дали е възнамерявала да го изчака на стълбите?

Ако никой не бе попречил на Пуна да си продължи пътя, тя би срещнала Юман. Той се е прибрал в девет и половина. Но тя така и не е стигнала до къщата му. След дългото пътуване от Индия Пуна умира на километър от дома на съпруга си. Сайер си представи как извършителят спира и я заговаря. Вероятно е посочил куфара и я е попитал закъде е тръгнала.

Мога да те закарам. И аз отивам в същата посока. Той взема куфара и го слага в багажника. Отваря ѝ вратата. Тя се е почувствала в безопасност; нали се намира в родината на Гюндер, в малката спокойна Норвегия. Шофьорът потегля. Пита какво ще прави при Гюндер. Вероятно тя му е обяснила, че са женени. Сайер се мъчеше да задържи тази картина във въображението си, но тя непрекъснато му се изплъзваше, защото не знаеше кое е отключило гневът и потребността от посегателство. Червената кола, доскоро така ясна в съзнанието му, също се отдалечи и изчезна зад завоя. Колберг го побутна с муцуна.

— В такива населени места — промърмори Сайер и огледа отново гората, поляната и къщата на Гюнвал, — в такива населени места хората се защитават един друг. Винаги е било така. Ако видят нещо, което не разбират, не се престрашават да го разкажат. Казват си: а, не, объркал съм се, та с него сме израснали заедно, колеги сме, че ми се пада и братовчед. Или съсед. Или брат. Или съученик. Затова ще си трая, не може да е истина. Такива сме ние, хората. И това не е лошо, нали, Колберг? — погледна той кучето. — Тук не става дума за злонамереност. Добрите намерения отказват хората да разкажат какво знаят.

Сайер поседя, загледан в поляната. Ослушваше се. Линда не е чула нищо. Пейджърът му изписка. Позна номера на Снурасон. Извади мобилния си телефон и му позвъни.

— Открих нещо — съобщи патологът. — Може да се окаже важно.

— Слушам те.

— Миниатюрни частици от бял прах.

— Продължавай.

— Върху чантата и косата ѝ. Съвсем дребни, но успяхме да ги изолираме и ги изпратихме за анализ в лабораторията.

Сайер му благодари. Колберг се изправи. Бял прах. Следа. Наркотици? Хвърли за последно поглед към гората. Дали жената не е тичала по поляната, защото е видяла къщата на Гюнвал и се е надявала да намери там спасен ние? Нямаше къде другаде да избяга. Защо не се е разкрещяла за помощ? Гюнвал чул само слаби викове. Вероятно просто слухът му е отслабнал от възрастта. Защо убиецът е спрял колата си точно тук, където всичко се вижда? Дали жената не е отворила вратата по време на движение в опит да се измъкне? Според Линда вратата до мястото до шофьора била отворена. Или индийката е забелязала езерото Нуреван и е понечила да побегне натам? Сайер пусна кучето в колата и седна зад волана. Затвори очи. Често процедираше така. Реалният свят изчезваше и на негово място се появяваха други картини. Пробягваха пред очите му, светли и ярки. Ако се обърнем към статистиката, мъж на възраст между двайсет и петдесет години. Най-вероятно на постоянна работа, но без висше образование. Мъж, който не умее да говори за себе си и за чувствата си. Сигурно има приятели, но не се сближава с никого. Проблемни отношения с жените. Наранена душа.

Сайер обърна и пое бавно към едрото. След около петстотин метра стигна до тесен залив с каменист бряг. Нямаше нито къщи, нито вили. Слезе до водата. Постоя, загледан в отсрещния бряг. И там не се виждаше жива душа. Потопи ръката си, водата беше много студена. Намокри си челото. Отдясно зеленееше гъста, непроходима гора. В далечината, вляво, се простираше тесен нос. Тръгна по него. Намери следи от пален огън, разрови пепелта с крак. Водата беше черна, вероятно дълбока. Убиецът е можел да се отърве от трупа. Мнозина постъпват така: хвърлят телата във воден басейн или ги заравят. А убиецът на индийката не бе направил никакви опити да прикрие престъплението, нито да заблуди полицията. Дезорганизиран, склонен към паника, с нулев самоконтрол. Сайер се върна в участъка.

* * *

Скаре се отзова на часа. С обичайния желиран бонбон в уста.

— Как ти се стори Колдинг? — попита обнадежден той. — Не е ли той нашият човек?

— Не мисля. Освен ако не я е убил с акумулатора за кола, който купил от бензиностанцията в Елвеста. Ще се отбия да поговоря с персонала. Между другото, натоварени сме с неприятната задача да проверим кои жители на селото имат досиета за сексуални престъпления.

— Но той не я е насилил, нали?

— Възможно е да я е нападнал с такова намерение. Сигурно ще прозвучи отвратително, но ми се ще да беше успял да го осъществи. Така щяхме да разполагаме с повече улики.

— Каква е вероятността убиецът да е нападал и други жени преди?

— Голяма. Ако е млад обаче, още не е имал време да прояви агресивната си природа.

— А млад ли е според теб?

— В унищожителната ярост, която съзирам в това престъпление, прозира младост. Аз съм на петдесет — замислено каза Сайер. — Не вярвам да ми е връстник. Давам му най-много трийсет години.

— Трийсетгодишен и силен.

— И смъртно ранен. Вероятно от жена или от всички жени. Когато изпитва гняв, човек става неимоверно силен. Разполагал е и с тежко оръжие. Ти какви инструменти носиш в колата си, Якоб?

— Държа ги събрани в метална кутия. Разни дребни неща са — почеса се по главата Скаре. — Крик, сигнален триъгълник, дори закачалка за сакото ми.

— Не думай!

— Термос, ако ще пътувам на дълго разстояние. Джобно фенерче.

— Малко е за оръжие на убийство.

— Моето е доста тежко. Най-големият „Маглайт“ е дълъг четирийсет сантиметра.

— Много е ръбесто, би оставило различни белези от удар.

— Освен това имам четирийсет аудиокасети в жабката, а понякога и плик с празни бутилки, които все забравям: да оставя в някой магазин. Ти какво носиш в колата?

— Колберг — отвърна Сайер.

Старши инспекторът се приближи до прозореца. Скаре също. Двамата постояха мълчаливо, всеки потънал в мислите си.

— Убиецът брои часовете — отбеляза Сайер.

— В съзнанието му те се натрупват неумолимо.

— За него часовникът се превръща в мания. Ежедневниците, новините. Цялата изтичаща в пресата информация. Той непрекъснато следи какво съобщават, записва, си всичко. Мъчи се да открие какво знаем.

— А то не е никак много. Какво разбра за Юман?

— Тръгнал си е от болницата в девет. От персонала, потвърдиха. До дома си има трийсет минути път.

— Не е ли срещнал автомобили, докато се е прибирал?

— Бял сааб. Движел се с много висока скорост. За малко да се блъснат.

— И аз имам навика да настъпвам газта по селските пътища — усмихна се Скаре.

* * *

В стаята влезе мъж. Гюндер пусна ръката на Марие. Позна Сайер и неочаквано му хрумна, че всичко е било плод на ужасно недоразумение. Вероятно чантички с форма на банан се произвеждат в хиляди екземпляри. Сайер остана прав, загледан в оклюмалия Гюндер.

— Как сте? — попита инспекторът.

— Отчаян съм — погледна го обезверено Гюндер. — Казаха, че се налага да свържат тръбичката през врата ѝ, защото вече имала рани по гърлото. Ще пробият дупка във врата ѝ и ще я мушнат вътре. Направо не зная какво ще правя.

Двамата мъже помълчаха.

— Открихте ли брат ѝ? — попита Гюндер.

— Не, но продължаваме да го търсим. Ню Делхи е голям град, а трябва да сме сигурни, че сме открили точния човек.

— Той не одобряваше решението ѝ да дойде в Норвегия — печално сподели Гюндер. — Между другото, предайте му, че аз ще поема разходите по пътуването. Така е редно.

Сайер обеща да изпълни молбата му. Гюндер прокара студената си ръка по тила си.

— Нали ще ми съобщите веднага щом мога да я погреба?

— Ще отнеме известно време — поколеба се Сайер. — Първо се налага да уточним някои неща. Освен това ще трябва да обсъдите въпроса с брат ѝ. Съветвам ви да имате предвид факта, че той може да поиска да я вземе в Индия.

— О, само това не! — Гюндер пребледня като мъртвец. — Няма да стане, ще я погребем тук, до църквата в Елвеста. Все пак тя е моя жена — угрижено натърти той. — Нося брачното ни свидетелство — за доказателство той се потупа по джоба.

— Казах го само за да ви подготвя. Ще разрешим въпроса, но може да не стане бързо.

— Тя е моя съпруга. Аз ще реша къде да я погребем.

Гюндер пламна от негодувание. Това не му се бе случвало. Едрото му тяло се разтрепери.

— Индийските традиции повеляват тялото на мъртвеца да се кремира, нали? — осведоми се предпазливо Сайер. — Каква религия изповядваше Пуна?

— Индуизъм, но не беше от най-ревностните вярващи. Тя би искала да бъде близо до мен. Сигурен съм.

Отново се смълчаха.

— Ами ако брат ѝ реши да я вземе в Индия? Какво ще правя тогава? — отчая се Гюндер.

— Сигурно някои законови положения уреждат подобни случаи. А и вие имате права. Ще се посъветвате с юрист. Сега не мислете за това. Грижете се за себе си и за сестра си. Вече няма какво да направите за съпругата си.

— Напротив! Ще ѝ осигуря подобаващо погребение. Ще организирам всичко. В момента съм в болнични. Затова по цял ден и по цяла нощ стоя в болницата. Все едно ми е къде се намирам. А тук имам и легло — той посочи към прозореца. — Карщен не издържа да стои тук. Карщен е съпругът на сестра ми — поясни той. — Жал ми е за него. Страхува се ужасно какво ще стане с Марие.

— И аз седях така до леглото на майка ми. Почина преди две години. През последните месеци мълчеше, вторачена във въздуха. Не ме познаваше. Ала аз си мислех: все по някакъв начин забелязва присъствието ми. Дори да не осъзнава, че съм аз, поне усеща нечие присъствие до леглото. Усеща, че не е сама.

— И какво правехте през това време? — попита Гюндер.

— Говорех си сам — усмихна се Сайер. — За какво ли не. Понякога се обръщах към нея, друг път — към себе си. Разсъждавах на глас. Тръгвах си от болницата тъжен, на и доволен, че съм я посетил; че съм направил нещо. Ако седиш и не обелваш дума, ти става още по-тежко. — Сайер погледна Гюндер. — Просто започнете да говорите за дреболии. Тук няма кой да ви чуе. Разкажете ѝ например за Пуна. Кажете ѝ какво ви е сполетяло.

— Не зная дали ще намеря сили — наведе глава Гюндер.

— Така ще асимилирате по-лесно случилото се. Вероятно не се интересувате от психиатрична терапия в кризисни ситуации, но разкажете всичко на сестра си, тя е най-близкият ви човек.

— Но тя няма да чуе нищо!

— Сигурен ли сте?

Сайер потупа Юман по рамото.

— Много грижи ви се струпаха на главата. Ако имате въпроси, обадете ми се. На тази визитка са написани домашният и служебният ми номер.

— Благодаря ви — кимна Гюндер.

Сайер тръгна към вратата.

— Искам да ви кажа нещо — изкашля се смутено Гюндер.

— Да?

— Излъгах ви. Имам снимка на Пуна.

— Ще ми я дадете ли?

— Ако си я получа обратно, да.

* * *

Обажданията на дежурната линия секнаха. Водещите статии, свързани с убийството във Витемуен, се стопиха до кратки съобщения. Пуна слезе от първа страница. По молба на Юман разследващите не огласиха името ѝ, но въпреки това то се появи в пресата. Той и не очакваше друго. Сайер най-сетне имаше възможност да мисли на спокойствие. Какъв ли е този бял прах? Мислите му кръжаха, докато се взираше в закачената на стената карта на Елвеста и околността. Кръстовището до бензиностанцията „Шел“, бистрото на Айнар, бакалията на Гюнвал. Шосето край Витемуен. Поляната и езерото Нуреван. Пуна беше обозначена с червено кръстче на мястото, където бяха намерили трупа ѝ. Всичко беше отбелязано върху картата: червеният автомобил, паркиран отстрани на пътя. Линда на велосипеда. Похитителят е идвал от центъра, съобрази Сайер. Колата е била обърната с лицевата част към Ранскуг. Не, не е задължително да е било така. Възможно е да е дошъл от другата страна. Забелязал е жената, подминал я е, после е обърнал и се е върнал. Мъжът е бил сам в колата и го е осенила идея. Разполагал е с масивен предмет. Пуна е тежала четирийсет и пет килограма, мъжът вероятно е бил двойно по-тежък. Линда, мислеше Сайер, какво си видяла? Познаваш повечето жители на Елвеста. Познаваш ли този човек? Знаеш ли нещо, което не смееш да ни кажеш?

Сайер се зае да скицира върху джобния си бележник. От самолета, през залата за пристигащи, към Колдинг, после при Айнар, накрая сама покрай пътя.

Не я видях да си тръгва. Само чух как вратата се затвори.

Дали Айнар Сюнде казва истината? Защо Пуна е излязла от бистрото му? Тръгнала е пеш с тежкия си куфар. Защото е била отчаяна? Когато поема нанякъде, човек търси изход. Норвежката природа с жълтите ниви сигурно ѝ се е сторила много примамлива, защото е идвала от дванайсетмилионен град. По улиците в Индия гъмжи от народ и направо не можеш да се разминеш. А тук, в Елвеста, индийката е вървяла съвсем сама. Смугла жена — екзотично цвете, нещо средно между теснолистна върбовка и глухарче. Сайер излезе от стаята за съвещания и отиде в кабинета си. Извади папката от чекмеджето и започна да препрочита докладите по случая — изготвени от него и от Скаре — и свидетелските показания. Телефонът звънна. Обади се Снурасон.

— Кажи ми, че имаш добри новини — помоли Сайер.

— Белият прах е магнезий.

— Не ме бива по химия. За какво се използва?

— Не мога да кажа със сигурност какво е било предназначението на точно този прах. Приложенията му са повече от едно. Но имам няколко предположения. Ще се наложи да попитаме специалисти. По принцип магнезият се използва и в медицината, но в по-различен състав.

— Обади се, когато разбереш нещо. И се погрижи журналистите да не го надушат.

— Дадено — обеща Снурасон.

Сайер остави слушалката и затвори папката. Магнезий, замисли се той. В прахообразна форма. Що за човек носи в себе си магнезий? Някой, който работи с химични вещества. Дали магнезият ще подскаже какво работи убиецът? Сайер се сети, че Колдинг е купил акумулатор за колата си недалеч от бистрото на Айнар по времето, когато Пуна се е намирала в заведението, само на метри от него. Излезе от кабинета си и отскочи до бензиностанцията в Елвеста. Зад тезгяха стоеше Муде Бротен. Той огледа Сайер с мълчаливо любопитство и очевидно не се смути от появата на този мъж-канара̀ с прошарена коса, чиято внушителна фигура се издигаше пред него, готова да го засипе с въпроси. Повечето хора инстинктивно се отдръпваха, но Муде се облегна върху тезгяха и се загледа с любопитство в необичайния клиент.

— Тогава не бях на смяна — усмихна се закачливо той. — Както казах и на колегата ви, който се отби тези дни, във въпросната вечер не бях на работа. Ходих на боулинг. На смяна беше Турил. Тя живее отсреща. Да я извикам ли?

— Виж ти — Сайер прикова в Муде сивите си очи. — Това се казва качествено обслужване.

— Ами как иначе — продължи да се усмихва Муде. — Нали работим за „Шел“.

След две минути в бензиностанцията дойде девойката на име Турил.

— Тук е доста спокойно. Особено вечерно време. Спомням си го — разпалено заяви тя. — Зареди дизел и си купи кока-кола.

— Само това ли?

— А, и акумулатор. Зачете се във вестниците, но не си купи.

— Значи е останал тук няколко минути?

— Да, но не каза нищо. Само пообиколи.

— В колко часа излезе от бензиностанцията? Можете ли да се сетите?

— Не — провлачено отвърна тя. — Вероятно към осем и половина.

— Видяхте ли колата му, когато потегли?

— Да. Май в таксито му се качи клиент, защото лампичката за „свободно“ угасна, когато тръгна оттук.

— Клиент? Тук? Накъде пое таксито? Към града?

— Не, зави наляво, към Ранскуг.

— Тоест към Витемуен — намръщи се Сайер.

— Да.

Той погледна сериозно младата Турил.

— Сигурна ли сте, че е тръгнал наляво? А не надясно, към града?

— Ама разбира се. Нали видях мигача — Турил го погледна с бистрите си очи. — Сто процента съм сигурна.

Проклятие, помисли си Сайер. Излезе от бензиностанцията и се загледа в бистрото на Айнар отсреща. Ами ако Колдинг умишлено се е забавил в „Шел“, за да види дали Пуна няма да се появи отново на пътя? Вероятно индийката се е загнездила в ума му, още повече, че е била сама и напълно безпомощна. Пуна е слязла по стълбите, дърпайки куфара си, Колдинг е потеглил след нея и пак я е качил. А в багажника на таксито е имал акумулатор. Или Турил се беше объркала? Неговата дума срещу нейната.

Непрекъснато се появяваха подобни разминавания. Турил обаче нямаше причина да крие нещо. Колдинг е седял в топлата кола е Пуна на задната седалка. Гледал я е в огледалото. Колдинг е млад, попаднал в оковите на брака, има бебе, което непрекъснато му пили нервите е плача си, разсъждаваше Сайер. Изтощен до краен предел, изваден от равновесие. Въпреки всички призиви по медиите не се бе обадил в полицията. Сайер шофираше бавно към къщи. Картините в главата му се меняха. Зачервените очи на Колдинг. Неспокойните му ръце, опипващи апарата за разваляне на пари. Хилав като сопа. Но щом е имал акумулатор, не са му били нужни мускули.

* * *

Линда изнесе от мазето купчина стари вестници. Седна на кухненската маса и започна бавно да ги разлиства. Журналистите бяха изписали много страници за убийството във Витемуен. Извади ножица и се зае да изрязва. Изобилстваше със снимки на полицаи, но нито една на Якоб. Лицето му вече се размиваше в паметта ѝ, но тя помнеше гласа и очите му.

Смущаваше я случката с колата на Йоран. При спомена за червения автомобил изпитваше лек страх. Все още не събираше смелост да се обади на Якоб. Онова, което ѝ се струваше случайно съвпадение, би могло да се окаже важно. Защо просто не звънне на посочения номер и не каже: най-вероятно съм видяла фолксваген „Голф“. И само толкова, без излишна категоричност. Така поне разследващите щяха да изключат другите марки автомобили. Нямаше да търсят червено волво или червен мерцедес. Ножицата режеше хартията. Линда събра стабилна купчина статии и снимки. Подреди ги в хронологичен ред и ги прибра в найлонов джоб. За миг се изкуши да подчертае няколко изречения: „Свидетел на велосипед твърди, че на местопрестъплението е видял двама души — най-вероятно убиеца и жертвата.“ Или: „Нов свидетел по случая «Елвеста». Но Линда не беше толкова инфантилна. Отиде в хола и седна до телефона с визитката на Якоб в ръка. Погали бузата си с нея, помириса я и протегна устни. Целуна кокетно името му три пъти. Няма значение какво правиш, докато си сам. Доста примамлива мисъл, впрочем. Линда набра номера му. Отговори той. Девойката се разтрепери и впрегна всичките си сили, за да звучи уравновесено и овладяно — нещо изцяло чуждо на темперамента ѝ. Постара се да не е многословна. Беше решила да каже само това: автомобилът вероятно е фолксваген «Голф». Якоб обаче не се задоволи с изявлението. А Линда, неподготвена за подобен развой на разговора, изгуби контрол. Но как да се откаже и да затвори, като по този начин щеше да изгуби Якоб завинаги?

— Познаваш ли някой, който кара червен «Голф»? — попита той.

Тя бързо си възвърна самообладанието:

— Не.

— А виждала ли си такава кола в Елвеста?

— Възможно е. Но едва ли е на мой близък приятел.

— Значи все пак познаваш човек от Елвеста, който кара червен «Голф»?

— Той няма нищо общо с убийството — прехапа устни Линда. — Само колата му прилича на онази.

— Това ни е пределно ясно — успокои я Скаре. — Интересно ми е просто как си стигнала до този извод. Затова те питам кой е човекът. Ако знаеш името му, те моля да ми го съобщиш.

Линда се загледа през прозореца. Дърветата в градината с острите си върхове напомняха строени за битка войници. Сърцето ѝ блъскаше лудо. Няма ли да дойде при нея? Нима няма да го види повече? Усети прилив на страх.

Беше на път да отключи нещо сериозно. При мисълта за това се разтрепери. А името? Раните по лицето му? Приличаха на белези от ожесточено дране.

— Там ли си, Линда? — попита от слушалката Якоб.

Тя веднага омекна. Той я умоляваше да му съобщи името на човека с червения «Голф».

— Йоран. Йоран Сетер. По лицето му забелязах и следи от нокти.

В този миг на небето проблесна нещо ослепително ярко като светкавица. Не се чу гръм, само лек шум. Далечна светкавица, помисли си Линда, останала без дъх. Нищо страшно. Нали е есен.

При вида на разтрепераното момиче Скаре неволно си представи филия с говежда пържола. Тъничка и крехка, чака само да я излапаш. Помоли господ за прошка, задето му хрумват такива скверни мисли, и се усмихна възможно най-дружелюбно.

Линда се притесни, защото Скаре записа подробно показанията ѝ и я накара да ги прочете и да се подпише под тях.

— Може ли да не споменаваме името на Йоран? — боязливо попита тя.

— Може, разбира се. И един съвет от мен. Не споделяй това с никого, за да нямаш проблеми. Хорската мълва и пресата не са шега работа. Впрочем, тук отбиха ли се журналисти?

— Не.

Линда нямаше представа как ще устои на изкушението да не се разприказва, ако пред дома ѝ се появят оператори с камери и така нататък. Досега наистина не бе обелила дума за «Голф»-а пред никого, затова отговори на Якоб съвсем спокойно. Мъчеше се да измисли как да му направи впечатление. Той сгъна листа и се изправи. Линда се реши на един последен, отчаян опит:

— Когато заловите извършителя, ще се наложи да свидетелствам пред съда, нали?

— Не мисля — усмихна се Скаре. — Показанията ти не са достатъчно достоверни.

Почувства се неописуемо разочарована. Якоб изчезна и тя остана сама с ръка върху устните си. Сякаш бяха набъбнали. Взе телефонния указател, отвори на буквата «С» и намери Скаре, Якоб. Улица «Недре Стургате» 45. Преповтори си телефонния му номер. Той се запечата завинаги в паметта ѝ. Взе джоба с изрезките от вестници и се качи в стаята си. Постоя пред огледалото. После отново прочете статиите. Трябваше да поддържа огъня, да го раздухва, както се раздухва жар. За нея това разследване се превърна в източник на жизнена енергия, в житейска мисия. Спомни си за един случай: отстраниха следовател от Крипос[22] от разследване, защото имал връзка със свидетелка, за която по-късно се оженил. Въпросната свидетелка не разполагала с важни показания като Линда. При мисълта какво би могла да постигне, девойката пламна от вълнение. Сети се за съвета на Якоб да запази в тайна какво е видяла. Линда нямаше да говори с никого. Освен, разбира се, с Карен.

* * *

Слуховете плъзнаха навсякъде и се промушваха във всяка пукнатина. Мъртвата била съпругата на Гюндер, дошла чак от Индия! Ако Пуна беше пристигнала благополучно, нямаше да ѝ се размине толкова лесно. Местните щяха да я изучават най-безпощадно. Но понеже никой не смяташе, че тя заслужава подобна трагична участ, хората от Елвеста говореха със симпатия за любовното приключение, което си бе позволил Гюндер. Хората най-силно се вълнуваха от факта, че някой е видял колата на Йоран Сетер, паркирана до местопрестъплението. Жителите на Елвеста очакваха подобни слухове и изобщо не допускаха Йоран да е убил индийката: познаваха го като представителен млад мъж. Повече ги интересуваше кой е човекът, не само забелязал колата му, но и съобщил в полицията, а и споменал името на Йоран. В бистрото на Айнар се бяха събрали Франк — Подвига на Маргит, бледият, слаб мъж с прозвището Макарона и Муде от бензиностанцията «Шел». Франк отпусна огромните си лакти върху масата.

— Защо аз не съм заподозрян? Карам червена тойота и приличам на побойник.

Айнар беше напълно съгласен с последното.

— Но тойотата ти е кафява — възрази той от тезгяха.

— Ръждивокафява — уточни франк. — Отдалеч изглежда червена. Всъщност защо да не си бил ти, Айнар? Във вестника пише, че индийката се отбила в заведението ти да пие чай.

Съдържателят извади металната кошница с пържени картофи от врящото олио.

— Как ли пък не. Тя се е домъкнала тук с огромния си куфар, аз съм я метнал в колата, закарал съм я във Витемуен, направил съм я на кайма, офейкал съм оттам и веднага съм се заловил да пека пържоли. Нищо работа!

Той подсмръкна.

— Според мен е старият Гюнвал — обади се Макарона. — Живее точно до местопрестъплението и е вдовец, откакто се помни. Видял е как жена в индийско сари върви по пътя и се е втурнал след нея с изваден инструмент.

Шегата му отприщи дружен смях. Айнар поклати глава.

— Не беше облечена в сари, а в костюм с панталон. Тъмносин или синьозелен. Убиецът сигурно не е от селото.

— Да, защото ние сме по-добри от останалите, разбира се — подхвърли Франк. — Аз лично съм убеден, че убиецът е тукашен. В селото живеят няколко хиляди души. Бъдете сигурни, че разследващите ще търсят тук.

— Аз казвам, че го е направил Муде — намеси се Айнар. — Стоял е в бензиностанцията и си е гледал счетоводството. Видял е как жената излиза от заведението му. Метнал се е в сааба и право след нея.

— Моята кола е бяла — обори го спокойно Муде. — А я по онова време на смяна беше Турил. Аз ходих на боулинг в Ранскуг.

— Наистина ли си се сдобил със собствена топка? — попита го Айнар.

— Абсолютно! — въодушеви се Макарона. — И то не каква да е. Прозрачна като от стъкло. Тежи четирийсет килограма, а в центъра ѝ има малък черен скорпион. Нали Муде се пише Скорпио на таблото с резултата.

— Ама че си фукльо! — подвикна франк.

Изгавриха се с Муде по всички правила. Шегите им обаче не го засегнаха. Той умееше да играе отлично боулинг и бе постигнал личен рекорд от двеста и трийсет точки.

Айнар се ухили.

— Не знаем дали колата наистина е била червена. Някакъв глупак е видял такава кола и си е втълпил, че е видял фолксваген «Голф».

— Да, ама глупакът е от Елвеста, защото плъзнаха слухове за Йоран — отбеляза Франк.

— Сигурно е вечната велосипедистка — предположи Макарона. — Принцесата с блестящите очи и светлорусата коса. Нали преди няколко дни се взираше в колата на Йоран. Той даже я попита какво зяпа.

— Линда Карлинг?

— Точно тя. Линда, дето винаги е на промоция. Проклетницата се е обадила в полицията. Обзалагам се, че е тя.

Умълчаха се, докато отпиваха от халбите си. Франк си сви цигара, а Айнар поръси пържените картофи с подправки и му занесе чинията.

— Какво казва Йоран по въпроса?

Франк затвори запалката «Зипо» и подуши храната.

— Йоран не се притеснява, защото полицията разпитва всички, не само него.

— Сетих се нещо — намеси се Муде. — Йоран дойде в заведението в деня, когато е била убита индийката. Не, на следващия ден. Лицето му беше издраскано.

— Сигурно Ула го е подредила така — засмя се франк. — Става по-зла от котка.

— Не думай. Питам се дали полицаите са забелязали раните.

— Отдавна са зараснали — отвърна Айнар. — Е, почти, де.

— Дори сега да не се забелязват, хората вече са ги видели — възрази Макарона.

Франк го погледна сурово.

— Значи, ако дойдат при теб и те подложат на кръстосан разпит, няма да пропуснеш драскотините, така ли?

— Няма да им го кажа, разбира се. Да не съм идиот.

— И защо да не спомене драскотините? — тихо се осведоми Муде. — Макарон, да не би да се опасяваш, че Йоран с убиецът?

— Не, не, разбира се.

— Защо тогава да не споменаваме белезите пред полицията?

— За да му спестим неприятностите. Тази следа няма да доведе до нищо.

Вратата се затръшна. Влезе Йоран с кучето си. На масата настъпи мълчание. По лицата на мъжете се изписа вина. Йоран ги огледа спокойно.

— Кучето — обади се Айнар. — Остави го навън.

— Не може ли да легне под масата?

Йоран издърпа един стол. Чу се скърцане.

— Не, кучетата нямат място в заведението — настоя Айнар.

Йоран се изправи неохотно и излезе. Завърза кучето за парапета и се върна. Айнар му наля халба бира.

— Пий бира, докато още можеш — пошегува се Макарона.

— Да, защото съвсем скоро ще ме тикнат в пандиза. Не, положението не е толкова сериозно. Искаха само да разберат къде съм бил в деня на убийството. Записаха някои неща и си тръгнаха. Не съм единственият с червея на кола в Елвеста. В близко бъдеще ще им се отвори доста работа.

— Да. Аз поне имам алиби — изсумтя Франк. — Тогава ходих на кино. Дори си запазих билета. За нищо на света няма да го изхвърля. На правосъдието не може да се разчита. Колко невинни хора осъждат.

— В повечето случаи все пак залавят истинския виновник — отбеляза Макарона.

— Йоран, ти разбра ли кой е спрягал името ти пред полицаите? — попита франк.

— Не, пет пари не давам.

— Най-вероятно е бил Линда. Дето има коса като на албинос.

— Мина ми през ума — Йоран заби погледа в халбата си. — Сигурно ги е видяла на поляната.

— По-скоро сенките им — поправи го Франк.

— Откъде знаеш това? — бързо попита Йоран.

— От Карен.

— Един господ знае какво е видяла.

Йоран си разплиска бирата.

— Според мен Линда трябва да внимава какво говори. Мамка му. Ако в селото обикаля някакъв луд и тя продължава да снася на полицията, може да ѝ се случи случка. На нейно място бих се покрил в миша дупка.

— Това момиче никога няма да се покрие — отбеляза Айнар. — Ако беше видяла нещо съществено, ченгетата отдавна да са дошли. Разследващите изобщо не са сигурни дали Линда наистина е видяла убиеца и жертвата.

— Или така поне твърдят! — заръкомаха Макарона. — Само си помисли колко информация премълчават. Ами ако разпространяват версията, че Линда е забелязала неясни сенки, за да не я подлагат на риск, а в действителност тя е видяла много повече?

— Съмнявам се — отвърна Айнар и нареди празните халби в миялната.

— Точно така правят — потвърди Макарона. — Пускат дребни трошици на журналистите, за да ги държат настрана, а самите те знаят доста повече.

— В такъв случай те смятат за невинен, Йоран — успокои го Айнар. — Иначе отдавна да са те арестували. Линда те познава добре. Ако те е видяла, щеше вече да им е казала.

— Албиноси като нея не виждат добре — нагло заяви Йоран.

— Тя не е албинос. Просто е много светла. Но не вижда по-далеч от носа си. Защо не доведе Ула?

— Лежи, нещо не ѝ било добре — мрачно отвърна Йоран. — Момичетата наистина ме изнервят ужасно.

Йоран отпи от бирата си. Очите му се рееха другаде. Останалите го поглеждаха крадешком. По лицето му и по ръката, с която държеше халбата, още личаха тънки червени ивици.

— Предположихме, че сте се сдърпали — обади се Франк. — Понеже още имаш… белези по лицето, така да се каже.

— Не, кучето ме подреди така — усмихна се Йоран. — От време на време си премерваме силите. Налага се непрекъснато да му напомням кой е шефът.

— Какво казаха полицаите?

— Ще говорят с всички. Пригответе се за разпит.

Йоран стисна халбата между дланите си.

— Чу ли, Айнар?

— Вече бяха при мен — вдигна равнодушно рамене той. — Изпратиха един къдрав гимназист. Направо ми се разтрепериха мартинките.

— И при мен беше същото. Разпитващият не ми се стори никак страшен.

— Страшните отиват в Крипос — осведоми ги франк.

Муде се бе замислил за нещо друго.

— Питам се дали създават профил на извършител. Нали в днешно време е на мода. За беда тези профили почти винаги се оказват точни.

— Прекаляваш — скастри го Макарона. — Не живеем в Чикаго.

— Така е. И все пак.

Муде говореше някак замечтано, все едно изказваш мислите си на глас.

— Интересно ми е дали убийците предпочитат опредем лени марки автомобили. Дали важи принципът «кажи ми какво караш и ще ти кажа какъв си».

Останалите се засмяха, защото познаваха склонността на Муде да си прави бързи изводи за хората по автомобилите им.

— Да вземем волвото например — продължи Муде.

Волвото е типичната кола за дядовци. Както и мерцедесът. Замислете се за Юман и за Кале Муе и ще видите, че съм прав. Докато шофьорите на френски автомобили притежават стил и нюх за комфорт и елегантност. Обаче им липсва прагматичност. Френските коли са красиви, но се ремонтират трудно. Онези, които избират японски марки, постъпват много разумно, но те пък нямат стил ѝ усет за елегантност.

Разсъжденията му за японските коли разсмяха всички: франк караше тойота.

— После имаме беемве. Тези момчета искат прекадено много. Беемвето си е чиста демонстрация. А мъжете, които карат английски коли, често са малко женствени. После идва ред на опел. Собствениците на опели се отличават със стил, прагматичност и самочувствие. А какво да кажем пък за шофьорите на сааб!

Всички отново избухнаха в смях. Муде караше сааб. Той отпи от бирата и се вторачи в Йоран.

— А колкото до шкода и лада, по-добре да си замълча.

— Остава фолксваген «Голф» — напомни му Макарона.

Йоран следеше разговора със скръстени ръце.

— «Голф»-ът е много интересен случай. Карат го хора с буен темперамент. Искат нещата да стават бързо, да са постоянно в движение. Нетърпеливи и зад волана, и в живота въобще. Малко избухливи.

— Съветвам те незабавно да кандидатстваш за работа в полицията — обади се Айнар иззад тезгяха. — Направо ще си безценен с познанията си за хората и за колите.

— Зная — засмя се доволно Муде.

Айнар затвори миялната и премига с осветлението. Младите мъже изсумтяха недоволно, но пресушиха бързичко халбите си и ги отнесоха на барплота. Никой не се противопоставяше на Айнар. Понякога това ги учудваше.

Вечерта напредна. Светлината се изгуби и дърветата се превърнаха в черни силуети. Гюнвал закопча нашийника на кучето си и пое през гората. Не посмя да пресече поляната. Вървеше до дърветата. Бийгълът пъхтеше, изплезил език.

— Хайде, де, дебеланко — подкани го Гюнвал. — Трябва да се раздвижиш малко. Както, впрочем, и аз.

Отправиха се към Нуреван. След стотина метра Гюнвал се спря и се обърна. Втренчи се в поляната. Тишината го притесняваше, без да разбира защо. Случилото се нещастие го разтърси дълбоко. Всички в селото се познаваха. А някакъв пришълец остави смърт и разрушения след себе си. Ако изобщо ставаше дума за пришълец. По принцип Гюнвал не се боеше от тъмното. Поклати глад и продължи. Всяка вечер с кучето се разхождаха по един и същ маршрут. Така старецът имаше усещането, че си изпълнил дълга към дебелия си домашен любимец. Бийгълът беше все пак приятен спътник. Е, не притежават изявена индивидуалност. Не ставаше за изложби, не беше и особено послушен. Ала мълчаливо му правеше компания. Звук от лапи. Познатото предупреждение, когато някой се приближи до къщата. Пътят свърши и докато слизаше към езерото, Гюнвал нагази из тревата. Стъпките му потъваха безшумно. Небето над него сякаш дишаше! Усети как косата му се раздвижи. Внезапно чу познат шум. Ръмжене на автомобилен двигател — все още слабо, тя постепенно се засилваше. Какво ли търси тази кола до Нуреван толкова късно, озадачи се Гюнвал. Спотаи ся между дърветата и изчака кучето да се облекчи. Гюнвал недоумяваше защо го хвана страх. Това беше направо нелепо, та той обикаляше тези места от години като много други хора, с и без кучета. Заслуша се напрегнато в шума от колата. Тя се приближаваше бавно, почти колеблива откъм пътя, потънал в гъсталаци. Спря. Фаровете обляха езерото със студената си халогенна светлина. Поела изгаснаха и всичко отново потъна в нощен мрак. Поява се човешка фигура. Извади нещо от багажника и пое към носа. Гюнвал отстъпи малко по-назад между дърветата. «Кучето ще се разлае всеки момент», изплаши се той. Но бийгълът не гъкна. И той се заслуша в звуците. На слабата светлина от небето Гюнвал различи мъжки силует, застанал в края на носа с нещо голямо и тежко в ръка. Прилича поразително много на куфар, съобрази старецът. Мъжът замахна и го хвърли. Чу се силен плясък. Сърцето на Гюнвал се разблъска. Кучето стоеше до него като заковано. Мъжът се върна бързо до колата. Това, че някой хвърля нещо в езерото, не означава нищо, мъчеше се да убеди сам себе си Гюнвал, ала се разтрепери. Тази появила се изневиделица кола и този мъж, надзъртащ неспокойно през рамо, го изплашиха. Силуетът застана до автомобила и за миг се вторачи в полумрака. Гюнвал стоеше свит между дърветата, а кучето, сякаш заразено от ужаса на стопанина си, замръзна на място. Ушите му щръкнаха. Мъжът се качи в колата, запали и даде назад. Направи рязък завой и потегли обратно. Изчезна в посока главния път. У Гюнвал не остана никакво съмнение. Мъжът беше Айнар Сюнде.

Дълго размишлява, седнал на стола. Дали да съобщи в полицията какво е видял? Доколкото си спомняше, във вестниците пишеше за изчезналия куфар на жертвата. Ставаше дума обаче за Айнар, когото Гюнвал познаваше. От много години. Отруден баща и съпруг с безупречна репутация. Е, носеха се разни слухове, че бракът му куца и жена му си има тайни, но Гюнвал беше великодушен и не осъждаше хората. Вероятно Айнар просто изхвърли непотребни вещи в езерото. Не че беше законно, но кой би се обадил в полицията за подобно нещо? Ако Гюнвал реши да позвъни, ще разберат кой се обажда и възникваше опасността да си изпати. Айнар не би отнел живота на беззащитна жена, смяташе Гюнвал. А този факт можеше да се окаже важен. Защо му е да хвърля куфар в езерото? Ако предметът е куфар. Дали да не подаде анонимен сигнал? И това е позволено. Гюнвал затвори очи и пак видя очертанията на силуета. Изведнъж го полазиха ледени тръпки. Стана и извади от барчето бутилка «Eau de Vie». Напълни голяма чаша. Не искаше да се въвлича в никакви неприятности. Но младата Линда Карлинг, която беше минала покрай Витемуен, каза какво е видяла без грам притеснение. Е, да, ама тя е млада и куражлийка. А Гюнвал е възрастен, вече прехвърлил шейсетте. Ако се обади…

— Добре е да поговорим с него. Ако позвънилият на дежурната линия е той, ще поддаде веднага.

— Ще поддаде?

— Ще видим какво ще излезе.

— Човекът по телефона се държа странно — отбеляза Скаре. — Изрецитира показанията си като наизустен урок и затръшна слушалката. Беше изплашен до смърт.

— Защо според теб?

— Защото излъга. Твърдеше, че видял само силуета на мъжа до езерото. Сигурно е видял не само силуета, а и лицето му. И това го е изплашило. Защото вероятно го познава.

— Точно така.

Сайер се загледа във водата. Оттам излизаха мехурчета и се пукаха на повърхността. Единият водолаз изплува и пое към сушата.

— На дъното има нещо. Тежко е, ще ни трябва въже.

Хвърлиха му навито на кълбо въже и той отново се гмурна. Мъжете на сушата притаиха дъх. Сайер се взираше толкова напрегнато от брега, че му се зави свят.

— Идват. Готови са.

Две технически лица започнаха да издърпват бавно въжето. Под водата се показаха контурите на предмет Сайер и Скаре видяха дръжката на куфар, за която бе завързано зеленото въже. Сайер затвори блажено очи. Хвана дръжката и помогна при изваждането му. Куфарът лъщеше подгизнал върху тревата. Беше стар, изработел от кафява изкуствена кожа, със стабилна дръжка. Към куфара бе прикрепена кафява папка от същата материя, на дръжката забелязаха етикет с името на собственика. Водата обаче бе размила буквите до неузнаваемост. Сайер клекна в тревата да огледа куфара. Неволно се сетя за Юман.

— Колко вода е проникнала вътре? — поинтересува се Скаре.

— Много. Куфарът е стар и износен.

Сайер го вдигна.

— И колко тежи само! Изобщо не проумявам как е тръгнала с него покрай шосето.

— Откъде знаеш, че е тръгнала? Знаем, че е седнала да изпие чаша чай в заведението на Айнар. Освен него никой друг не я е видял да излиза оттам.

— Но е била убита на мястото, където я намерихме — напомни Сайер.

— Ами ако са били двама? Ако в заведението е имало още един клиент освен Пуна?

— Двамата са я нападнали, после единият е излязъл и я е очистил?

— Да, нещо такова.

Сайер прибра внимателно куфара в багажника.

— Скаре, отиваме да проверим какво има вътре. Ти иди да разпиташ приятелката на Йоран Сетер.

— Дадено, шефе — ентусиазира се Скаре.

По лицето на Сайер се изписа досада.

— Работи в парфюмериен магазин в търговския център — осведоми го Скаре. — Истинско клише: културист и нацапотена кукла. Направо по учебник.

— Тръгвай! — изкомандва Сайер.

— Защо ме пришпорваш така?

— Нали каза, че лицето му било изподрано. Провери му алибито.

Куфарът не беше заключен, а пристегнат с два опънати широки ремъка. Сайер го откопча. Катарамите щракнаха. Сайер повдигна капака. Мокри дрехи и обувки. Загледа се в екзотичните цветове: тюркоазено зелено, лимоненожълто, оранжево. И бельо. Чисто ново, подредено в прозрачни найлонови пликове. Два чифта обувки. Козметична чантичка на цветчета. Пликче с шноли в различни цветове. Четка за коса. Халат — розов, лъскав, като от коприна. Пуна бе опаковала дрехите си много грижливо! В стаята за съвещания малкото ѝ вещи изглеждаха самотни. Разследващите, разтърсени от налегналите ги мисли, имаха усещането, че мястото на тези вещи не е тук. Пунш е искала да ги подреди в дома на Юман. Четката — върху скрина, козметичната чантичка — в банята. Обувките — я шкафа. Сигурно си е представяла как разопакова багажа си с помощта на Гюндер. Оставали са ѝ хиляда метра до къщата му, когато е починала.

В кафявата папка намериха документите ѝ: пътническа застраховка и задграничен паспорт. На снимката индийката изглеждаше много млада, приличаше почти на тийнейджърка. Не се усмихваше.

— Тези вещи принадлежат на Юман — предупреди Сайер. — Бъдете внимателни с тях. Само това му е останало от нея.

Мъжете кимнаха. Сайер се замисли за покойната си: съпруга. Четката ѝ за коса продължаваше да стои на лавицата под огледалото. От тринайсет години. Не би могъл да я махне оттам. Бе изхвърлил всичко останало: дрехи, обувки, бижута, чанти. Но не и четката ѝ за коса. Вероятно Юман също ще постави четката на съпругата си под огледалото. Странно как понякога вещите придобиват такава значимост. Сайер излезе от стаята и позвъни в болницата. Оттам потвърдиха, че Юман е при сестра си.

* * *

В търговския център цареше голямо оживление. «Направо не е за вярване, че бакалията на Гюнвал оцелява», помисли си Скаре. Огледа се наоколо да види къде е парфюмерията и я откри, притисната между магазин за прежди и ключарско ателие. Зад щанда за парфюми четеше младо момиче. Скаре обходи с поглед изобилието от шишенца, стъкленици, тубички и кутийки. «За какво са им всичките тези неща», питаше се той. За мъжката част от клиентелата бе отредена само една скромна етажерка. Скаре хвърли бегъл поглед към продавачката:

— Какво ще ми препоръчате? Искам да ухая на нещо приятно.

Тя се приближи и го огледа с очите на професионалистка.

— «Hugo Boss» е добър избор. «Henley» — също. Зависи дали искате да привлечете вниманието на околните, или не.

— Да, искам — разпалено я увери Скаре.

Ула взе едно флаконче от етажерката, отвори го и капна върху китката му. Скаре помириса послушно и ѝ се усмихна.

— Я виж ти — засмя се той. — Много готино ухае. Колко струва?

— Триста и деветдесет крони — отвърна тя.

Скаре се задави.

— Не забравяйте, че за да се създаде подобен аромат, са нужни дългогодишни проучвания — вещо отбеляза тя. — Преди най-сетне да произведат перфектния парфюм, компаниите провеждат многобройни опити с цел усъвършенстване на аромата.

— Мм — съгласи се Скаре. — Ти си Ула, нали?

— Да — изненадано кимна тя.

— От полицията съм — представи се той. — Вероятно се досещаш защо съм дошъл.

Ула имаше широки рамене, впечатляващ бюст, който изглеждаше истински, и слаби дълги крака. Беше се гримирала много изкусно.

— Ще се наложи да те разочаровам — бързо реагира тя. — Не зная нищо за случилото се във Витемуен.

— Не очаквам да имаш информация, просто работим така: преобръщаме камъни, пък каквото намерим — усмихна се Скаре.

— Под мен няма какво да пропълзи — престори се на засегната Ула.

Скаре се засмя малко засрамено.

— Сигурно. Само се опитвам да се направя на интересен, но не всеки път ми се удава. Има ли къде да поговорим на спокойствие?

— Не мога да оставя щанда — тутакси обясни тя.

— Няма ли кого да помолиш да те замести за пет минути?

Ула се огледа в просторното помещение. Двете момичета зад щанда за печива нямаха работа. Ула махна на едното и то веднага притича.

— Да отидем в кафенето ей там.

Столовете се оказаха ужасни, от леярски чугун. Скаре намери решение на проблема, като седна на края на стола и се наведе напред.

— Само за твоя информация: на сегашния етап на разследването изключваме хората от кръга на заподозрените един по един. Разбираш ли? Опитваме се да научим къде са се намирали жителите на Елвеста на двайсети вечерта и какво евентуално са видели.

— Ясно, но аз не съм видяла абсолютно нищо — Ула го гледаше с очакване.

— Все пак ще ти попитам: къде беше вечерта на двайсети август?

Ула се облегна назад.

— Първо тренирах в «Адонис» заедно с един мой познат.

— Кой е той?

— Казва се Йоран.

«Доста странно се изразява за гаджето си», помисли си Скаре, но си замълча.

— Към осем приключихме, качих се на автобуса и отидох у сестра ми, която живее на десетина километра от Елвеста, за да гледам племенника ми. Сестра ми е омъжена и има двегодишно момченце — поясни тя.

— И колко време остана у тях?

— До към полунощ.

— А този Йоран? Той с теб ли дойде?

— Не — отсече лаконично тя. — Не ми трябва компания, за да бавя двегодишно хлапе. Гледах телевизия и се прибрах с последния автобус.

— Значи гаджето ти не беше при теб?

Тя го погледна неприязнено.

— Гадже ли? Кой казва, че с Йоран сме гаджета?

— Той.

— Нямам гадже.

Скаре подпря брадичка на ръцете си и я погледна. Ула носеше красив пръстен с черен камък.

— С Йоран Сетер не сте гаджета, така ли? — спокойно попита той.

— Бяхме — отговори тя.

Скаре долови разочарование в гласа ѝ.

— Значи скъсахте?

— Да.

— Кога?

— На двайсети август, след тренировката. Не исках да продължаваме.

Изминаха няколко продължителни секунди, докато Скаре асимилираше информацията и смътно осъзнаваше какво означава тя.

— Ула — подхвана полугласно той, — моля за извинение, задето ще ти задам нетактичен въпрос, но трябва да разбера някои подробности около скъсването ти с Йоран.

— Защо? — учуди се тя.

— Не мога да ти обясня. Разкажи ми каквото си спомняш. Кога и как стана това?

— Защо се налага да споделям толкова лични неща?

— Сигурно си мислиш, че връзката ти с Йоран не ме засяга, но не е така.

— Нито Йоран, нито аз сме свързани по някакъв начин със случая. Нямам желание да отговарям на въпроса ти.

Ула се затвори в черупката си. Скаре се мъчеше да изкопчи малко информация.

— Не е нужно да се впускаш в подробности. Накратко ми разкажи какво се случи.

Прикова сините си очи в зелените очи на девойката! Този трик обикновено действаше безотказно на жените. Ула също не направи изключение.

— Бяхме заедно около година. Ходехме да тренираме я «Адонис». Понякога аз пропускам тренировките, но Йоран ходи винаги по три пъти седмично. Взема ме от работа с колата и отиваме заедно в залата. Спортуваме няколко часа и се прибираме. Вечерта на двайсети август вече бях решила да скъсам с него. Само изчаквах да приключи тренировката. Двамата отидохме да се преоблечем в съблекалните. Ужасно се боях да му кажа — призна тя. — Поколебах се дали да не изчакам по-подходящ момент, но то просто ми се изплъзна. Срещнахме се на изход, както обикновено. Той си купи кока-кола, аз — спрайт. Постояхме отвън, докато си изпием безалкохолното. И аз внезапно му казах, че искам да скъсаме и да се прибера с автобуса.

Мислите на Скаре се разлетяха във всевъзможни посоки.

— Ула, с какво беше облечен Йоран след тренировката? Спомняш ли си?

— Ами какво беше — подвоуми се тя. — Бяла спортна блуза с яка. И черни дънки «Левис». Обикновено така се облича.

— Как реагира на решението ти?

— Пребледня като платно. Ала нямаше какво да направи. Така или иначе скъсахме. Не обели дума. Веднага се качи в колата.

— Каза ли ти къде отива?

— Не. Обади се на някого по мобилния си телефон. После потегли бясно, гумите изсвириха.

— Ула, ще се наложи пак да се видим. Не се притеснявай, нали?

— Добре — сериозно кимна тя.

— Свободна си да се върнеш зад щанда.

Скаре напусна търговския център и се качи в колата си. Започна да барабани с пръсти по волана. Йоран Сетер не е ходил с Ула да гледат племенника ѝ. Тя е скъсала с него. Отхвърлила го е. На връщане Йоран е минал покрай Витемуен. Возил се е сам в червения си «Голф». Бил е облечен в бяла блуза.

* * *

Цяла вечер Линда звъня на Карен, но всеки път майка ѝ казваше, че още не се е прибрала. Двете приятелки не се бяха виждали няколко дни. Линда усещаше как хората в селото я гледат с неприязън, докато пие кока-кола в бистрото или кара колело по шосето.

Застана до прозореца и се загледа в тъмната градина. Слуховете къде са се отбили полицаите и най-вече къде са се отбили повече от веднъж плъзнаха неудържимо из Елвеста. Майката на Линда не остана очарована от новината, че дъщеря ѝ се е обадила в полицията. А Линда не съзираше никакви изгледи да срещне отново Якоб. Не ѝ стигаше умът какво да измисли, за да го накара да дойде при нея. Ровеше неуморно из откъслечните проблясъци в паметта си с надеждата да се сети за още някоя подробност. Двамата души на поляната, увлечени в страната си гонитба. Дори сега пак ѝ приличаше на любовна игра. Якоб обаче ѝ обърна внимание, че хората виждат онова, което искат да видят. Мъж тича след жена, както мъжете правят непрекъснато. Затова Линда бе разтълкувала ситуацията така. Онзи ден, когато огледа колата на Йоран, той я наблюдаваше много озлобено. Сигурно вече е схванал причината. Линда не се боеше от него, но не възнамеряваше да му създава неприятности. Просто се наложи да опише колата във Витемуен. Не само Йоран кара «Голф». Не е изключено такъв автомобил изобщо да не е на жител от Елвеста. За размисли обаче стана твърде късно. Разследващите вече разпитаха и Йоран, и Ула. Линда си припомни лицето на Йоран, осеяно с драскотини. Сигурно и други са ги забелязали. Ако не го бе направила тя, някой друг щеше да подаде сигнал. Линда реши твърдо да не обели повече дума. Обаче трябва незабавно да види Якоб! Застанала пред прозореца, мислеше усилено какво да предприеме. Майка ѝ замина за Холандия да транспортира оттам лалета. Минаваше единайсет и в къщата цареше пълна тишина. Изведнъж Линда се втурна в коридора и заключи вратата. Острото щракване на ключалката я изплаши. После седна на кухненската маса. Телефонният звън я стресна и тя подскочи като ужилена, а от гърдите ѝ се изтръгна лек стон. Сигурно Карен най-сетне се бе прибрала и ѝ връща обаждането. Линда вдигна слушалката и извика името на приятелката си. Никой не ѝ отговори: Чуваше се само дишане. Объркана, Линда продължи да вика:

— Ало?

Никакъв отговор. Само леко бръмчеше от слушалката. Затвори с разтреперани ръце. Сега искаха да изплашат и нея. Седна на дивана и започна да си гризе ноктите. Навън дърветата шумоляха. Никой няма да я чуе, ако крещи за помощ. Страхът заплашваше да я стисне за гърлото всеки момент. Линда включи телевизора, но само след минута го изключи. Ако на вратата се появи някой, няма да го чуе заради шума. Реши да си легне. Изми си бързо зъбите и се втурна по стълбите. Дръпна пердетата пред прозореца. Съблече се и се мушна под завивката. Започна да слухти. Не я напускаше усещането, че навън има някой. Пълни глупости. В градината влизаха само сърни, за да изядат падналите ябълки, които хората не бяха събрали. Изгаси лампата и пак се скри под одеялото. Извършителят на ужасното престъпление не би дошъл в дома ѝ. Най-вероятно се е покрил някъде. Освен това на дежурната линия сигнали бяха подали около триста души. Линда беше само една от многото. Изведнъж долови шум. Съвсем ясно. Определено не си внушаваше. Почукване по стената на къщата. Линда се изправи в леглото и заслуша с притаен дъх. Шум от влачене. Прилоша ѝ. Наведена напред, тя се хвана за гърдите. Навън имаше човек! В градината. Линда спусна крака на пода, готова да хукне. Очакваше всеки момент натрапникът да разбие ключалката на първия етаж. Ушите ѝ бучаха и загуби способност да мисли. Отново тишина. Стана от леглото и постоя права. Трепереше. Стаята тънеше в непрогледен мрак. Приближи се до прозореца и с два пръста повдигна леко пердето. Взря се в тесния процеп. Първоначално не виждаше нищо в тъмното, но очите ѝ постепенно привикнаха с мрака и благодарение на оскъдната светлина от кухнята различи дърветата и ливадата. Зърна мъж, отправил поглед към прозореца ѝ. Тя се отдръпна рязко и се сви в единия ъгъл на стаята. Дишаше учестено от уплахата. «Ето го наказанието ми», помисли си Линда. Сега той ще си отмъсти, задето се е обадила в полицията. Заслепена от паника, Линда се втурна по стълбите към първия етаж. Грабна слушалката и набра номера на Якоб — личния, в дома му на улица «Недре Стургате». Знаеше го наизуст. Изхълца, когато той вдигна.

— Тук има някой! — прошепна отчаяно тя. — Стои в градината и гледа към прозореца ми.

— Извинете, с кого разговарям? — попита Скаре.

— С Линда! — извика тя. — Сама съм вкъщи. В градината ни има мъж!

— Линда? За какво става дума?

Гласът му ѝ донесе облекчение. Тя се разхлипа.

— Един мъж се крие зад дърветата, но го видях.

Скаре най-сетне разбра за какво му говори и подхвана с успокоителния глас на професионалист:

— Сама си вкъщи и ти се струва, че си видяла някого?

— Не ми се струва, видях го! Съвсем ясно. Освен това го чух. Стоеше до външната стена.

Подобно нещо никога не се бе случвало на Якоб Скаре. Той размисли и реши да успокои девойката. Явно се намираше под огромно напрежение.

— Как се сдоби с номера на домашния ми телефон? — поинтересува се той.

— Пише го в указателя.

— Аха, вярно. Имаш право да го използваш. Но в момента не съм на работа, Линда.

— Ами ако се опита да влезе!

— Заключи ли вратата?

— Да.

— Линда, отиди до прозореца да провериш дали все още стои навън.

— Не, не!

— Послушай ме.

— Страх ме е!

— Няма да затварям, ще те изчакам.

Линда се промъкна до прозореца и се вторачи в градината. Нямаше никого. Объркана, тя продължи да се оглежда. После се върна до телефона.

— Там ли е?

— Не.

— Сигурно си въобразяваш. Изплашена си.

— Мислиш ме за истеричка, но не съм!

— Не те смятам за истеричка. Просто онова, от което се боиш, няма да се случи.

— Всички знаят какво ти казах — подсмръкна тя. — Всички в селото.

— Да не би да се държат враждебно с теб?

— Да!

Линда стисна слушалката до болка. Няма да го остави да затвори. Искаше да говори с Якоб до зори.

— Чуй ме, Линда — настойчиво подхвана Скаре, — много хора се страхуват да свидетелстват. Видели са нещо необичайно, ала не искат да се забъркват за нищо на света. Ти прояви смелост, като ни разказа какво си забелязала. Предположи каква марка кола кара убиецът. И толкова. В това няма нищо осъдително.

— Да, но си мисля за Йоран. Сигурно ми е бесен.

— Няма причина. Сега ти предлагам да си легнеш и да се наспиш. Утре ще гледаш по-ведро на живота.

— Няма ли да дойдеш да провериш дали навън не дебне някой?

— Сигурен съм, че няма нужда. Обаче ако се притесняваш, ще се обадя в участъка да изпратят човек.

— Предпочитам да дойдеш ти — прошепна тя.

Скаре въздъхна.

— Днес не съм на работа — спокойно обясни той. — Постарай се да се отпуснеш, Линда. Има хора, които обикалят насам-натам. Вероятно някой нощен скитник е минал през градината ви.

— Добре, извинявай.

Притиснала слушалката съвсем близо до ухото си, Линда имаше чувството, че той е в главата ѝ.

— Повече няма да си отворя устата — закани се инатливо тя.

— Нали ни разказа всичко, което знаеш по случая?

— Да — призна тя.

— Добре тогава. Лягай си. Разбирам, изплашена си. Случиха се ужасни неща.

Не затваряй — изкрещя тя наум. — Якоб, недей!

— Лека нощ, Линда.

— Лека нощ.

* * *

Бузите на Гюндер хлътнаха съвсем. Дойде небръснат, а по яката на ризата му се бе образувал тъмен ръб. «Добре че Марие не може да ме види», помисли си той.

Прикова поглед във вещите на Пуна, пръснати върху масата. Дрехите ѝ бяха изсъхнали, но по тях личаха петна от мръсната вода. И все пак личеше колко са красиви. «Това са дрехите на съпругата ми», мина му през ум. Нощницата и четката за коса. Затвори очи и си спомни как Пуна премяташе коси над рамото си, за да ги среше.

— Веднага щом приключим, ще ви ги донесем у дома — обеща Сайер.

Гюндер кимна признателно.

— Хубаво е човек да си запази нещо за спомен — събра смелост той.

— Още нещо. Получихме писмо от полицията в Ню Делхи. Ако желаете, ще ви го покажа.

Гюндер кимна отново и пое листа. Поизмъчи се, докато си преведе английския текст. Mr. Shiraz Bai, living in New Delhi, confirms one sister Poona, born on the first of June 1962. Left for Norway on the 19th of August. Mr. Bai will come to Oslo the 10th of September, to take his sister home.“[23]

— Да я отведе? В Индия ли? — задъха се Гюндер. — Но тя е моя жена! Нося брачното ни свидетелство. Нима не съм най-близкият ѝ роднина? Брат ѝ има ли законното право да я вземе?

От възмущение Гюндер започна да пристъпва от крак на крак. Сините му очи блуждаеха изплашено, а листът в ръката му трепереше.

Сайер се помъчи да го успокои:

— Ще ви съдействаме и ще намерим решение.

— Нали имам някаква права? Брачното свидетелство си е официален документ.

— Да, естествено.

Сайер отвори едно чекмедже.

— Това ви го давам още отсега.

Подаде малък плик на Гюндер.

— Брошката ѝ.

При вида на украшението Гюндер избърса потеклата сълза.

— Не спираме да работим по случая — увери го Сайер. — Ще намерим убиеца.

Гюндер заби поглед в пода.

— Разбирам, че в момента имате много по-сериозни проблеми от хода на разследването — продължи Сайер. — Вече сте вдовец.

Гюндер вдигна очи. Инспекторът го нарече вдовец. Прозвуча като вид обезщетение, компенсация за сполетялата го трагедия. Гюндер се прибра вкъщи и се обади на зет си да му разкаже за Марие. Всеки ден, след като се прибереше от болницата, звънеше на Карщен. Всъщност в състоянието ѝ не бе настъпила никаква промяна.

— Странно е как някой може да лежи толкова неподвижно — сподели Гюндер. — Без дори да помръдва клепачи. Ами ако си изгуби гласа?

— Едва ли, сигурно просто ще бъде пресипнал — успокои го зет му. — Ще си го възстанови с упражнения.

— Не само гласът, всичко трябва да се тренира — печално отбеляза Гюндер. — Мускулите ѝ изчезват. Според лекарите тялото ѝ омеква и…

— Добре, добре. Ще чакаме и ще видим. Вече нямам сили да слушам всичките тези приказки. И без това нищо не разбирам от медицински термини.

Страхът в гласа му се усили. Карщен не спомена името на Пуна нито веднъж, макар че и до него бе стигнала мълвата коя е тя. Гюндер се чувстваше обиден. Докато разговаряха, усукваше между пръстите си телефонния кабел. Карщен рядко посещаваше жена си в болницата. Гюндер, от своя страна, нямаше нищо против да седи до сестра си. Говореше ѝ тихо и тъжно за сполетялото го нещастие. Намериха куфара, Марие. С дрехите ѝ. Брат ѝ ще дойде тези дни. Ужасно се притеснявам. Отнех му единствената му сестра. Пуна ми каза, че не са особено близки, но все пак. Той се опита да я разубеди да не идва в Норвегия. Оказа се прав.

Докато разказваше на Марие, подреждаше мислите си.

Все още беше в болнични и не му се ходеше на работа. Дните минаваха, Бьорнсон се обаждаше от време на време да го чуе за малко. Говореше с повишено самочувствие. Най-сетне, поради отсъствието на титуляря, пред Бьорнсон се откри възможността да покаже способностите си. Фермерът Сварща питал за Гюндер. По думите на Бьорнсон останал със зяпнала уста, когато чул дългата история. Изобщо не бил допускал, че Юман ще събере кураж да отиде в чужда страна и да се ожени там.

* * *

— В разговор с един от колегите ми, Якоб Скаре, си заявил, че си прекарал вечерта на двайсети август в компанията на приятелката си Ула.

Сайер огледа Йоран Сетер, който се усмихваше отзивчиво. Раните по лицето му се бяха стопили до едва различими резки.

— Така е.

— След разговор с нея обаче става ясно следното: тя не е твоя интимна приятелка и не е прекарала вечерта с теб. Ходили сте на тренировка във фитнес студио „Адонис“ от шест до осем. Пили сте безалкохолно на изхода. После тя е сложила край на връзката ви. А ти си потеглил сам с колата, побеснял от яд. Следователно край Витемуен си минал някъде между осем и половина и девет.

Очите на Йоран Сетер се разшириха. Имаше много яко, мускулесто телосложение; руса коса с яркочервени кичури. В момента косите му се изправиха. В очите му се появи наситен отблясък. Като от живачни капчици, помисли си Сайер.

— Значи Ула пак е решила да къса с мен? — засмя се примирено Йоран. — Нищо ново под слънцето. След няколко дни пак ще поиска да сме заедно. Отдавна съм престанал да вземам приказките ѝ на сериозно.

— Не ме интересува дали сте заедно, или не. Важното е друго: излъгал си, че вечерта на двайсети август си бил с Ула в дома на сестра ѝ.

— Напротив, казах истината. Извинете, но защо се налага да ви отговарям на подобни въпроси?

— Защото разследваме убийство. Много хора са длъжни да отговарят на многото ни въпроси. Иначе казано, не си единствен. Ако това те успокоява.

— Нямам нужда от утеха.

Усмивката не слезе от лицето на силния, убедителен Йоран.

— Ула не си дава сметка какви ги приказва — обясни той.

— Не и според колегата ми.

— Той е общувал с нея само няколко минути. Аз я познавам от година и нещо.

— Значи все още твърдиш, че си прекарал вечерта с нея?

— Да. Гледахме племенника ѝ.

— И защо ѝ е на Ула да лъже? И то полицейски служител?

— Ако е бил готин, се е оказала достатъчна причина да го забаламоса. Тя се слага на всички. Явно не иска да е ангажирана с мен.

— Намирам обяснението за доста плоско.

— Нямате представа какви щуротии измислят момичетата, за да направят впечатление. В това отношение са направо ненадминати. И Ула не е изключение.

— Ходил ли си в къщата на сестра ѝ?

— Да — Йоран се усмихна още по-широко. — И затова мога да ви опиша как изглежда всекидневната, кухнята, банята. Много гадно, а?

— Как беше облечен, когато си тръгна от „Адонис“?

— Със спортна блуза. Вероятно бяла. Черни „Левис“. Обикновено така се обличам.

— Взе ли си душ след тренировката?

— Разбира се.

— Но въпреки това по-късно си влязъл да се изкъпеш втори път?

Кратка пауза.

— Кой ви каза?

— Разговарях с майка ти. Прибрал си се в единайсет и веднага си се пъхнал под душа.

— Сигурно така е било.

Пак тази усмивка. Нито следа от тревога или притеснение. Личеше колко старателно е оформял с тренировки мускулестото си тяло, отпуснато върху стола.

— Защо влезе да се къпеш пак?

— Така ми се е приискало.

— Майка ти ни каза, че си се прибрал, облечен в синя тениска и сиви шорти. Преоблече ли се след тренировката в колата?

— Майка ми няма услужлива памет.

— Само ти ли от цялото село си с всичкия си, Йоран?

— Не. Но, съвсем сериозно, тя не забелязва такива неща. Докато спортувам, нося синя тениска и сиви шорти.

— Значи си тръгнал от „Адонис“ с чиста бяла блуза, а преди да се прибереш, си облякъл потния си спортен екип?

— Не, не. Нали ви казах: майка ми се е объркала.

— С какво беше обут?

— С маратонки. Ето ги.

Той протегна краката си, за да ги покаже.

— Виждат ми се нови?

— Нищо подобно, нося ги от няколко месеца.

— Може ли да погледна отдолу?

Йоран вдигна крака. Подметките бяха тебеширенобели.

— На кого се обади?

— Кога?

— На двайсети, от колата. Ула те е видяла да говориш по телефона.

За пръв път от началото на разговора усмивката на Йоран се стопи.

— На познат. Толкова.

— Нека обобщим положението ти към днешна дата: минал си покрай местопрестъплението по времето, когато е било извършено. Караш червен „Голф“. Близо до мястото, където е намерена убитата, е забелязана подобна кола, паркирана на шосето. Свидетел е видял на поляната мъж с бяла риза заедно с жена. Даваш лъжливи показания къде си прекарал въпросната вечер. Неколцина свидетели са забелязали рани по лицето ти, когато си се появил в бистрото на Айнар на двайсет и първи август, деня след убийството. Все още се виждат следи от тях. Вероятно и сам разбираш, че няма как да подмина тези факти, без да поискам обяснение.

— Боричках се с кучето. Не съм от мъжете, които притесняват непознати жени. Защо ми е да го правя? Имам си мацка.

— Според нея вече не сте заедно, Йоран.

— Ула често говори врели-некипели.

Вече не се усмихваше.

— Не ми се вярва. Ще се върна.

— И дума да не става. Не желая да продължавате да ме тормозите. Проклятие!

— По време на това разследване ще се съобразяваме единствено с мъртвата жена — отсече Сайер.

— Такива като вас са оперирани от способността да се съобразяват.

Сайер излезе на двора. Не го напускаше натрапчивото усещане, че Йоран Сетер крие нещо. Като повечето хора, съобрази Сайер. Не е задължително на съвестта му да тежи убийство. Затова тази професия му се струва толкова трудна: в разпитваните често долавя чувство за вина, което ги представя в лоша светлина, понякога напълно незаслужено. Сайер ненавиждаше задължението си да се рови безогледно в живота на другите. За да не изгуби мотивация, затвори очи и се помъчи да извика пред очите си ужасяващата гледка на строшената женска глава.

Сара го чакаше на дивана с кана кафе. Колберг лежеше в краката ѝ. Сънуваше нещо, вероятно как ловува, защото лапите му правеха странни движения, все едно тича с бясна скорост. Сайер се питаше дали кучетата изпитват същото кошмарно усещане насън, че не помръдват, макар да бягат.

— Никога няма да порасне — замислено отбеляза той. — Ще си остане същото незряло кутре.

— Значи е преживял нещо в детските си години — засмя се Сара и му наля кафе. — Какво знаеш за първите седмици на Колберг?

— Бил е доста муден. Стигал последен до купата с храна. Другите палета от котилото го потискали. Бяха общо тринайсет кученца.

— В такъв случай страда от липса на внимание. Взел си кутрето, което никой не би избрал.

Сайер сякаш не чу последното ѝ изречение.

— Обаче впоследствие му посветих цялото си свободно време. Този дефицит се преодолява, нали?

— Тези неща никога не се преодоляват.

Изгасиха лампите. Свещта върху масата разпръскваше мрака. Сайер мислеше за Пуна.

— Защо е обезобразил лицето ѝ? — недоумяваше той. — Какво означава това?

— Нямам представа.

— Вероятно изразява някаква емоция?

— Може би е смятал, че е грозна.

— Кое те кара да мислиш така? — изгледа я смаяно Сайер.

— Не е изключено схемата да е съвсем проста: „Колко си противна“, минава му през ум, тази мисъл отключва гнева му и той се разбеснява. — Сара отпи от кафето. — Според теб какво изпитва сега убиецът? Отчаян ли е от постъпката си?

— Не непременно. Иска ми се да е така.

— Толкова си принципен — усмихна се тя. — Очакваш разкаяние.

— В този случай разкаянието е задължително. Когато го заловим обаче, първо ще се мъчи да оцелее в новосъздалата се ситуация. Ще се оправдава, ще се защитава. Това, впрочем, си е негово право.

Сара стана от дивана и седна на пода до Колберг. Започна да го чеше по гърба. Сайер видя как едрото куче се полюшва доволно в ръцете ѝ.

— Има някакво топче под козината — внезапно откри тя. — Ето тук. На гърба.

Сайер я погледна въпросително.

— Няколко са. Три-четири топчета. Забелязал ли си ги, Конрад?

— Не — тихо отвърна той.

— Трябва да го заведеш на ветеринар.

По иначе спокойното ѝ лице се изписа тревожно изражение.

— Освен това Колберг се намира във възраст, когато се появяват разни заболявания — продължи Сара. — А за куче с неговите размери… Всъщност на колко години е?

— На десет.

Сайер не помръдна от дивана. Не искаше да пипа топчетата. Страхът го заля като студена вода. Изправи се, макар и неохотно, и разроши гъстата козина с пръсти.

— Ще се обадя на лекаря утре сутринта.

Отново седна и взе пакет тютюн, за да си свие цигара. На ден си позволяваше едно уиски и една цигара. Сара го погледна нежно.

— Ти си изключително самодисциплиниран мъж.

Сайер се затвори в себе си. Избяга от проблема е Колберг и потъна в други мисли. Сара забеляза отдалечаването в очите му.

— В този район почти не минават автомобили от други населени места — отбеляза той.

— Къде си сега? — обърка се Сара.

— В Елвеста. Вероятността той да е от селото е огромна.

— Това е добре за вас. В Елвеста едва ли живеят много хора?

— Над две хиляди.

— Искаш ли да запазя час при ветеринаря? Мога и аз да заведа Колберг на лекар. Напоследък си доста зает.

Сайер запали дебела цигара.

— В нея има тютюн за две малки — подкачи го тя.

— Сигурно са кисти. Пълни с вода.

Сара долови притеснението в гласа му. Сайер се опитваше да изтласка страха. Беше сигурна, че топчетата не са пълни с вода.

— Трябва да го прегледа лекар. Затруднява се по стълбите.

— Мен ако питат, убиецът е един от разпитаните — отново се отплесна Сайер.

Сара поклати леко глава. Продължи да милва Колберг по гърба. Кучето ѝ се виждаше изнемощяло. Сайер обаче отказваше да го приеме. В челото му се бе врязала дълбока бръчка. Тези топчета в тялото на Колберг му навяваха спомени и той се затвори във вътрешния си свят, без да допуска там Сара.

— Струва ми се отслабнал. Откога не си го теглил?

— Тежи седемдесет килограма — заяви Сайер с нетърпящ възражения тон.

— Ще донеса везната от банята.

— Полудя ли? — намръщи се той.

Изчака я да излезе, скочи от дивана и коленичи до Колберг. Повдигна тежката му глава и се вгледа в черните му очи.

— Нали не си болен, старче? Просто годините почват да ти тежат. Както и на мен.

Сайер отпусна внимателно главата на кучето върху предните му лапи. Сара донесе везната.

— Нали го знаеш Колберг, не умее да пази равновесие — поколеба се Сайер.

— Ще пробваме — настоя тя. — Ще му дам един картоф.

Кучето усети, че предстои нещо различно, и се изправи любопитно. Нулираха везната и го избутаха върху нея. После му качиха краката, а Сара го подпираше отстрани. Знаеше, че кучето ще усети мириса на храна и ще се подчини. След няколко подкани Колберг подаде лапа, олюлявайки се на трите си крака. Сайер се втренчи в дигиталния екран. 54,9 кг.

— Отслабнал е с петнайсет килограма — констатира сериозно Сара.

— От възрастта е — веднага реагира той.

Колберг изяде картофа и пак легна.

Сара се сгуши в гърдите на Сайер.

— Разкажи ми някоя хубава приказка — помоли тя.

— Не зная приказки. Само истински истории.

— И истинска става.

Сайер остави цигарата на ръба на пепелника.

— Преди доста години имахме работа с един дребен престъпник на име Мартин. Не се казва така, но и аз като теб съм длъжен да запазя истинската му самоличност в тайна.

— Да го наречем тогава Мартин — съгласи се тя.

— И така, този Мартин приличаше на призрак. Занимаваше се с какво ли не: кражба на автомобили, дребни измами, обири на гаражи. Беше изключително слабохарактерен и излежаваше безброй присъди, всяка по около три-четири месеца. Освен това Мартин имаше слабост към чашката. Но иначе притежаваше обаяние. И зъби в плачевно състояние. От венците му стърчаха само прогнили остатъци. Затова закриваше устата си с ръка, докато се смее. Ние, полицаите, му симпатизирахме и се тревожехме за него. Бояхме се, че един ден ще се забърка в тежко престъпление. Обсъждахме какво да направим, за да го вкараме в правия път. Решихме като начало да оправим развалените му зъби.

Сайер направи пауза. Сара се разсмя.

— Свързахме се със социалната служба и помолихме да отпуснат на Мартин известна сума, достатъчна да си възстанови зъбите. Той нямаше средства. Оттам ни посъветваха да подадем молба. Така и направихме. Написахме, че с оглед на рехабилитацията му е важно да получи качествена стоматологична помощ. Нали зъбите са от голямо значение за външния вид. Одобриха молбата и Мартин се оказа принуден да се подложи на лечение. Докато излежаваше присъдата си, ходеше на зъболекар три пъти седмично, а накрая се сдоби с безупречно подредени тебеширенобели зъби. Като твоите, Сара.

Той помириса косата ѝ.

— Мартин стана друг човек — потъна в спомените си Сайер. — Вече не вървеше прегърбен. Поддържаше външния си вид и се подстригваше редовно. В затворническата библиотека работеше жена, която отглеждаше дъщеря си сама и беше решила да си набави допълнителни доходи. Библиотекарката се влюби силно в Мартин, колкото и невероятно да ти звучи. Той излежа присъдата си и се премести при нея. Живее там до ден-днешен и осинови детето ѝ. След като се събра с тази жена, не е нарушил закона нито веднъж.

Сара се усмихна.

— Тази история ми хареса повече от приказка.

— А е напълно реална. За жалост, в момента издирваме убиец, който има много по-сериозни проблеми от Мартин.

— Да — кимна тъжно Сара. — Посещението при стоматолог няма да го промени.

* * *

Десети септември. Шираз Бай стъпи на норвежка земя. Гюндер пое разноските по настаняването му в паркхотела. Сайер се обади на вдовеца.

— Ако желаете, ще ви уредим среща в участъка, тъкмо да не оставате насаме. Сигурно ще ви задава въпроси, на които трудно ще намерите отговор. Шираз говори слабо английски.

Стиснал слушалката, Гюндер разсъждаваше. Гледаше снимката на Пуна. Дали с брат ѝ си приличат? „Пристигнал е шуреят ми“, осъзна Гюндер, „ще отида да го видя, разбира се.“ Никак не му се тръгваше. Въображението му рисуваше картини с безконечни, болезнени обвинения. Как ще събере смелост?

Изведнъж почувства колко е важно да изглежда спретнат. Взе си душ, облече си чиста риза. Разтреби всички стаи. Може пък Бай да пожелае да разгледа къщата, където щеше да живее Пуна. Хубавата кухня, банята с белите лебеди. Гюндер пое бавно към града. Скаре го посрещна на рецепцията. Гюндер остана трогнат от деликатността на разследващите. Проявяваха такт и съчувствие. Не го беше очаквал. Влезе в кабинета и веднага го съзря. Слаб, почти мършав мъж на среден ръст. Удивителната прилика между брата и сестрата направо го стъписа. Шираз Бай имаше същите изпъкнали зъби като Пуна. Носеше хубава синя риза и светли панталони. Косата му беше неподстригвана и много гъста, погледът — колеблив. Сайер ги представи един на друг. Гюндер се приближи плахо. Вгледа се в мрачното лице на шурея си. Не забеляза укор. Изражението на Шираз Бай остана непроницаемо. Той само кимна съвсем леко. Традиционното ръкостискане се превърна в неохотно бегло докосване. Предложиха им по един стол, но Бай отклони поканата да седне. Остана прав до бюрото, сякаш за да покаже, че предпочита да привърши възможно най-бързо с рутинните процедури. Гюндер седна. Почувства се силно угнетен. Прииска му се да зареже всичко. Марие продължаваше да лежи и кома. Целият му свят се срути.

Скаре, по-добър по английски от Сайер, реши да посредничи при комуникацията:

— Господин Бай — подхвана той, — какво да преведа на Юман?

Индиецът погледна изкосо Гюндер.

— Искам да прибера сестра си вкъщи. Тя така и не стигна до къщата му. Нейният дом е в Индия.

Гюндер заби поглед в краката си. Беше забравил да си лъсне обувките. В момента сивееха от прах. Наум умоляваше шурея си с предложения, които не би успял да изрече на глас. Да му предложи пари? Нали Пуна спомена, че брат ѝ живее в крайна бедност. Гюндер се засрами заради мислите си.

— Нека първо да поговорим — предпазливо рече той.

— No discussion[24] — отсече Бай и стисна устни.

Изглеждаше разгневен. Не опечален от смъртта на сестра си, не съсипан от мъка, не ужасѐн от случилото се, което полицаите му описаха в най-големи подробности, а разгневен. Настъпи мълчание, докато четиримата души в кабинета изчакваха ответна реакция. Гюндер нямаше сили да се позовава на съпружеските си права, да се аргументира с юридически постановления или разпоредби в норвежкото и индийското законодателство, нито да говори за кървящото си сърце. Чувстваше се напълно омаломощен.

— Имам една молба — най-сетне подхвана той с разтреперан глас. — Само една. Елате да видите къщата ми — дома, който исках да осигуря на Пуна!

Бай не отговори. Лицето му придоби сурово изражение. Гюндер наведе глава. Скаре погледна настойчиво индиеца. Въпросът на младия полицай прозвуча като подкана, граничеща със заповед.

— Искате ли да видите къщата на господин Юман? За него е важно да ви я покаже.

Бай вдигна рамене. На Гюндер му се прииска земята да се отвори, да го погълне и той да потъва в мрачните ѝ недра, докато стигне при Пуна. И най-сетне да намери покой. От този непреклонен мъж с гневно изражение. От всички неволи. От Марие, която вероятно щеше да се лигави като слабоумна, ако изобщо се събуди. Главата му започна да шуми. Ще припадна, помисли си той. Никога през живота си не съм губил съзнание. И този път не припадна. Усети как и неговото лице се стегна и придоби суров вид.

— Would you like to see Mr. Jomann’s house?[25] — повтори Скаре, изговаряйки прекалено прецизно всяка сричка, все едно говореше на дете.

Най-сетне Бай кимна равнодушно.

— Да тръгваме тогава — нетърпеливо подкани Гюндер и скочи от стола.

Предстоеше му важна задача и искаше да действа, докато още има сили. Бай се поколеба.

— We go in my car. I take you back to hotel.[26]

— Съгласен ли сте? — попита Скаре и погледна Бай, който отново кимна.

Двамата мъже тръгнаха по коридора рамо до рамо, тежкият широкоплещест Гюндер с плешиво теме и тъмният, слабичък Бай с гъста синьочерна коса.

Скаре се помоли наум Бай да омекне поне малко. Понякога господ чуваше молбите му.

Върна се в кабинета на Сайер и извади пликче желирани бонбони от джоба си. Разкъса пликчето. Чу се шумолене от найлонова опаковка.

— Нима още не си се разделил с вярата си в бога? — попита Сайер.

Огледа го изпитателно, но не враждебно.

Скаре си взе един бонбон.

— Зелените са най-хубави — отклони въпроса той.

— Все повече неща започват да я разклащат, нали?

— Като малък лапвах бонбона, изчаквах захарта да се разтопи в устата ми — невъзмутимо продължи Скаре — и го изваждах. Ставаше съвсем прозрачен, като желе. Бонбоните са по-вкусни без захар — замислено отбеляза той.

Цяла вечност смука бонбона в устата си и го извади.

— Ето, виж!

Прозрачното желе се олюляваше, залепнало на пръста му.

— Страхливец — усмихна се Сайер.

— Ами ти? — погледна го Скаре. — Как се спогаждате с онази сила?

— Какво имаш предвид? — повдигна вежди Сайер.

— Веднъж ми сподели, че си заклет атеист, но си измислил нещо друго, на което да се осланяш. Странна работа. Всички имаме нужда от нещо, в което да вярваме.

— Да, вярвам в определена сила. Но двамата е нея съществуваме като независими една от друга величини. Не общуваме помежду си.

— Иначе казано: смайващи взаимоотношения. Не можеш да я попиташ нищо, нито да се скараш с нея.

— Ти това ли правиш по време на вечерната молитва?

— И това.

Скаре си взе червен бонбон.

— Помоли се за Гюндер — поръча му Сайер.

Облече си якето и тръгна към вратата. Изгаси осветлението.

— May the force be with you[27] — промърмори Скаре.

Гюндер отвори вратата пред Бай. Неочаквано го изпълни тържествено умиление: Пуна би искала мъжът ѝ да посрещне гостоприемно брат ѝ. Ако сега Пуна можеше да види детинския им инат, щеше да смръщи вежди. Гюндер стискаше ядно зъби, а Шираз присвиваше очи. „Остава още малко и край“, успокои се Гюндер. Не че очакваше съдбата да му се усмихне. Просто си бе обещал да се постарае. Напуснаха града. В красивия есенен ден норвежката природа се разкри пред Бай в цялата си екзотична прелест. Гюндер започна да разказва. Използваше кратки изречения на английски, за да го разбира индиецът. Израснал съм тук. Живея в Елвеста, откакто се помня. Селцето е тихо и спокойно. Всички се познават. Къщата ми е построена през 1920-а година. Не е голяма, но е добре поддържана. Градина. Хубав изглед. И чудесна кухня, добави Гюндер. Бай гледаше непрекъснато през прозореца.

— В селото има магазини, банка, поща и кафене. Училище, детска градина, прекрасна църква. Искам да ти я покажа.

Бай мълчеше. Сигурно предчувстваше защо Гюндер щя го води там. До църквата в Елвеста — красива дървена пося тройка — върху лек наклон, все още покрит с тучна трева, се намираше гробището. Църквата, макар и доста семпла, блестеше в тъмната зеленина с ослепителна белота. Гюндер спря колата и излезе. Бай не помръдна. Гюндер обаче не се предаде. Вече осъществил първата част от плана си. Гюндер реши да изиграе и най-силния си ход. Мобилизира оставащите му сили, за да постигне целта си: да задържи покойната си съпруга. Отвори вратата на шурея си и зачака с настойчив вид. Бай слезе неохотно от колата и плъзна поглед над църквата и гробовете.

— Ако Пуна остане при мен, ще я погреба тук. Ще идвам на гроба ѝ всеки ден. Ще засадя цветя и ще ги поливам. Разполагам с много свободно време. Ще го посветя само на Пуна.

Бай не отговори, но слушаше. Поведението му не показваше дали харесва мястото, или не. Изглеждаше по-скоро учуден. Гюндер пое между гробовете. Бай го следваше на известно разстояние. Видя как Гюндер спря до един гроб и се приближи предпазливо.

— My mother. Poona would not be alone.[28]

Бай се взираше безмълвно в каменната плоча.

— Do you like it?[29]

Бай само вдигна рамене. Гюндер ненавиждаше този му жест. Пуна никога не правеше така: отговаряше ясно и еднозначно.

— А сега ще отидем в къщата — обясни Гюндер и се върна при колата.

Продължаваше да действа целенасочено, но започна да се изтощава. Пристигнаха пред дома му. Гюндер показа на Бай градината и откриващата се гледка.

— Apples. Very good apples.[30]

Бай кимна. Влязоха в преддверието. Гюндер го заведе в хола. Не спираше да му обяснява. Показа му кухнята и банята, а после и втория етаж. В къщата имаше две спални: една голяма за Гюндер и Пуна и друга, по-малка, за гости. Преди Марие спеше там, случеше ли се да остане за през нощта.

— Your room. If you came to visit. We wanted to invite you.[31]

Бай се вторачи в семпло обзаведената стая. Легло, постлано с кувертюра. Сини пердета и нощна лампа. Бай и този път не показа дали видяното му харесва. Продължиха да разглеждат другите стаи. На Гюндер му се искаше Бай да поговори с него, но индиецът не обели дума. Обиколиха всички стаи. Гюндер свари кафе и извади палачинки от хладилника. Марие ги беше приготвила: с масло, захар и канела. Нали в Индия използват много канела. Гюндер се надяваше шуреят му да ги хареса. Бай обаче не ги докосна. Не хареса и кафето, защото беше прекалено сладко. Гюндер се отчая.

— I must take my sister home[32] — отрони Бай.

Гласът му бе изгубил предишната суровост, но продължаваше да звучи категорично. Гюндер не издържа. Свлече се по-надолу на стола и избухна в ридания. Беше му все едно какво ще си помисли индиецът. Сълзите бликаха неудържимо от очите му. Вече нямаше какво да каже. Използва всичките си запаси от увещания. Бай мълчеше. Часовникът на стената отмерваше безпощадно времето.

Гюндер изгуби представа колко дълго е плакал. В един момент забеляза раздвижване на дивана. Бай се бе изправил. Сигурно в знак на протест ще напусне къщата и ще върви пеш до града, предположи Гюндер. Бай обаче не го направи. Тръгна да обикаля из къщата. Гюндер не го последва. Нека зяпа колкото си иска. С крайчеца на окото си видя, че Бай разглежда снимката му с Пуна. После изчезна в кухнята. Гюндер продължаваше да седи на стола, а сълзите — да се стичат по бузите му. Бай излезе от кухнята и се качи на втория етаж. Гюндер чуваше леките му внимателни стъпки. Индиецът слезе и излезе на двора. Гюндер го зърна в градината. Застанал под ябълковите дръвчета, Бай гледаше разкриващия се пред очите му пейзаж. После влезе в къщата. Кафето изстина. Бай седна на края на дивана.

— My sister can stay — отрони простичко той.

Гюндер си помисли, че не е чул правилно, и го зяпна смаян.

— She can stay — повтори Бай. — And you must pay. For everything.[33]

— Ама разбира се! — заекна Гюндер. — I will pay for everything. Only the best for Poona![34]

Гюндер засия от облекчение и скочи от стола. Бай започна да рови недодялано из джоба на ризата си. Извади плик и го подаде на Гюндер.

— Letter from my sister. All about you.[35]

Гюндер извади писмото от плика и го разгъна. Позна почерка на Пуна. Грижливо изписаните букви приличаха на бродерии с черна писалка. Не разбра нищо от писмото.

— Ама то е на индийски — объркано отрони той. — Do not understand[36].

— Is written on marathi. Get someone to translate.[37]

Бай се изправи и кимна на Гюндер.

— Back to hotel[38] — поиска той.

Гюндер скочи от мястото си и му протегна развълнувано десницата си. Бай се поколеба, но все пак протегна слабата си кокалеста ръка. Този път стисна по-силно.

— Very nice house[39] — похвали я той и се поклони.

Гюндер усети прилив на неочаквана предприемчивост. Реши да уреди възможно най-скоро погребението на Пуна. Чакаха го още хиляди задължения. Не беше запазил дата, а трябваше да прецени и кое погребално бюро да избере. Какво да сложи в ковчега ѝ? Брошката — задължително.

Докато се ръкуваше с шурея си, сърцето на Гюндер преливаше от благодарност.

— I have a sister too. In hospital[40] — сподели той.

Бай го погледна въпросително.

— Car accident. She is not awake[41] — сериозно обясни Гюндер.

— Very sorry[42] — промълви Бай.

— If you ever need anything, you call me[43] — продължи Гюндер, окуражен от неочакваната проява на съчувствие.

— I have a better picture. Beautiful picture of Poona. I send it to you.[44]

Гюндер кимна. Излязоха от къщата. Той остави Бай пред хотела. После отиде в болницата, при Марие. Седна до леглото ѝ и взе ръката ѝ в своята. За пръв път от цяла вечност усети покой.

* * *

Гюнвал зареждаше рафтовете с детска храна. Вече се носеха доста упорити слухове, че разследващите са посетили няколко пъти дома на Йоран Сетер. Недоумяваше какво става. А куфара? Не че подозираше Айнар в убийството на клетата индийка, но все пак видяното го глождеше. Изпълних дълга си, успокояваше се той, докато нареждаше сладоледите в безупречни редички.

Не минаваше ден, без Гюнвал да изчете внимателно целия вестник. След убийството във Витемуен започна да си купува няколко ежедневника. Понеже цял живот беше чел само един вестник, Гюнвал стигна до изненадващо за него откритие: поместената информация в различните вестници се разминава, и то сериозно. Например на едно място прочете, че полицията не разполага с важни следи, а другаде — че са стигнали до важни изводи и действат по план. Иди ги разбери. Информацията за извадения от езерото куфар обаче не му даваше мира. Вътре намерили дрехите на индийката. Дали да се обади пак и да уточни, че е видял не друг, а Айнар? Гюнвал смачка опаковъчната хартия и излезе да я изхвърли в контейнера в задния двор. Не искаше изобщо да се забърква в тази история. Върна се в магазина и завари Муде от бензиностанцията да разлиства вестника.

— Имаш ли кифлички със стафиди? — попита той.

Гюнвал му донесе.

— Това убийство ще си остане неразкрито — категорично заяви Муде.

— Защо смяташ така? — поинтересува се Гюнвал.

— Не ги ли хванат веднага, не успяват да ги заловят никога. След няколко седмици обикновено се принуждават да намалят броя на работещите по разследването, а после случаят остава на втори план, защото междувременно става друго убийство и се превръща в топ приоритет на полицията. Такъв е животът.

— Понякога отнема години, но все пак успяват да намерят убиеца — поклати глава Гюнвал.

— Много рядко — възрази Муде и отвори пакетчето с кифличките.

Лапна една. Вероятността никога да не заловят извършителя на чудовищното престъпление притесни сериозно Гюнвал.

— Само дано не е някой познат — мрачно отбеляза той.

— Познат ли? — усъмни се Муде. — Едва ли е тукашен. Кой би могъл да бъде?

— Откъде да зная — извърна се Гюнвал.

Муде дъвчеше кифличката.

— В швейцарската къща се очертава развод — неочаквано съобщи той.

— Кой ти каза? — очите на Гюнвал се разшириха от изненада.

— Всички говорят за това. Лилиан започнала да си сър бира багажа. Айнар ще се принуди да продаде къщата и да се премести в бистрото. Ще трябва да работи денонощно, за да оцелее. Представям си го как нощува в спален чувал в заведението. Тази вещица е пълна отрова — безпощадно заяви той.

— И Айнар не е стока — отбеляза Гюнвал, докато с§ питаше какво ли означава всичко това. — Може пък да продаде заведението и да се премести другаде, а новият собственик да го направи китайски ресторант.

— Аз лично нямам нищо против.

Муде взе още една мека като пластилин кифличка с формата на гъба.

— Да си чувал как е Юман? — попита той.

— В болнични е. Нормално, все пак преживя много неща. Сигурно стои в болницата. Сестра му още е в кома. Имало вероятност да се събуди с умствени способности на двегодишно дете. Мъжът ѝ се дистанцирал. Ходел си на работа и чакал да му се обадят, ако има промяна.

— Май няма какво повече да направи. Съмнявам се Марие да се събуди след толкова дълго време. Обикновен но или се събуждат веднага, или изобщо не се събуждат.

— Чувал съм за хора, които идват в съзнание след дълги години — обори го Гюнвал.

— Такива неща стават само в Америка — смигна му Муде.

После тръгна към бензиностанцията. Гюнвал се умисли. Имаше чувството, че селото им е окупирано от пришелци. Нашествениците се промъкваха, навсякъде и ги изтръгваха от ежедневието им. Събуждаха едновременно ентусиазъм и тревога; обединяваха ги и създаваха усещането за сплотеност, ала нощем, в мрака под завивките, мисълта за тях всяваше страх. А животът продължаваше своя ход, но се промени светогледът на хората. Забелязваха повече неща отпреди, все едно виждаха всичко за пръв път. Гюнвал например имаше чувството, че изобщо не е познавал Айнар. Питаше се що за човек е съдържателят. А Йоран? А Юман, който бе отишъл в чужбина и си бе намерил жена. Хората вече гледаха по друг начин и на Линда. Заради враждебността, насочена срещу нея, тя вече не караше велосипеда си с предишната самоувереност. И преди се държеше еуфорично, но сега очите ѝ се щураха тревожно наляво-надясно. Беше пределно ясно на какво мнение са хората: по-добре да си беше мълчала. Гюнвал потръпна. Полицаите имаха задачата да разплетат случая, с или без негова помощ. Излезе в задния двор да провери има ли вода в купичката на кучето. Оказа се почти празна. Наля му и пак я сложи на земята.

— Понякога си мисля за теб — обърна се той към бийгъла. — По времето на убийството си стоял навън и си видял какво е станало на поляната. Само да можеше да говориш! Щеше да ми прошепнеш: зная кой е убиецът; ще го позная по миризмата, а следващия път, когато го видя, ще започна да лая силно, за да ти покажа, че е той. Така правят по филмите — Гюнвал галеше копринено гладката козина. — Но ние не сме във филм. А и ти не си голям умник.

* * *

„Кога остаря?“, питаше се Сайер, докато оглеждаше Колберг. „Преди все подтичваше десет метра пред мен. Скачаше по стълбите като пале.“

Кучето стоеше върху масата и скимтеше. Скъса с нокти тънката хартия. Ветеринарят го прегледа и напипа четири топчета. Сайер се мъчеше да разтълкува неутралното му изражение.

— Твърди са, не са пълни с вода. Определено става дума за тумори.

Ръцете му разрошиха червеникавата козина.

— Ясно — кимна Сайер, старши инспектор и разследващ убийства в разцвета на силите си, висок близо два метра и широкоплещест, а в момента притеснен като невръстно хлапе.

— За да разбера какви са туморите, трябва да го отворя.

— Добре тогава.

— Проблемът е, че кучето е голямо, тежко и в напреднала възраст. Десет години са много за леонбергерите. Упояването на такова куче крие сериозни рискове.

— Упойките никога не са безопасни — промърмори Сайер.

— Да, но в този случай ще се наложи да помислим дали да не му спестим операцията.

— Защо? — скочи като ужилен Сайер.

— Не мога да гарантирам дали след това ще се възстанови. По принцип туморите трябва да се отстранят, дори да са безвредни. Притискат нервите в задната част на тялото и затрудняват подвижността. Но хирургическата интервенция е много тежка за куче като Колберг. Съществува опасността да засегна нерви, а това да причини парализа и да влоши състоянието му. Възможно е след операцията повече да не се изправи и да лежи до края на дните, си. Понякога е за препоръчване да спестим мъките на кучето и да оставим природата да свърши своето.

Фразите се сипеха като зърна от градушка. Сайер се мъчеше да спечели малко време, за да преглътне буцата, заседнала в гърлото му, и да освободи гласните си струни. Постепенно осъзна какво му казваше ветеринарят. Сайер не можеше да си представи да живее без кучето. Безсловесните им диалози. Черният поглед. Миризмата на мокра козина. Топлината от муцуната му, когато отпуска тежката си глава върху краката на стопанина си.

Ветеринарят мълчеше. Колберг се бе проснал с цялата си дължина върху масата.

— Не е нужно да решите веднага — успокои го лекарят. — Приберете се вкъщи и го обсъдете със себе си и с кучето. Ще ми съобщите по-късно. И нека все пак да отбележа: това не е същинско решение, а избор между две злини. Случва се.

Сайер погали Колберг по корема.

— Опирайки се на практиката си, бихте ли ми казали колко често подобни тумори се оказват злокачествени?

— Въпросът е дали кучето ще издържи на натоварването.

— Колберг винаги е бил силен — заяви Сайер с непреклонността на малко дете.

— Както вече споменах, съветвам ви да не бързате. Туморите не са от вчера.

Сайер излезе от кабинета с кучето и се качи в колата. „Туморите не са от вчера.“ Съзираше някакъв укор в тези думи. Нима бе толкова погълнат от работата си, че не се грижеше за близките си? Защо не забеляза туморите? Гнетеше го ужасно чувство за вина. Поседя в колата, за да дойде на себе си. После бавно потегли към дома си. Чии интереси защитавам, ако поискам от ветеринаря да извърши операцията? На Колберг или моите? Нима човек няма правото да направи всичко, за да удължи живота на любимите си същества? Или от мен се очаква да пренебрегна неговите желания и да го третирам като куче, каквото всъщност е? Или пък да избера най-доброто за него, без да мисля за себе си? Сайер се чувстваше обичан от оръфаното си куче. Макар да знаеше, че животните не изпитват обич. Сам бе приписал тази емоция на домашния си любимец. Обич не, но всеотдайност? Да, Сайер виждаше тази всеотдайност всеки път, когато влизаше в апартамента и цялото тяло на Колберг, покрито със сплъстена козина, се разтреперваше от радост. Познатата бдителност, нетърпение, кучешкото му сърце, което биеше само за Сайер. Продължаваше да бие въпреки болестта Сайер погледна в огледалото за обратно виждане. Колберг не мърдаше.

— Какво ти подсказва сърцето?

— Ясно е като бял ден: готов съм да го подложа на какво ли не, ако така ще удължа живота му с няколко години — мрачно отговори той.

— Тогава кажи на лекаря да го оперира — простичко го посъветва тя. — И дръж на решението си независимо от изхода.

— Значи да се съобразя със собствените си желания и потребности? — глуповато попита той.

— Да, точно така. Колберг е твоето куче. Решенията вземаш ти.

Сайер се обади на ветеринаря. Докато слушаше гласа му, се мъчеше да разбере по интонацията дали одобрява решението. Доколкото успя да прецени, лекарят остана доволен. Насрочиха деня на операцията. Сайер коленича до кучето и започна да сресва с четка дългата му козина. Решеше го с продължителни движения. Напипваше туморите съвсем лесно. Глождеше го вина, задето не ги бе усетил по-рано. Сара му се усмихна утешително.

— Колберг няма представа, че те измъчва гузна съвест. Обича да го решеш. Обича теб. В момента се чувства добре: има любвеобилен стопанин, който не се уморява да реше козината му. Няма защо да го съжаляваш.

— Не го съжалявам. Жал ми е за самия мен — прошепна той.

* * *

Въпреки настойчивите опити да се свърже с Карен, Линда така и не успя. Майката отговаряше с неизменното „В момента Карен не си е вкъщи“ или „Току-що излезе. Не зная кога ще се прибере.“ Тук ставаше нещо странно. Линда изпитваше силна тревога. Двете с Карен дружаха, откакто се помнеха. Сега обаче приятелката ѝ я отбягваше и предпочиташе компанията на Ула, на Макарона и на останалите в бистрото на Айнар. Объркана и изплашена, Линда се мъчеше да запази последните останки от самообладанието си. Забелязваше как хората непрекъснато я гледат с неприязън. Къде сбърка? Никой не я упрекна, когато разказа за червената кола, която видя във Витемуен. Обаче всички сметнаха, че е прекалила, споменавайки пред полицията името на Йоран. Сякаш разследващите нямаше да разпитат всички собственици на червени автомобили в Елвеста и без нейните показания! А после така или иначе щяха да разберат, че Йоран е минал покрай местопрестъплението по времето на извършването му. Йоран сам се оплете и сега риташе отчаяно, за да се измъкне. Ако е невинен, няма от какво да се бои. Той постъпи глупаво, като излъга полицията, прецени Линда. Сам си е виновен. Докато скучаеше, Линда се опитваше да скрои план как да пресрещне някъде Якоб. Два пъти ходи до града. Намери жилищната кооперация на улица „Недре Стургате“. Той живееше на третия етаж. Линда дълго се взира в прозорците на апартамента му. На перваза имаше малка статуя, но от такова разстояние девойката не можеше да я види, а не посмя да вземе бинокъла на майка си. Момиче, загледано в прозорец на жилищна сграда, не би събудило подозрения, но същото момиче с бинокъл в ръка вече ставаше прекалено. Статуята ѝ напомняше на гола женска фигура. Това никак не ѝ хареса. Слънцето огряваше прозореца и лъчите му обливаха в светлина бялата лъскава статуя. Линда, разбира се, остана смъртно обидена от реакцията на Якоб, когато му се обади заради мъжа в градината. На майка си не каза нищо за случката. И без това отношенията им ставаха все по-обтегнати, а онази вечер изражението на майка ѝ ясно подсказваше какво мисли: дъщеря ѝ е отишла твърде далеч в показанията си. Скараха се, а Линда ѝ изкрещя:

— Дори да беше видяла убийството с очите си, сигурно и тогава щеше да си затраеш! За да не се забъркваш. Хората са толкова малодушни!

Линда викаше и тропаше с крака. Майка ѝ стисна устни. Беше разтревожена.

Вечерта напредваше. Линда размишляваше напрегна то. Карен трябва да се е прибрала. Навън бе стегнал ужасен студ. Безжалостният вятър вилнееше с продължителни заплашителни пориви: Линда харесваше студеното време, защото си стоеше вътре, на светло и топло. Беше дръпнала пердетата пред прозорците. Нямаше никакво намерение да наднича в градината. Чудеше се как да постъпи с Якоб. Първо ще разбере на какви смени работи и кога се прибира от работа. После ще застане зад някой ъгъл и ще го причака, докато върви по тротоара. Ще се втурне право срещу него с наведена глава и ще се блъснат. Ако носи нещо, ще го изпусне и той ще се наведе да го вдигне. Например торбичка с ябълки. Те ще се търколят на земята. Линда си представи ясно как двамата с Якоб пълзят по тротоара и събират лъскавите червени ябълки. Устните му, очите му. Ръцете, които ще я галят — топли и силни. Нали е полицай.

Не може да бъде — Линда!, ще се изненада той. Какво правиш тук? Ами какво, отивам на зъболекар. Или нещо подобно. После Якоб ще я помоли за прошка, задето не бе повярвал онази вечер. Тя ще се вгледа в сините му очи и ще го накара да разбере, че я е подценил. Тя не е някаква истерична тийнейджърка, както си е мислел той. Потънала в мечтите си, Линда внезапно чу тропане навън. След миг скочи на крака и започна да слухти, притаил дъх. Чу само свистенето на вятъра в листата на дърветата. Последва нов удар. Момичето изтича в кухнята. Откъде идва този шум? Дали е същият звук като от онази вечер, или не? Погледът ѝ машинално се спря върху телефона, но тя се опомни. Няма как да се обади на Якоб. Нов удар, вече по-силен, последван от отекващо дрънчене. Все едно някой удряше с чук. Линда се вторачи изплашена към прозорците. Ударите продължиха неритмично. Най-силно се чуваха в коридора, значи идваха от лицевата част на къщата. За щастие, вратата се заключваше с двойна ключалка. Линда наостри уши. По същия начин се блъскаха кепенците на бараката, когато не ги закрепяха отвътре с двата райбера. Дали наистина шумът идва оттам? Ударите продължаваха. Изтича в хола и повдигна пердето. На светлината от фенера различи очертанията на червената барака с белите кепенци. И те действително се блъскаха яростно под напора на вятъра. Линда изпита невероятно облекчение. Добре че не позвъни на Якоб, защото тревогата бе фалшива. Странно, нима е забравила да сложи райберите, когато остави вътре велосипеда? Не, спомняше си ясно, че ги сложи.

Реши да не се тревожи повече и донесе вестниците, натрупани върху стълбите към мазето. Настани се в хола и изряза статиите по случая. Впрочем те ставаха все по-малобройни, но Линда държеше да не пропуска материал за убийството във Витемуен, поместен в пресата. Ще запази изрезките и един ден, когато с Якоб вече са женени, ще ги извади и ще си спомни как са се запознали. Кепенците продължаваха да се удрят. Дразнеха я, но не ѝ се излизаше в бурята да ги затвори. Затова си наложи да не спира с изрязването на статии. Макар да знаеше каква е причината за шума, ударите не ѝ даваха мира. Нима щеше да будува цяла нощ заради проклетите врати? Остави ножицата и въздъхна дълбоко. Колко време ще ѝ отнеме да си обуе ботушите, да притича през двора, да влезе в бараката, да сложи райберите от вътрешната страна, да затвори отвън и пак да се прибере в къщата? Не повече от минута. Шейсет секунди навън, в мрака. Линда се изправи я излезе в коридора. Поколеба се за миг. Обу ботушите на майка си — бяха ѝ подръка. Хлопаха ѝ. Отключи вратата. Дъждът се чуваше като непрекъснато бумтене. Дръпна вътрешното резе. Пое си три пъти въздух, отвори рязко вратата и се спусна по стълбите. Няма да ми се случи нищо страшно, утешаваше се тя. Едва не се препъна в големите ботуши. Вратите зееха широко отворени. Влезе в бараката. Непрогледен мрак. Хвана двете крила и ги затвори. Райберът се намираше над тях. Линда нямаше свещ, а в бараката така и не прекараха електричество. Протегна се на пръсти към райбера и изпадна в паника. Чу се звук. Вътре, в бараката. Огледа се, задъхана и готова да побегне. Стори ѝ се, че различава някаква фигура, вторачена в нея. В ъгъла сякаш проблесна око. Страхът ѝ разумът се бореха в нея, докато се мъчеше да стигне райбера. Изведнъж някой рязко я дръпна назад. Нечии ръце стиснаха гърлото ѝ. Силите ѝ я напуснаха. С периферното си зрение видя как ръцете ѝ се размахват отчаяно. Нападателят изръмжа в ухото ѝ, пред очите ѝ причерня. Вече не усещаше тялото си. Само нетърпима болка в тила. По дрехите ѝ потече нещо топло. Краката ѝ се подкосиха като на парцалена кукла.

— Отсега нататък ще си траеш!

Тя падна и закри глава с ръце. Усети как той я обърна по корем. „Мамо — крещеше наум Линда, — мамо, умирам!“

Той сложи ботуша си върху гърба ѝ и го натисна, но поне вече не стискаше гърлото ѝ. Прободе я остра болка в гръкляна и тя зарови безпомощно пръсти в чакъла. „Дали е Йоран — мина ѝ през ума. — Ще ме убие ли?“ Линда не се разплака. Не смееше дори да диша. Той я пусна. Явно беше зает с нещо друго. „Ще ме полее с бензин — помисли си тя, защото в бараката имаше туба с бензин за косачката. Ще ме полее и ще драсне клечката. А когато ме намерят, от мен ще са останали само зъби.“ Вратата неочаквано се блъсна. Настъпи тишина. Беше затворил бараката отвън. Линда лежеше неподвижно и се ослушваше. „Сигурно ще изгори цялата барака с мен“, предположи тя. Тялото ѝ се разтрепери неудържимо. Не можеше да повярва, че всичко е свършило. Усети неприятна миризма и разбра откъде идва: беше се изпуснала. Обзе я реализъм, какъвто никога не бе усещала. Не мърдаше. Не чуваше нито стъпки, нито ръмжене на двигател, нищо, само шумоленето на вятъра в дърветата и барабаненето на дъждовните капки. Линда остана така сякаш цяла вечност, а по лицето ѝ бяха полепнали пясък и разни нечистотии. Не издържаше да продължава да лежи така, но подобно на парализирана котка пред фаровете на автомобил не смееше да се изправи. Най-сетне излезе от вцепенението си. Надигна се внимателно. Олюля се на разтрепераните си крака. Наоколо цареше непрогледен мрак. Вдигна ръце. Те също се тресяха от уплаха. Бутна вратата. Тя се отмести леко. Старата врата се затваряше със съвсем простичък механизъм отвън. Вероятно точно затова вятърът я бе отворил. Или нападателят на Линда я бе отворил умишлено, за да се разблъскат кепенците и тя да излезе да провери? Откъде е знаел, че е сама? „Та аз съм сама почти непрекъснато и това не е тайна за никого“, съобрази тя. Продължи да натиска вратата. Надяваше се, като раздвижи вратата, късата метална пръчка, която влиза в едно клупче, да се извади и да падне. Изведнъж вратата наистина се отвори и Линда отскочи ужасена. Входната врата на къщата зееше. Дали не е влязъл вътре? Тя излезе на пръсти от бараката и се ослуша. Затвори вратата. Колебливо се качи по стълбите, прегърбена като старица. Надникна в коридора. Не, няма как да е вътре. Взе чадъра от портмантото и почука с него по пода. Ако насилникът е в къщата, ще излезе веднага, ако чуе шум. Не се появи никой. Линда заключи вратата и влезе в хола. Навсякъде беше пусто. А стаите на втория етаж?

Бавно се качи по стълбите. Обходи всички стаи. Не са виждаше никой. Пак слезе долу като на сън и влезе в банята. Съблече се и унило напъха дрехите си в полуавтоматичната пералня. Пусна я. Обичаше да слуша как работи пералнята и да усеща аромата на прах за пране. После ой взе дълъг душ. Затвори очи, докато я обливаше гореща вода. Наметна се с един халат и се огледа в огледалото. Беше бледа като платно, а вратът ѝ — осеян с червени петна.

Отсега нататък ще си траеш! Чий беше този глас! Изрева заплахата си някак изопачено, дрезгаво и неузнаваемо. Нападателят беше по-висок от Линда. Много по-висок. Йоран не е висок, хрумна ѝ. Искаше да се обади на Якоб, за да ѝ осигурят охрана. Вече не се чувстваше в безопасност. Какво ще каже Якоб, ако му звънне по телефона! Сигурно и този път няма да ѝ повярва. Зашеметена, Линда си легна, без да изгася осветлението. Затвори очи. Напада я убиецът от Витемуен и трябва да съобщи на някого, въпреки че той я предупреди да си държи езика зад зъбите. Ако реши все пак да подаде оплакване, вероятно ще я убие. Сега искал само да я предупреди. Линда се вторачи в тавана! Преди няколко години двете с майка ѝ боядисаха спалнята и се заеха с тавана, който искаха да оцветят в слонова кост. Качени на два стола, вдигнали над главите си валяците, забоядисваха усърдно. Внезапно Линда забеляза паяк и спря за малко, за да му се полюбува. Първата ѝ мисъл бе да го махне. После обаче ѝ хрумна да го покрие с боя. Макар и неголям, паякът имаше кръгло, топчесто тяло и дълги черни крачета. Стоеше неподвижно, както сега Линда лежеше в леглото си. И така, тя мина върху него с валяка. Отначало не се забелязваше нищо, защото боята беше още влажна. Двете с майка ѝ се заливаха от смях. Когато боята изсъхна, насекомото се показа изпод белия слой, безупречно фиксирано с разперени крачета. Сега Линда се питаше какво ли е да умреш така. Взираше се в паяка и мислеше за случката, докато чакаше съня.

Но той така и не я споходи. Всеки път, котата затваряше очи, дъхът ѝ секваше. Поплака си, сгушена във възглавницата. Вратът я болеше. Очакваше майка ѝ да се прибере всеки момент от Копенхаген. Или от Гьотеборг? Не се сещаше. Накрая стана, наметна си халата и влезе в хола. Вторачи се упорито в телефона. Защо да щади Якоб? Набра номера му бързо, без да мисли. Часовникът на стената показваше два. В слушалката се чу сънливият глас на Якоб:

— Линда?

Обаждането ѝ определено го бе подразнило, но Линда беше подготвена за такава реакция. Все пак му звънеше посред нощ.

— Не си внушавам — задъхано подхвана тя, доволна, че най-сетне ѝ се удава възможност да поговори с някого. — Той ме нападна. Тази нощ!

Отначало от слушалката не се чу нищо.

— В дома ти ли? В къщата?

— Да! Тоест не, в бараката!

Отново мълчание.

— В бараката, казваш? — в гласа му се прокрадна недоверие. — Линда, в момента е два през нощта. Не съм на работа.

— Зная! — извика тя.

— Кога се случи?

Линда пак погледна часовника.

— Не съм съвсем сигурна. Около дванайсет.

— И ми звъниш чак сега?

Линда се прокле, задето не му се обади веднага. Но нали трябваше поне да се преоблече, ако изпратят полицаи.

— Ако си станала жертва на насилие, редно е да се обадиш в полицията — поясни Скаре. — Но понеже се свърза с мен, ще те изслушам.

Якоб вече се бе разбудил. Линда му разказа как чула блъскането на вратите, как излязла да ги затвори, как от мрака изскочил някакъв мъж и започнал да я души, как я повалил на земята и я затиснал с крак. И за предупреждението да не си отваря устата. Докато говореше, се разплака. Масажираше зачервения си врат.

— Сериозно ли си пострадала? — поинтересува се Скаре.

Гласът му ѝ се стори странен.

— Не, не. Но ако искаше, можеше да ме убие. Беше много силен.

— А майка ти? Къде е?

— На работа — изписка Линда.

— Не се ли прибра?

— Ще се прибере утре сутринта.

— Ти ѝ се обади да ѝ кажеш какво ти се е случило, нали?

— Не.

Скаре пак млъкна. Линда го чуваше как диша в слушалката.

— Видя ли как изглежда този мъж?

— Не. В бараката е тъмно като в рог. Но ми се стори доста висок. Ще ми трябва охрана. Той няма да ме остави на мира. Ще направи всичко, за да ми попречи да свидетелствам.

— Няма да се наложи да свидетелстваш, Линда. Показанията ти не са достатъчно съществени.

— Той обаче не го знае! — изкрещя тя.

Линда прехапа устни и млъкна. Боеше се, че Якоб съвсем ще изгуби желание да я слуша.

— Защо не се обади на майка си? — строго попита Скаре.

— Тя си мисли, че преувеличавам — подсмръкна Линда.

— А така ли е?

— Не!

— Тогава ѝ се обади веднага и ѝ разкажи за случилото се. Има ли телефон в колата си?

— Да. Ще дойдеш ли?

— Линда, звъниш ми на домашния телефон за втори път. Нищо не мога да направя. Ако искаш, ще изпратя мой колега…

— Не искам твой колега!

— Опитай се да се свържеш с майка си — въздъхна тежко Скаре. — Ще намериш сили. Поговори с нея и заедно ще решите дали да подадете жалба в полицията.

Линда усети как някаква огромна тежест потъна в гърдите ѝ.

— Не ми вярваш — отрони тя.

— Изплашена си, разбирам — дипломатично отговори Скаре. — В Елвеста стана чудовищно убийство и всички изпитват страх. Съвсем нормално е.

В гърлото ѝ заседна буца — толкова голяма, че изгуби способността си да говори. Той не ѝ повярва. Усети го по гласа му. Якоб звучеше ядосан и я поучаваше като дете, което лъже. Отказа обаче да ѝ помогне. Линда се почувства омаломощена и се подпря на масата. Коленете ѝ се разтрепериха. Всичко се объркваше, независимо какво прави. Каза им истината: видя двама души на поляната и ѝ се стори, че се гонят на шега. Не твърдеше, че е видяло убийство. Каза, че колата във Витемуен напомня фолксвагена на Йоран, а не че е видяла там неговата кола. Реши да не премълчава впечатленията си, защото по телевизията и по радиото непрекъснато бълваха подкани очевидците да се свържат с полицията. А сега всички се обърнаха против нея и отказват да повярват на оплакванията ѝ.

— Предлагам да се обадиш на майка си и да ѝ разкажеш всичко. После си легни и я изчакай да се прибере. Майка ти ще звънне в полицията, ако сметне за необходимо — посъветва я на сбогуване Скаре.

Линда затвори и се качи в спалнята. Обхвана я пълна апатия. Легнала, гледаше паяка на тавана. Навсякъде виждаше врагове. Третираха я като сополанка. Страхът я нападна и ѝ стана студено. Зави се и стисна очи. Нямаше желание да се обажда на майка си. Искаше да остане сама. Да бъде невидима, да не притеснява никого, да не обвинява никого, да не свидетелства, да не поздравява, да не се пречка. Всички искаха да им се махне от главата. Сега го осъзна. Ушите ѝ писнаха. Недоумяваше причината. Неподвижно очакваше да съмне. В четири часа чу щракването на ключа в ключалката. След малко — стъпки. Майка ѝ открехна вратата на спалнята. Линда не се обади, престори се на заспала. Майка ѝ си легна. Линда запали лампата и застана пред огледалото. Белезите по врата ѝ се бяха позаличили. Дали наистина я нападна Йоран? Гласът на мъжа в тъмното ѝ прозвуча различно. Линда беше убедена, че агресорът е по-висок от Йоран. Как ще събере смелост пак да излезе навън след случилото се? Да се качи на училищния автобус или да тръгне с велосипеда? Вероятно убиецът я наблюдава и следи всяка нейна стъпка. Върна се в леглото. Часовете минаваха. През пердетата нахлу дневната светлина. Линда чу песента на птичките в градината. Сега, когато майка ѝ си дойде, най-сетне се поуспокои. Заспа и се събуди към обяд, защото усети присъствие до леглото си.

— Лошо ли ти е? — учуди се майка ѝ.

Линда ѝ обърна гръб.

— Няма ли да ходиш на училище?

— Не.

— Какво ти е?

— Боли ме главата.

— Защо си пуснала пералнята, а не си простряла дрехите?

Линда мълчеше. И без това никой не ѝ вярваше.

— Поне ми отговори.

Линда обаче стисна здраво устни. Предпочиташе да си лежи безмълвно. Никога повече няма да им отговаря.

* * *

Според доклада, изготвен от Съдебна медицина, убийството е било извършено с предмет с гладка повърхност. Затова разследващите изключваха възможността да е чук. Или оръжието е много тежко, или убиецът е много силен, или и двете. Сайер прелистваше книжата, потънал в размисли. Наглостта на престъпника го смайваше. Насред поляна, по светло. Само на метри от къщата на Гюнвал. Ако обаче убиецът не е познавал района, няма как да е знаел за къщата и вероятно изобщо не я е забелязал в разгорещената схватка. И все пак: такива престъпления се случват в прегръдката на мрака. В този случай убиецът учудващо не завлича Пуна в някоя горичка, далеч от пътя. Действа импулсивно. Всичко се случва на момента. По някаква причина го връхлита рядко срещано неистово желание да разрушава. Ако му е било за пръв път, вероятно е изплашен от себе си и от яростта си. Това би следвало да си проличи в поведението му. Вероятно не веднага, а след известно време. Ще започне да пие, да избухва по най-дребния повод и да се заяжда с околните или ще се затвори в себе си и ще крие мълчаливо чудовищната си тайна.

Якоб Скаре се показа на вратата. Изглеждаше изморен — доста необичайно за него.

— Безсънна нощ? — попита Сайер.

— В два ми се обади Линда Карлинг.

Сайер се изненада. Скаре затвори вратата.

— Притеснен съм.

— Доколкото зная, не си ѝ баща.

— Не, притеснен съм за себе си.

Сайер го подкани да седне.

— Обажда ми се за втори път. Първия път ми съобщи за мъж в градината ѝ, който я наблюдавал. Тогава беше сама, майка ѝ често отсъства по работа. Снощи ми позвъни малко след два да ми докладва за нападение над нея.

В бараката в двора им. Според нея е бил убиецът. Предупредил я да не си отваря устата за убийството във Витемуен.

Сайер повдигна едната си вежда с няколко милиметра — явно се изненада не на шега.

— И ми казваш за това чак сега?

Скаре кимна мрачно.

— Работата е там, че Линда си измисля — отбеляза той съкрушен. — Иска да се сближи с мен.

— Винаги ми действа ободряващо да узная, че на младите хора никак не им липсва самочувствие — присви очи Сайер. — Сигурен ли си?

— До снощи бях. Тя твърдеше, че нападението станало около полунощ. Не се обадила на никого. Взела си душ ѝ си легнала. Не се свързала дори с майка си. Едва в два станала и набрала моя номер. Струва ми се странно. Защо не е позвънила веднага в полицията? А звъни на домашния ми телефон? Освен това два пъти я видях да стои на тротоара, вторачена в прозорците на апартамента ми. Не съм я питал какво прави там.

— Обаче си притеснен?

— Ами ако е казала истината? Ако убиецът наистина е нахлул в дома ѝ?

— На мен ми звучи като пълна фантасмагория — сподели Сайер.

— Страхувам се да не сгреша.

— А как ти описа нападателя?

— Не успя. Бил висок, само това.

Сайер подпря брадичка на ръката си.

— Струва ми се абсурдно. Защо му е да насочва вниманието към себе си?

— Така е, абсурдно е. Най-добре изобщо да не се срещам повече с нея, за да се поуталожат нещата.

Скаре прокара ръка през къдриците си и те щръкнаха.

— Ти какво ще правиш? При Йоран Сетер ли ще ходиш?

— Този път ще действам безпощадно. Дори след това да получа мъмрене от началството, ще го преживея. Важното е да напреднем. Ако не е той, поне да го изключим от кръга на заподозрените.

— Не е той. Няма да извадим чак такъв късмет.

— Разбирам те. А трябва да проверим и Холдинг. Той обаче реагира с неподправено изумление, когато го осведомих за показанията на Турил от бензиностанцията. Повтори, че поел към града. Изобщо нямал представа защо Турил е видяла друго, сигурно се била объркала. Замисли се колко улики водят към Йоран. Излъга ни къде е прекарал вечерта на двайсети август. Кара червена кола, каквато Линда е видяла във Витемуен.

— Не бива да вярваме безрезервно на думите ѝ.

— И все пак. Първо, на местопрестъплението е забелязана червена кола, вероятно фолксваген. Йоран има такава. Второ, минал е оттам в предполагаемия час на убийството. И, трето, по лицето му имаше следи от нокти.

— От кучето.

— Така твърди той. Разхожда се с чисто нови маратонки. Бил е облечен в бяла блуза и тъмни панталони. Това съвпада с описанието на мъжа, когото Линда е видяла на поляната. Прибрал се е с други дрехи. Защо се е преоблякъл? Тренира усилено. Силен е. Доколкото знаем, взема стероиди, а те нарушават емоционалното равновесие. И накрая: по думите на Ула си е взел душ в „Адонис“. Самият Йоран призна, че е влязъл в банята веднага след като се е прибрал. Какво е искал да отмие от себе си?

Скаре се приближи до прозореца. Постоя там, загледан в реката и в лодките.

— Ако греша за Линда, ще си получа наказанието — унило отрони той.

— Пробва ли да се свържеш с майка ѝ? Ако наистина някой я е нападнал, майка ѝ ще забележи.

— Освен това има и приятелка от Елвеста. Карен сигурно е споделила нещо и с нея.

— Добре, ти се захващай с дамите. Справяш се отлично.

Скаре изсумтя.

— Какво става с Колберг? Кога ще го оперират?

— Утре вечер. Не ме разпитвай. Ще те държа в течение, когато аз преценя.

— Поздрави го.

Някога и Йоран Сетер е бил дете. Русокосо хлапе, което тича из подредения двор. Майка му го е гледала през прозореца, мислеше си Сайер, и му се е радвала. А вечер го е завивала. Многото мигове се превръщат в живота. Вероятно повечето са били хубави. И въпреки това се случва човек да изпадне в лош момент. Животът е нещо повече от мисли и мечти. Животът е тяло, мускули и пулс! Йоран тренираше от години. Напомпаните му мускули изпъкваха по кожата му като огромни навити на кълба въжета. За какво му бяха тези мускули, освен да вдига вся по-големи тежести? Дали тренираше от суетност, или просто с времето се бе вманиачил? От какво се боеше? Какво се мъчеше да скрие под бронята от твърди като камък мускули? В къщата излая куче и Сайер мерна лице на прозореца. На стълбите се появи мъж. Скръсти ръце като пазач. Огледа Сайер без капка стеснение. Бащата на Йоран не притежаваше силата и телосложението на сина си, но със суровия си поглед и враждебната си поза излъчваше неприязън.

— Аха. Пак ли вие. Йоран е в стаята си.

Турщайн Сетер тръгна пред Сайер и го заведе на втория етаж, Отвори Вратата, без да почука. Облечен в сив потник, Йоран седеше на стола. Беше бос, а във всяка ръка държеше по една гира — обли, загладена, тесни в средата, с по два диска в краищата. Йоран вдигаше ту едната, ту другата. При всяко усилие една жила изпъкваше леко на врата му. Погледна Сайер, но не спря да тренира. Инспекторът остана като омагьосан. Следеше гирите с очи, докато младежът бавно ги вдигаше и ги отпускаше. Йоран ги пусна на пода.

— Колко тежат? — поинтересува се Сайер.

Йоран го погледна.

— Всяка по десет кила. Само за загрявка са.

— И кога си вече загрял?

— Когато вдигам две по четирийсет.

— Значи имаш няколко комплекта?

— Да, с тежести от всички категории.

Стана от стола. Баща му още стоеше на вратата.

— Тези дни сте много заети — отметна глава Йоран.

Усмихваше се. Ако се страхуваше, съумяваше да го прикрива успешно. Изправяйки се, показа тялото си и веднага доби самоувереност.

— Нямам нищо против да присъствате на разговора ни — обърна се Сайер към баща му. — Но ще ви помоля да седнете.

Сетер се разположи демонстративно на леглото. Йоран се приближи до прозореца.

— Имам следния въпрос — подхвана Сайер, без да сваля поглед от гирите. — На двайсети август, когато си тръгнал от „Адонис“, си бил облечен в бяла спортна блуза и черни дънки. Дотук няма грешка, нали?

— Правилно — потвърди Йоран.

— Ще те помоля да ми донесеш тези дрехи.

Настъпи мълчание. Йоран отново вдигна гирите от земята, сякаш те му даваха сигурност. Подържа ги с обърнати нагоре длани и раздвижи леко китките си.

— Нямам представа къде са тези дрехи — равнодушно отвърна той.

— Тогава ги потърси — спокойно го подкани инспекторът.

— Майка ми се занимава с дрехите. Или са в пералнята или са прострени на въжето, откъде да зная.

Йоран вдигна рамене. Лицето му остана неподвижно.

Бащата наблюдаваше разговора от леглото, като се стараеше да не пропуска нищо. Въпросът на инспектора долетя до съзнанието му с цялата си страховитост.

— Най-напред провери в гардероба — предложи Сайер.

— Кажете ми, наистина ли имате право да искате от хората да изваждат дрехите от гардеробите си? — попита Йоран. — Без заповед за обиск, без никакви документи?

— Нямам право — призна с усмивка Сайер. — Но не е забранено да опитам.

Йоран също се усмихна. Пусна гирите върху пода. Двете паднаха едновременно и по шума от удара личеше колко са тежки. Йоран отвори гардероба и разрови небрежно дрехите, без да потърси старателно.

— Не ги виждам — заяви той. — Сигурно съм ги оставил за пране.

— Да проверим дали не са в коша за мръсни дрехи — предложи Сайер.

— Няма смисъл. Имам няколко еднакви спортни блузи и няколко чифта черни дънки.

— Колко по-точно?

Йоран въздъхна.

— Искам да кажа, че няма как да зная с коя риза и с кои дънки съм бил през онази вечер — изморено обясни той.

— Тогава ми донеси всичките.

— Не разбирам защо настоявате толкова да ви ги донеса? За какво са ви?

Йоран се зачерви. Започна да вади дрехите си от гардероба и да ги трупа на купчина върху гирите на пода. Слипове, чорапи, тениски, два чифта сини дънки, плетен пуловер и прозрачна пластмасова кутия: вътре имаше папийонка в яркочервено, от което косите да ти настръхнат.

— Няма ги тук — заключи той, обърнат с гръб.

— Какво означава това, Йоран? — спокойно попита Сайер.

— Нямам представа — промърмори младежът.

— Хайде да проверим в коша с мръсните дрехи и пералнята. После и въжетата за простиране.

— И какъв смисъл има? — тросна се Йоран.

Баща му ги наблюдаваше, стегнал мускули.

— Нямате право — отбеляза напрегнато той.

— Нямам — спокойно се съгласи Сайер. — Така е. Обаче моля за нещо съвсем просто. Всички имаме интерес да намерим тези дрехи.

— А ако откажа? — заинати се Йоран.

— Тогава няма какво да направя. Е, ще се замисля каква е причината да се съпротивляваш толкова, вместо да ни съдействаш.

Бащата явно се чувстваше неловко. Следеше разговора със спотаен гняв.

Сайер разрови купчината дрехи на пода и вдигна едната гира.

— С какво намерение сте дошли? — прикова в него поглед Йоран.

— Дойдох да изчистя името ти — простичко обясни инспекторът. — Да те извадя от кръга на заподозрените. И ти искаш същото, нали?

Очите на Йоран блуждаеха трескаво.

— Да, разбира се.

— В такъв случай е необходимо да намерим тези дрехи. Смятам, че не искам от теб нищо неизпълнимо.

Йоран преглътна.

— Ще попитаме майка ми. Прането е нейна грижа.

— Дали ще ги намери?

— Откъде да зная!

— Да не би да се страхуваш, че няма да успее?

Йоран пак се приближи до прозореца и се вторачи в градината.

— Къде беше вечерта на двайсети август? — попита Сайер с приглушен глас.

Йоран се извърна и извика разпалено:

— Това, че ти се е наложило да излъжеш, не те прави убиец!

Баща му започна да мига като попарен.

— Така е, Йоран — успокои го Сайер. — Имал съм много подобни случаи. Ако обаче мислиш за себе си, ще признаеш истината, колкото и неприятна да е тя.

— Лично е и не засяга никого — мрачно отвърна младежът. — Дявол да го вземе, защо точно аз изпадам в подобна ситуация!

Йоран изглеждаше страшно ядосан. Отвътре явно кипеше от гняв.

— За какво всъщност става дума, сине? — изправи ей баща му.

— Излез — отвърна Йоран.

Баща му го изгледа изпитателно и неохотно излезе.

Остави вратата зад гърба си отворена. Йоран я затръшна с ритник и се отпусна безпомощно на леглото.

— Бях в компанията на жена.

— Нормално — кимна Сайер.

Старши инспекторът наблюдаваше зорко младежа. Изпитваше към него, макар и слаба, симпатия. Винаги когато стоеше пред заподозрян, който се поти и се гърчи в отчаяние, Сайер не можеше да остане напълно безучастен. Тази къща и по-конкретно стаята на Йоран обаче никак не му вдъхваха доверие. Отвсякъде лъхаше на изолираност и студ.

— Как се казва жената?

— Ако издам името ѝ, ще си създам куп неприятности.

— По-добре да обсъждат с кого имаш интимна връзка, отколкото кого си убил.

— По дяволите, с какво го заслужих! — разпери ръце Йоран в пълно униние.

— Невинаги получаваме каквото сме заслужили — отбеляза Сайер. — Да бъдеш с жена не е престъпление. Случва се непрекъснато. Омъжена ли е?

— Да.

— И се страхуваш от съпруга ѝ?

— Не, изобщо не ми пука. И без това са пред развод.

— Тогава какъв е проблемът?

Сайер прикова изпитателния си поглед в Йоран. По лицето на младежа се изписа сериозна борба на мотиви.

— По-възрастна е от мен.

— Случва се — небрежно кимна Сайер. — Не е нещо необичайно.

— Изобщо не смятам, че е необичайно! Просто не искам да тръгнат слухове.

— Ще го преживеете. Нали сте възрастни хора. В сравнение с убийството във Витемуен някаква си любовна афера е направо дреболия.

— Тя е на четирийсет и пет — Йоран заби поглед в земята.

— От колко време имате връзка?

— Почти година.

— А Ула знае ли?

— Не, за бога!

— Значи, докато си бил с Ула, си поддържал паралелна връзка с омъжена жена?

— Да.

— Къде се срещате?

— В дома ѝ. Почти постоянно е сама.

— Името, Йоран.

Настъпи продължително мълчание. Най-сетне Йоран прокара пръсти през косата си и простена:

— Тя ще откачи.

— Става дума за сериозно разследване. Ще те разбере.

— Ула не е особено щедра — разочаровано процеди Йоран. — Само така изглежда. Онова, което ми липсва, си го осигурявам при друга жена.

— Което ти липсва?

— Не се преструвайте, че не се сещате за какво говоря!

— Просто искам да съм сигурен. Твое право е да бъдеш разбиран правилно от разследващия. Значи връзката ти с тази жена е била предимно сексуална?

— Да.

Лицето на Йоран се обля в гъста червенина. Въпреки това Сайер виждаше избледнелите белези от рани.

— Казва се Лилиан. Живее в швейцарската къща, която всичко одумват ехидно. Омъжена е за Айнар Сюнде — съдържателя на бистрото в центъра.

Йоран избърса потното си чело.

— На нея ли позвъни от колата?

— Да.

— В колко часа пристигна в дома ѝ?

— Нямам представа. От „Адонис“ поех направо към къщата, без да се отбивам никъде. Шофирам доста бързо.

Поставен в ужасно конфузно положение, Йоран съвсем изгуби кураж.

— Ако си тръгнал от фитнес залата в осем, както твърди Ула, вероятно си пристигнал при Лилиан преди осем и половина?

— Не погледнах часовника.

— Това е повод за радост — утешително подхвърли Сайер.

Промяната в тона му обърка Йоран. Младежът надига на глава.

— Току-що представи отлично алиби. Дано Лилиан да потвърди версията ти.

— Дано? — Йоран прехапа устни. — Ако не го направи, значи лъже. Все пак става дума за семейна жена. Може и да откаже да признае за аферата си.

— Ще отида да я попитам.

Йоран потръпна. Сайер огледа гирите за последен път: тежки, обли, гладки. Гореше от желание да ги конфискува. Така обаче би показал явно, че е вдигнал мерника на Йоран, а за това беше още твърде рано. Младежът го изпрати по стълбите. Майката излезе от кухнята. В очите ѝ се четеше ужас. Сайер чу как кучето стърже с нокти зад една врата и скимти.

— Какво е станало? — изплашено попита тя.

— Нищо — усмихна се Сайер.

Майката се приближи до сина си, потупа го по рамото и се зае да обира прашинките върху дрехата му. После забеляза, че е бос, и веднага извади от коридора чифт пантофи. Йоран ги обу послушно. Сайер неволно се сети за кърлинг: майката приличаше на метла, която полира леда пред краката на сина си, за да може той безпрепятствено да постигне целта си. През живота си неведнъж се бе сблъсквал с подобни случаи.

Сайер излезе на двора. Бащата на Йоран цепеше дърва. Вдигна глава, когато вратата се хлопна зад инспектора. Тялото на господин Сетер потръпна и той се върна към работата си с рязък, презрителен замах.

* * *

— Здравей, Марие — Гюндер се вгледа в безжизненото ѝ лице. — Днес съм в лошо настроение — смръщи вежди той. — Едно нещо ще ти кажа. Журналистите са като плъхове. Намерят ли пролука, тутакси се шмугват. Вчера се обадиха осем пъти. Представяш ли си! Повечето бяха жени и се преструваха на много загрижени. Благи като просякини. Вече всички знаят, че Пуна е идвала при мен.

Опитваха се да ме убедят колко важно е да поговоря с тях, за да публикуват истинската история. Така или иначе щели да напишат статия по въпроса. Не че били жадни за сензации, просто такава им била работата. Хората се интересуват живо от подробности за съдбата ви — вашата и на индийската ви съпруга, казаха те. Искат да знаят коя е и къде е отивала. Тревожат се какво ще стане с вас. Ей такива работи разправят, Марие. До къщата сме, може ли да влезем, попита ме една. Затворих ѝ. Обадиха се и от някакъв вестник. После от друг и така до безкрай. Позвъниха дори на вратата. Отворих и какво да видя — насреща ми жена с букет цветя и огромна камера. Направо не повярвах на очите си. Излагате се ужасно, казах ѝ. Как не ви е срам? И затръшнах вратата под носа ѝ. Изгасих осветлението и дръпнах завесите пред прозорците. Грубиянството не ми е в характера, но вече не съм същият… Днес времето е ужасно. Добре че къщата ми е на високо. Няма поражения, само подът в мазето е влажен. Не съм се чувал с Карщен и не зная какво е положението у вас. Сега имам да ти говоря за по-важни неща. Най-сетне се срещнах с брата на Пуна. Казва се Шираз Бай. Голям чудак! Слаб като клечка с гарвановочерна коса като на Пуна. Много си приличат, но шуреят ми не е красив като нея, разбира се. Позволи ми да я погреба в Елвеста. Изпитах} неописуемо облекчение, Марие. Понеже аз я накарах дар дойде в Норвегия, където я сполетя това нещастие, ще се грижа за гроба ѝ през годините, които ми остават. Подозирам, че брат ѝ е доволен от договорката ни. За него беше важно аз да поема всички разходи. Лесно ни е на нас да говорим, живеем в една от най-богатите страни на света. Шираз работи в памуко-тъкачна фабрика и вероятно му; плащат колкото да преживява. Да не забравя: според слуховете полицията подготвя арест. Заподозрян е един младеж от Елвеста на име Йоран, не зная дали го познаваш. Син е на Турщайн и Хелга. Деветнайсетгодишен. Нямам представа какво са си въобразили полицаите. Йоран си има сериозна приятелка — хубаво, свястно момиче. Родителите му са почтени хора. Истината обаче е, че не ме е грижа. Не ме разбирай погрешно: искам виновникът да си получи наказанието. Но не желая да узнавам кой е и как изглежда. Това ще ми само донесе кошмари. Лицето му ще ме преследва в мрака и така нататък. Искам само да погреба Пуна, да засадя цветя на гроба ѝ. Есента приближава с пълна сила. Опасявам се, че експертизите ще отнемат много време и преди разследващите да са привършили, студът ще е настъпил. Какво според теб ще каже свещеникът? Пуна беше индуистка. Сигурно има определени правила, които трябва да се спазят в такива случаи. Ще поискам да я положат в гроба на мама. Когато някой ден се отървеш от тази пуфтяща машина, ще те заведа и ще ти покажа къде почива съпругата ми, пък ако ще да тикам инвалидната ти количка дотам. Наложи ли се, няма да ми струва нищо да бутам количката ти. Колкото до Карщен, не съм толкова сигурен. Прощавай за откровеността, но ти заслужаваш нещо по-добро. Казвам ти го високо и ясно, макар да не ме чуваш. Може пък да има някаква, макар и минимална вероятност, думите ми да стигнат до съзнанието ти. Ами ако останеш толкова обидена от мнението ми, че се събудиш от възмущение?

Скаре шофираше, а Сайер разсъждаваше на глас.

— Ако Йоран наистина е бил при тази жена по време на убийството, значи показанията на Линда за червения „Голф“ не ни вършат работа.

— А възможно ли е да е сколасал и за двете неща?

— Не е изключено — подвоуми се Сайер. — Но дали човек би потърсил компания след подобно деяние? По-вероятно е да се свре в миша дупка.

— Дали омъжена жена на четирийсет и пет ще си признае, че е имала връзка с деветнайсетгодишен тийнейджър?

— В началото — не.

— Нали уж нямаше да пожалиш никого? Май биеш отбой, Конрад.

— Ще се науча да действам по-безкомпромисно.

Лилиан Сюнде блесна пред тях в цялото си великолепие. Нещо в появата ѝ подсказа на Сайер, че вече ги е видяла през прозореца и се е подготвила добре. Лилиан се държеше превзето и се мъчеше да се престори на учудена. Закри уста с ръка.

— О, боже мой! Да не би да идвате във връзка с убийството?

Двамата мъже кимнаха. Лилиан изглеждаше чудесно, макар и малко понатруфена. Носеше прекалено много грим и бижута, а от отворената врата ги лъхна смесица от аромати, които не си подхождат. „Даже Ула проявява повече вкус“, помисли си Скаре и за миг заби поглед в стълбите. Домакинята ги покани в голямата къща. Коридорът — по-голям от хола в дома на Сайер — беше облицован с шахматно наредени каменни плочи в черно и бяло. Към втория етаж се виеше широко стълбище. Лилиан Сюнде се качваше пред тях и токчетата ѝ тракаха на всяко стъпало.

— Явно не сте събрали съществени доказателства по случая, щом сте опрели до мен — полюбопитства тя.

— Нямам намерение да губя нито вашето, нито нашето време — изкашля се Сайер. — Трябва да зная къде прекарахме вечерта на двайсети август.

Влязоха в просторния хол на втория етаж. В единия край имаше екзотична мебел: хлътнал в пода диван. Досега Сайер не бе виждал подобно нещо и остана очарован. Все едно влизаш в пясъчник.

Лилиан Сюнде разшири очи от изненада.

— Аз ли? На двайсети август? Тогава ли стана убийството?

— Да.

Сайер откъсна очи от дивана и я погледна.

— Трябва да си помисля малко — смръщи вежди тя. — Какъв ден от седмицата се падаше двайсети август?

— Петък.

— А, да. В петък винаги ходя на акупунктура в града. Страдам от… все едно от какво, но процедурите ми помагат. После пазарувам хранителни продукти и така нататък. Вероятно на двайсети съм била на фризьор. Боядисвам си косата всяка седма седмица — усмихна се тя. — А после… — изведнъж млъкна. Сякаш внезапно си спомни какво е правила и усмивката ѝ се стопи. — Тогава гледах филма по телевизията. — Позамисли се и подпря бялото си чело на дланта си, за да избегне изпитателите им погледи. — Американски филм. Не си спомням заглавието. Продължи дълго. Цяла вечер стоях пред екрана.

— Кой беше при вас? — тихо попита Сайер.

— С мен? — тя го погледна втренчено. — Никой. Бях сама. Децата са големи и вечер не са си вкъщи. А колкото до мъжа ми…

— В заведението ли беше?

— Да. Рядко се прибира преди дванайсет. А в събота остава и до два през нощта.

— Налага се да ви разпитам за един човек — обясни Сайер.

Обзе го редовното в такива случаи неприятно усещане. Лилиан Сюнде му стана симпатична. Хубава и много приятна жена, която вероятно няма повод да се чувства гузна. Засега.

— Познавате ли Йоран Сетер?

Очите ѝ пак се разшириха.

— Йоран Сетер? Зная кой е, но не го познавам лично.

— Той твърди, че е прекарал вечерта на двайсети август с вас. Тук, в тази къща.

Тя се облещи като дете, което е видяло нещо страшно. После примига объркано.

— Йоран Сетер? В дома ми?

— Според него от около година имате сексуална връзка.

Тя поклати невярващо глава. Започна да снове напред-назад, като размахваше напрегнато ръце.

— Какви ги говорите, боже мой?

— Вярно ли е, или не? — безжалостно настоя да получи отговор Сайер.

Понеже водеше разпита и беше зает предимно с внимателното формулиране на въпросите, старши инспекторът се надяваше Скаре, от своя страна, да се съсредоточи върху поведението ѝ и да не изпуска нито една подробност.

— Той не е стъпвал в къщата! Освен ако не е идвал при децата ни, но се съмнявам. Какво ще търси тук?

— Нали ви казах. Имате ли връзка с него?

Тя не можеше да отпусне ръцете си. Нервно подръпваше косата си — боядисана в тъмно медночервено и събрана на кок. Няколко къдрици висяха свободно. Вдигнатата събрана коса ѝ придава порядъчен вид, но палавите кичури говорят за разкрепостеност, прецени Сайер.

— Откровено казано, нямам представа защо ви е наговорил подобни неща. Омъжена съм.

— Но ви предстои развод. Правилно ли съм разбрал?

Тя забели очи с досада — нима полицаите знаят всичко?

— Да! Но това не означава, че по цял ден лудувам с хлапета на възрастта на децата ми!

— Йоран е на деветнайсет.

— Знаете ли аз на колко съм? — заядливо попита тя.

— На четирийсет и пет.

Тя отново направи няколко крачки.

— Нищо не разбирам — призна тя стресирана. — Защо му е на Йоран да говори такива неща?

— Може би защото са истина?

Сайер видя как през главата ѝ минават разнопосочни мисли.

— Вижте — подхвана спокойно той, — някои подробности от показанията на Йоран, свързани с въпросната вечер, ни доведоха при вас. Ако потвърдите, че е бил при вас и ни разкажете как се е държал, ще подпомогнете хода на разследването. Помислете си добре, преди да отговорите. Вашите думи може да се окажат съдбоносни за нечие бъдеще.

Лилиан погледна Сайер, после Скаре и пак започна да снове нервно из стаята.

— Да не би да твърдите, че моят разказ ще спаси кожата на Йоран? — недоверчиво попита тя. — Той замесен ли е в убийството?

— Нали уж не го познавате?

— Не го познавам, но това си е сериозна работа.

Сайер спря върху нея изпитателния си поглед.

— Да не би да сте изправена пред дилемата „свободата на Йоран или честта ми“?

Тя тръгна към кухнята, наля си чаша вода от чешмата и я изпи права.

— Признавам, веднъж отидох с една приятелка на заведение в града. Йоран беше там с неколцина младежи. Потанцувахме и пофлиртувахме. Нищо сериозно. Сигурно си е втълпил разни фикс идеи и ги е развил във въображението си. Вероятно потребностите му не му дават мира. Освен това тренира постоянно и е направил огромни мускули.

— Значи това сте го забелязали? — веднага попита Сайер.

Тя се изчерви и се извърна.

— В думите на Йоран няма нищо вярно, така ли?

Тя го погледна втренчено.

— Не, няма.

Сайер ѝ подаде визитката си.

— Това е телефонният ми номер. Ако се сетите за нещо. Впрочем, за какво ставаше въпрос в американския филм, който сте гледали на двайсети?

— За нещастна любов — кисело отвърна тя. — За какво друго?

Новината за ареста на Йоран Сетер порази Гюнвал. Все едно някой му удари шамар. Името на Йоран не се споменаваше, но съдържанието на статията подсказва достатъчно: деветнайсетгодишен младеж, който живее с родителите си на няколко километра от местопрестъплението; вдига тежести, работи в дърводелско ателие и кара автомобил, съвпадащ с описанието на очевидеца. Гюнвал пиеше кафе, стиснал вестника в ръка. Не може да бъде. Познаваше Йоран като енергичен и привлекателен младеж със сериозна приятелка, горди родители, стабилна работа и добри приятели. Освен това Гюнвал видя как не Йоран, а друг хвърли куфара в езерото.

Статията го хвърли в смут. Наведе очи към дебелото куче под масата:

— Йоран ли беше? — попита го той.

Бийгълът вдигна глава и наостри уши.

— Не, Айнар Сюнде хвърли куфара във водата.

Гюнвал се сепна. Беше го изрекъл на глас и неволно погледна през рамо. Поляната се виждаше между тъмните стволове на елите. По това прекрасно райско местенце не се забелязваше и следа от ужасното престъпление. Дъждът отми всичко. Кръвта от пребитото женско тяло попи в пръстта. Редно е да се обадя в полицията, мислеше разтревожен Гюнвал. Поне да ги предупредя, че куфарът е изхвърлен в езерото. Няма нужда да споменавам името на Айнар, само ще оневиня Йоран. Нищо не разбирай Гюнвал отново се зачете във вестника. Препрочете статията два пъти. Противоречивите му обяснения къде е прекарал вечерта на убийството и неспособността му да докаже твърденията си насочили подозренията срещу него. Освен това полицията иззела веществен материал за проверка. Бедничките Турщайн и Хелга, съжали ги Гюнвал, ужасно е да ти ровят из къщата. А кой знае как щяха да ги одумват в бистрото. Гюнвал не се занимаваше със сплетни. Беше на години, а и предпочиташе да си пие сам „Eau de Vie“ пред телевизора. Йоран обаче е невинен и полицията ще открие истината и без моя помощ, утешаваше се той. Или пък не? Обстоятелствата не налагаха да се обади веднага. Първо искаше да обмисли как да формулира сигнала си. Гюнвал държеше всичко, казано от него, да е истина. Нямаше никакво намерение да издава името си. Отнесе чашата си на плота и завърза кучето. Стана време да отиде в бакалията. Най-много да продаде четири кутии с мляко, един хляб и, ако му излезе късметът, каса бира. Гюнвал отвори бакалията и внесе купчината вестници. Отново се загледа в заглавията. Обзе го смесица от гордост и тревога: само той знаеше, че виновникът не е Йоран. На млади години да съм позвънил хиляда пъти досега, помисли си той. Сега обаче трябва да си гледам здравето. Нали скоро ще се пенсионирам.

Седнала в кухнята по халат, Линда изслуша новините по радиото. Поклати глава. Не, не е Йоран. Освен ако полицаите не знаят нещо повече. Линда разтри тила си. Продължаваше да я боли. Непрекъснато се тъпчеше с болкоуспокояващи, но не ѝ помагаха. Усещаше се като обвита в мъгла, която я правеше недосегаема за останалите. В мъглата имаше място само за Якоб със сините очи. Светът се разми, а образът на Якоб стана кристално ясен. От време на време Линда разговаряше с него. Чуваше ясно гласа му.

Гюндер извади вестника от пощенската кутия и прочете заглавието. Постоя, вперил в статията безизразни очи. Усещаше единствено умора. Толкова много шум, мислеше си той. Май всички трябва да затворим магазините и фирмите и да си отдъхнем веднъж завинаги. Замъкна се към къщи и седна да чете.

Муде на бензиностанцията отдели на клиентите ой повече време, защото всички искаха да споделят мнението си по случая. Не след дълго селото се раздели на две: едните смятаха Йоран за невинен, а другите заклеймяваха безжалостно постъпката му. Остана и трета, по-скромна брой група от хора, които вдигаха безучастно рамена, докато очите им шареха неспокойно. Бяха достатъчно умни да си траят и достатъчно далновидни да не забравят, че един ден ще удари часът на разплатата.

В Съдебната палата се подготвяха за първия разпита Йоран вървеше с вдигната глава. Мислеше за лицето на майка си на прозореца. Баща му, напълно онемял, гледаше с очи, почернели от съмнения. Той така и не се научи да споделя чувствата си. Майката хлипаше като дете! Старши инспекторът вървеше пред него, мълчалив и сив като стена. Колко странни процедури трябва да мина, чудеше се Йоран. Всичко му се струваше нереално. Полицаите обаче се държаха приветливо. Никой не би го ударил, беше сигурен. По коридора ги преследваше цяла гвардия от журналисти. Йоран не правеше опити да се крие, крачеше спокойно и решително. Съобщиха му, че адвокатът му ще пристигне всеки момент.

— Вече се вози в таксѝ с документите по случая на коленете си — увериха го полицаите. — Понеже ще ръководя защитата ти, е важно да му се довериш.

Защо говорят така? Йоран се мъчеше да съобрази кой от цялата тази нереална ситуация е истина. Кое от събрания доказателствен материал го доведе тук? Служителите на реда вървяха забързано, нетърпеливо. От време на време спираха за миг, защото от страничните врати изскачаше полицай с още книжа. Йоран ги изчакваше, спираше и той. После пак тръгваха. Тръгваше и той. Устата му пресъхна. С каква стая го водят? Необзаведена, с ослепителна светлина? Дали ще го оставят насаме с разпитващия, или ще присъства и свидетел? Йоран беше гледал безброй филми по темата. В ума му се заредиха откъслечни картини на крещящи мъже, които удрят с юмрук по масата и задават едни и същи въпроси на заподозрения, изтощен от недохранване и недоспиване. Още веднъж. Започваме отначало. Какво се случи, Йоран?

Краката му се подкосиха. Обърна се и погледна назад. Още полицаи. Е, нали са на работа, успокои се той. Телефоните пискаха. Не след дълго информацията за случилото се ще плъзне из цялата страна. Ще го съобщят по радиото и в дневния бюлетин. През целия ден новината ще тече в бялата лента в долната част на екрана. Йоран нямаше представа, че в същия момент трима полицаи претърсват щателно чекмеджетата и шкафовете в стаята му. Иззеха всички дрехи, ботуши и обувки за доказателствен материал по случая. Целият му живот изчезна през вратата на родния му дом. Майка му изтича зад къщата и застана под дъба, вглъбена в молитва. Баща му, изправен като войник на стълбите, зяпаше злобно минувачите. Полицаите претърсиха и коша с мръсните дрехи в мазето. Разровиха купчината писма в кухнята, макар че Йоран не получаваше друго освен фиша за заплатата си в началото на всеки месец.

Той не знаеше как изглежда адвокатът му, но го търсеше с очи. А когато най-сетне се появи, Йоран изгуби всякаква надежда. Слабичък мъж с прошарена коса и очила със старомодни рамки. Скучен сив костюм. Дебела папка под мишницата. Приличаше на човек, който е затрупан с работа и не му остава време да се нахрани на спокойствие и да поспи. Със сигурност не спортува, помисли си Йоран, виждайки ръцете му, по-хилави от ръцете на Ула. Предоставиха им стая и ги оставиха насаме. Йоран се помъчи да се отпусне.

— Държиш ли се, доколкото е възможно предвид обстоятелствата? — попита адвокатът и отвори папката.

— Да.

— Имаш ли нужда от нещо? От храна? От напитка?

— Една кока-кола ще ми дойде добре.

Мъжът подаде глава в коридора и извика да донесат една кока-кола.

— И да е студена! — добави той. — Казвам се Роберт Фриц Наричай ме Роберт.

Стисна ръката на Йоран делово и енергично.

— Най-напред, преди всичко останало: отрече ли категорично да си виновен във връзка с убийството на Пуна Бай?

— Коя? — изненада се Йоран от чуждестранното име.

— Жената, убита във Витемуен, е индийка. Името ѝ бе Пуна Бай.

— Невинен съм.

— Знаеш ли нещо, каквото и да е, за това убийство? Например кой би могъл да го извърши?

— Не.

— Ходил ли си близо до местопрестъплението по друг повод? Възможно ли е да си оставил там по невнимание лични вещи?

— Не — Йоран потърка челото си.

Фрис не сваляше от Йоран втренчения си поглед.

— В такъв случай смятам за своя задача да се боря за оправдателната ти присъда. От огромно значение е да ми разкажеш всичко и да не премълчаваш нищо, което прокурорът впоследствие би извадил от ръкава си.

Йоран го погледна несигурно.

— Нямам какво да крия — категорично заяви той.

— Добре. Не е изключено обаче с времето да си спомниш нещо. Сетиш ли се, незабавно ми го съобщавай. Имаш право да говориш с мен, когато пожелаеш. Възползвай се. В момента работя по няколко случая, но при необходимост ще впрегна всичките си сили, за да се отзова веднага.

— Казах цялата истина на разследващите.

— Чудесно.

Донесоха кока-колата за Йоран. Той отпи няколко пъти. Студената течност боцкаше езика му.

— Длъжен съм да те попитам дали осъзнаваш колко тежко обвинение се подготвя срещу теб. Уличен си в убийство при утежняващи вината обстоятелства.

— Осъзнавам го — кимна Йоран, леко разколебан: подобно нещо му се случваше за пръв път и той се чувстваше объркан в непознатата територия.

— Утежняващите вината обстоятелства означават, че има вероятност да ти наложат допълнителна присъда до две години заради физическото насилие над жертвата. Подобни случаи събуждат агресивността на полицаите. Ще искат да бъдеш настанен във временния арест, а докато си там, ще съберат нужния доказателствен материал, за да повдигнат обвинение в съда. Ти ще имаш право на кореспонденция и регламентирани посещения.

— Нима се налага да остана тук? — отрони Йоран.

Очакваше, че ще го разпитват няколко часа, ала се надяваше надвечер да го пуснат. В заведението на Айнар щеше да гъмжи от народ. Йоран искаше да се включи в компанията, да чуе какво ще кажат. Обзе го паника. Отпи неспокойно от кока-колата.

— Ще се опитат да те сломят — предупреди Фрис. — Не го забравяй. Преди да отговориш, преброй до три.

Йоран го гледаше с недоумение.

— Ще се помъчат да те извадят от равновесие. Важното е да не се поддаваш на провокациите им, дори да чувстваш крайно изтощение. Лесно ли губиш контрол?

— О, доста съм издръжлив — опери се Йоран и демонстративно се поизправи на стола, за да се видят големите му бицепси.

— Не говоря за мускули — поклати глава Фрис. — А за това горе — и посочи главата си. — Мъжът, който ще води разпита, няма право да те удря. Няма дори да се опита, познавам го. Но ще изпробва всички останали разрешени от закона методи, за да изтръгне самопризнанието ти. За него значение има само да признаеш за убийството, а не дали си виновен.

Йоран впери ужасените си очи във Фрис.

— Нямам причина да се страхувам — отвърна младежът, ала гласът му се разтрепери, докато стискаше до пръсване чашата с кока-кола. — Все пак имам алиби — додаде Йоран. — Тя е надежден свидетел. Само да не се отметне в последния момент. Впрочем, ако са били при нея, не разбирам какво правя тук.

— За Лилиан Сюнде ли говориш? — намръщи се Фрис.

— Да — Йоран се слиса колко много неща са научили полицаите и адвокатът в рамките на толкова кратко време.

— Тя отрича да си бил при нея — осведоми го Фрис.

Йоран облещи очи от изненада. Цветът се отдръпна от лицето му. Скочи от стола и заудря с юмруци по масата.

— Дяволите да я вземат! — изкрещя той. — Проклета дърта чанта! Доведете я и ще разберете каква е истината! Познавам тази жена повече от година, а тя ще разправя…

Фрис се изправи и бутна Йоран да седне на мястото си. Младежът млъкна.

— Забрави да преброиш до три — тихо го подсети адвокатът. — Едно такова избухване в съда е достатъчно да те сметнат за роден да убиваш. Осъзнаваш ли колко сериозно е положението?

Йоран дишаше тежко и стискаше здраво плота на масата с две ръце.

— Бях при Лилиан — прошепна той. — Щом твърди нещо друго, значи лъже. Само да знаете колко много зная за нея! Какво ѝ харесва и какво не. Какви пози предпочита.

Как изглежда тялото ѝ до последната подробност. Зная всичко това!

— Лилиан рискува да изгуби много, ако признае за аферата ви — тихо отбеляза Фрис. — Например достойнството си.

— Тя няма такова — гневно реагира Йоран.

По бузата му се търколи издайническа сълза.

— Хората ще се питат защо си поддържал връзка с Ула Мьорк, като същевременно си посещавал редовно Лилиан в продължение на година.

— Това не е престъпление.

— Да, но хората имат нужда да разберат що за човек си, как разсъждаваш и как действаш. Непременно трябва да имаш обяснение за поведението си, ако те попитат, а това ще се случи, вярвай ми. Като начало предлагам да обясниш на мен защо си постъпил така.

Йоран го гледаше удивен. Какво толкова има за обяснение? Ами че то си е ясно като бял ден. Две жени са за предпочитане пред една, освен това са и различни по характер. Ула изглеждаше като перфектната приятелка, но искаше постоянно да става по нейната. Все нещо ѝ пречеше. Лилиан винаги беше готова за секс. Не му се налагаше да я държи за ръка или да я води на ресторант. Ула искаше постоянно да я глези и обгрижва. Само ако я ухажваше, получаваше каквото иска; утоляваше накипялата си страст — впрочем единствената причина мъжете изобщо да си намират сериозна приятелка.

— Йоран, не смяташ ли, че интимната връзка включва нещо повече от сексуален контакт?

Йоран го погледна унило.

— Първоначалното влюбване изчезва — изморено обясни той. — И то доста бързо.

— А любовта? — попита Фрис.

Йоран се усмихна скептично.

— Момче — подхвана назидателно адвокатът, — съдебните заседатели ще очакват да се отнасяш сериозно към връзката си с Ула. Може ти да не си изживял любовта, но това не означава, че тя не съществува.

Йоран заби обезсърчения си поглед в масата.

— Заседателите трябва да чуят колко силно обичаш Ула. Ще представиш Лилиан като глупава забежка и би дал всичко, за да я поправиш. Важно е да наблегнеш, че си бил у Лилиан във вечерта на убийството. Така си казал на полицаите и ще се придържаш към първоначалната си версия.

— Разбира се. Това си е самата истина.

— Ула е скъсала с теб след тренировката в „Адонис“. После си отишъл направо при Лилиан. Така ли да разбирам?

— Точно така. Първо ѝ звъннах да проверя дали си е вкъщи.

— Ядоса ли се на Ула?

— Малко се подразних. Тя непрекъснато къса с мен. Не знаех какво ѝ е хрумнало този път. Проклети момичета, казват ти едно, а после…

— Успокой се, Йоран, овладей се!

Младежът отново понижи глас.

— Не съм убил жената във Витемуен. В момента съм ужасно объркан и бъркам часове и дати, но едно нещо зная със сигурност: не съм я убил аз! По пътя до къщата на Лилиан не срещнах жива душа.

Изведнъж му се зави свят. Не му се беше случвало.

— Разпита ще ръководи Конрад Сайер — продължи Фрис. — След час ще дойде и ще те отведе. Разпитът ще продължи дълго. През първите няколко дни ще се опита да спечели доверието ти.

— През първите няколко…

— Не забравяй да дишаш. Няма закъде да бързаш, Йоран, трябва да си изиграеш картите достойно и спокойно. Изгубиш ли самообладание, Сайер ще те атакува веднага.

Ма пръв поглед ще ти се стори дружелюбен и уравновесен, но те е взел на мушка. Смята, че ти си убил индийката. Разбил си главата ѝ на парчета, защото си побеснял заради разочарование в собствения си живот, което няма нищо общо е нея. Не ти харесва жените да те отхвърлят, нали, Йоран?

— Мамка му, на теб да не би да ти харесва? — избухна младежът и затвори очи. — Похарчих хиляди крони за Ула, водех я където пожелае, купувах ѝ подаръци. Навсякъде плащах аз, на кино, в кафенетата, макар тя да работи. И въпреки всичко спря да ми пуска.

— Няма как да изпратим сметките за разходите на старите си приятелки, нали?

— Ако можех, щях да го направя — разпалено го увери Йоран.

— Обичаш ли я?

Йоран преброи до три.

— Бях свикнал с нея. След толкова дълго време.

Фрис вдигна глава към прозореца, сякаш за да намери изход.

— Свикнал си с нея, е присъствието ѝ. А когато те е напуснала, си се почувствал предаден. Така ли е?

— Да, но се виждах и е Лилиан.

— Изпитвал ли си желание да удряш?

— Никога не съм посягал на Ула! — извика Йоран. — Нито веднъж. Тя ли ви каза такова нещо?

— Не. Полицаите ще твърдят, че си пребил друга жена, за да се освободиш от агресията си. Случайно си се натъкнал на Пуна и си я убил. Била е лесна жертва: сама в непозната страна, дребна, крехка. — Фрис извади бележник и химикалка. — Разкажи ми как прекара двайсети август от сутринта, когато си се събудил, до вечерта, когато си легнал да спиш. Опиши ми какво си правил във всеки час от деня. Нужен ми е подробен поглед. Старай се да не пропускаш нищо. Не бързай.

— Нали полицаите ще ме питат същото?

— Да. Нека поясня: гледай двете ти версии, пред мен и пред тях, да не се разминават. Разбираш ли?

— Бях при Лилиан — прошепна Йоран.

* * *

Моя ли е вината, питаше се Линда. Дори да беше така, не се притесняваше особено. Нека приберат зад решетките когото поискат — Йоран, Макарона, Муде… Изобщо не ѝ пукаше. Легна си. Каза на майка си, че я мъчи ужасиш главоболие и няма да ходи на училище. Отпусна се върху възглавницата и се вторачи в паяка. През последните дни не ядеше почти нищо. Чувстваше се лека и ефирна, като на сън. Майка ѝ се качи в камиона и потегли нанякъде. Нямаше представа, че Линда стана малко по-късно и отиде 4 велосипеда до магазина на Гюнвал, за да купи вестници. Непрекъснато излизаха новини по случая „Витемуен“, особено след ареста на Йоран. Не той е убил индийката, мислеше Линда. Мъжът в бараката беше много по-висок. Гласът му звучеше съвсем различно. Трябва да пуснат Йоран! Вероятно ще се опита да ѝ отмъсти, защото насочи полицията към него. Линда обаче нямаше сили да се страхува. Прекара много часове в леглото, унесена в мечти. Представяше си как я отвлича жесток циничен престъпник. Затваря) я в злокобна къща, а Якоб се промъква през задната врата с огнестрелно оръжие и я освобождава, като рискува собствения си живот. Тази история имаше и други варианти: Якоб е ранен и полага глава в скута ѝ, а тя бърше кръвта от слепоочието му. Или: самата тя е простреляна, Якоб вика името ѝ и я люлее; слага ръка на сърцето ѝ, мъчи се да я съживи. Линда не се изморяваше да фантазира. Питаше се дали Якоб разполага постоянно с лично оръжие, или взема от служебните само когато се налага. Интересуваше я как да се сдобие с оръжие за самозащита. Човек никога не знае. А когато Йоран излезе от затвора… Линда затвори очи. Болеше я вратът. И гърбът от продължителното лежане. Изненадващо болката започна да ѝ харесва. Мъката ѝ се услади. Лежеше си неподвижно и страдаше за голямата си любов.

* * *

До всеки човек има път. Трябва да намеря как да стигна до Йоран, разсъждаваше Сайер. До ранимата душа, скрита в непробиваемото тяло. Няма да нахлувам със сила. Ще изчакам, докато Йоран сам реши да ме покани. Пък ако ще да отнеме много време.

Докато вървеше към стаята за разпит, Сайер мислеше за Колберг. Подложиха го на операция и той излезе от упойката. Не можеше да стои на краката си.

Йоран седеше на стола, стегнат като възел.

— Ето ни пак заедно — усмихна се Сайер.

Инспекторът се усмихваше много рядко, но Йоран не знаеше това. На масата имаше бутилки с минерални вода и кока-кола. Стаята му се стори уютна, с приятно осветление и удобни столове.

— Преди да започнем разговора, искам да ти кажа следното — погледна го Сайер. — Имаш право да повикаш твой близък да присъства на разпита. Например Фрис. Когато се почувстваш изморен, имаш право на почивка, на храна и напитки. Ако си изтощен и искаш да продължим на следващия ден, по всяко време можеш да излезеш от тази стая и да се върнеш в килията си. Разбираш ли?

— Да — кимна Йоран, изненадан колко много права има.

— Паснахте ли си с Фрис? — попита Сайер.

Държи се дружелюбно, почти бащински, помисли си Йоран. Опитва се да се сближим. Но той олицетворява врага. Дишай, каза си той, едно, две, три.

— Нямам с кого да го сравня. Досега не ми е трябвал адвокат.

— Фрис е добър, да знаеш. Понеже си способен млад човек, ти отреждат най-опитния адвокат. Дори не те удря по джоба. Други хора му плащат хонорара.

— Кои? Данъкоплатците ли? — иронично попита Йоран. Забрави да диша.

— Да, защото живеем в правово общество.

— Ако наистина живеем в правово общество, ще ме пуснете още довечера. Не ви казах всичко, но това не означава, че съм убил онази жена.

— А какво означава?

Йоран се замисли за Лилиан.

— Постъпих глупаво в желанието си да защитя името на омъжена жена — горчиво призна той. — Трябваше веднага да ви кажа, че съм бил с Лилиан.

— Тя отрича.

— Защото е путка на два крака!

Йоран се надигна от стола, но отново се отпусна.

— Не разбирам защо жените отричат, когато ги попитат какво са правили под чаршафите — отчая се той. — Нали и на тях им се прави секс. Само дето не искат да си признаят.

Присви устни с огорчение.

— За жените е по-трудно да говорят за това. По най-различни причини. Понякога околните го използват срещу тях. Но ти си мъж и няма да навреди на името ти.

Сайер наля напитки в двете чаши и избута едната към Йоран.

— Да оставим за малко този въпрос. Хайде да сменим темата. Разполагаме с достатъчно време. Къщата на родителите ти е много хубава. Там ли си израснал?

— Да.

— И какво е да живееш в Елвеста? — полюбопитства Сайер.

— Е, не е като в Лае Вегас.

Йоран се подсмихна, макар да се мъчеше да запази строгото си изражение. Фрис го предупреди да отговаря на въпросите кратко и стегнато, но Йоран се чувстваше по-спокоен, ако говори.

— Сигурно мечтаеш за друг живот?

— Случва се. Например за апартамент в Осло. Тогава обаче цялата ми заплата ще отиде за наема.

— Бива те да си запълваш свободното време. Не мързелуваш, а работиш и тренираш усилено. Излизаш с приятели. Винаги ли си бил толкова деен?

Йоран не бе свикнал да чува, че го бива за нещо. Като се замисли обаче, сметна, че заслужава похвалата.

— Тренирам от петнайсетгодишен.

— Аз тичам за здраве. Затова съм издръжлив. Но не съм силен.

— Това ми е много интересно. Повечето хора живеят в пълно неведение за физическите си способности. Защото не ги използват. Ако например ви попитам колко можете да вдигнете, се хващам на бас, че не знаете.

— Така е — усмихна се засрамено Сайер. — Нямам представа. Трябва ли да зная?

— Иска ли питане! Важно е човек да е наясно със силите си.

— Значи според теб това показва добро самопознание?

— Точно така. Аз лично зная отлично докъде се простират силите ми. Сто и петдесет от лежанка — похвали се той със зле прикрита гордост.

— За жалост това не ми говори нищо. И двеста да беше казал, пак щях да ти повярвам.

— Струва ми се странно.

Сайер направи пауза и започна да пише в бележника.

— Какво записвате? — попита Йоран.

— За какво си говорим. Имаш прекрасно куче. Привързан ли си към него?

— Да, с времето се привързах. Имам го от четири години.

— Значи му остава още много живот. Аз имам леонбергер. Вчера го оперираха от тумори в гърба. Остава под въпрос дали ще се изправи пак на крака. Горкичкият, ви момента прилича на Бамби върху ледена пързалка.

— Старо ли е? — попита Йоран без особен интерес.

— На десет години. Казва се Колберг.

— Господи! Що за име?

— Благодаря ти — засмя се Сайер. — И преди са ме питали. Твоето куче как се казва?

— Кайро. Нали се сещате, тъмен и горещ.

— Мм. Чудесно име. Ще ми се и аз да имах толкова: елегантно въображение.

За съвсем кратко време Йоран получи два комплимента: повече отколкото получаваше за цяла година.

— Разкажи ми за приятелките си — подкани го Сайер с широка, вдъхваща доверие усмивка, открита като море.

Йоран се смути.

— Нямам приятелки — сърдито възрази той. — Или имам мацка, или нямам.

— Добре, значи мацки. Нали все пак се сближаваш с тях?

— Някои съм ги харесвал повече от други — неохотно призна Йоран.

— Ула от кои е?

Мълчание. Йоран отпи от кока-колата и се хвана как поглежда към часовника. Бяха изминали пет минути.

— За колко момичета говорим?

Сайер гледаше младежа: гладка, светла кожа, мускулест врат, сипни ръце с къси пръсти.

Йоран ги преброи наум.

— Да кажем дванайсет-петнайсет.

— Колко пъти момичето слагаше край на връзката? — поинтересува, се Сайер.

— Винаги аз исках да скъсаме. Бързо ми омръзват — призна той. — Момичетата все нещо не им отърва. Препалено много грижи ми създават.

— Така е. Безспорно. Съгласен съм, че мъжете и жените сме доста различни. Ако не бяхме обаче, нямаше да има смисъл да тичаме след тях.

— Хехе, да. Май сте прав.

Йоран се засмя добродушно.

— А Ула? — предпазливо попита Сайер.

— Ула е супер — поклати глава Йоран. — В добра форма. Нямам забележки по отношения на тялото ѝ, само що се отнася до мозъка.

— Сигурно си преживял тежко раздялата. Особено щом си свикнал ти да си тръгваш пръв.

— Ула е непостоянна като дете. Непрекъснато къса с мен, а после се връща.

— Дали и този път ще стане така?

— Най-вероятно — убедено отвърна Йоран. За миг погледна Сайер право в очите. — А тази глупачка, която идентифицира колата ми, не може да различи автобус от камион. Линда не е съвсем в час. Грешите, като се осланяте на приказките ѝ.

— Нека обсъдим въпроса спокойно. Не бързаме за никъде.

Йоран прехапа устни.

— Сега трябва да издирвате мерзавеца, който е убил онази жена, а не да си губите времето с мен. Дано сте изпратили други ваши колеги да разпитват наоколо, защото иначе според мен пилеете нахалост парите на данъкоплатците.

Сайер се облегна.

— Как се чувстваше в училище? Завършил си началното си образование в Елвеста.

— Да. Чувствах се добре.

— А разбираше ли се с учителите?

— С някои. Харесвах учителите по ръчен труд и по физкултура.

— А, вярно — сети се Сайер. — Нали сега работиш в дърводелско ателие. С какво точно се занимаваш там?

— Обучават ме. Правя всичко: от етажерки до големи саксии. С различни размери.

— Работата допада ли ти?

— Разбираме се с шефа. Супер е.

— В дърводелските ателиета ухае на дърво. Прав ли съм?

— Да — кимна Йоран. — Мирише много приятно. Различните видове имат различна миризма. С времето се научаваш кой как ухае.

Времето минаваше в общи приказки. Раменете на Йоран се отпуснаха. Той започна да се усмихва все по-често. Наливаше си кока-кола. Попита Сайер дали ще си вземе ново куче, ако старото, как му беше името, Колберг, не се оправи. Истинско безумие е да наречеш кучето си Колберг!

— Не зная — отговори Сайер с изиграна и същевременно с искрена тъга.

Инспекторът си водеше записки. Какво ще го посъветва Йоран за дресурата на кучета?

— С моето не ми се получи — призна Сайер с леко смутен вид и погледна Йоран като ученик, който иска съвет от експерт.

Йоран беше наясно с дресурата и започна да обяснява надълго и нашироко как кучето му Кайро изпълнява всичките му, дори негласни, заповеди.

— Ако кучето ви не се подчинява, вероятно изобщо не сте искали да го направите послушно.

— Умно казано — кимна замислено Сайер.

Така Йоран получи третия си комплимент. Два часа отлетяха все едно в игра. Сайер преписа записките си на чисто.

— Прочети ги внимателно. Подпиши се отдолу. Така потвърждаваш, че написаното отговаря на проведения между нас разговор. Така ще процедираме след всеки наш разговор. С други думи, ти решаваш какво да фигурира в документа.

Йоран кимна, прочете текста и се подписа. Сайер се изправи и застана до него.

— Я виж ти — усмихна се Йоран и погледна нагоре, защото въпреки мускулите си се почувства нищожен до снажната фигура на Сайер. — Почти два метра си!

Върнаха го в килията. По време на разпита не споменаха и дума за убийството. Йоран недоумяваше защо. Стана време за обяд. Яйца на очи и бекон. Докато се хранеше, си мислеше за Сайер. Тази история с болното куче наистина беше много тъжна.

* * *

— Здравей, Марие.

Гюндер придърпа стола към леглото ѝ. Сестра му вече дишаше самостоятелно, без помощта на респиратора. Обаче все още се намираше в безсъзнание. Необичайната тишина в стаята го плашеше. Марие наистина дишаше, но не равномерно като машината. Гюндер се разтревожи. Искаше му се да ѝ помогне някак.

— Днес погледът ми се спря върху снимката ти с Карщен от сватбата. Толкова си се променила. Чертите ти са се изгубили. Според лекаря става така, защото мускулите ти не се движат. Какво от това, че се шегувам — ти така или иначе не се смееш. Нямам сили да мисля за бъдещето. Мъчително е. Ако беше жива, Пуна вече щеше да е опознала Елвеста, да е свикнала с къщата, с градината. Щеше да се е научила да използва пералнята, микровълновата фурна и видеото. Щяхме да гледаме индийски филми, прегърнати на дивана. В Индия правят много филми. Романтични, със смели мъже и красиви жени. Не като нашите: на злободневни теми, за най-обикновени хора. Индийците умеят да мечтаят. Нямат друг избор, защото живеят в крайна бедност. Да не забравя: получих няколко писма от непознати жени. Рускини, филипинки. Били на мое разположение. Съчувстват ми. Какво мислиш за подобни жени? Пуна още не е изстинала, както се казва. Объркан съм, не ги разбирам. Разпитват онзи Йоран. Той отрича всичко. И как иначе? Ако го е извършил, никога няма да си признае. Не е за вярване, че млад мъж, на когото най-хубавото му предстои, отнема живота на невинна жена. Задържаха го в предварителния арест за четири седмици. Прочетох го във вестника. Непрекъснато мисля за родителите му. Отрудени, свестни хора. Осигурили са му добра семейна среда. С тревоги и надежди са го гледали как расте. В момента следователите събират доказателства. Ще трябва да докажат категорично, че Йоран е виновен. Понякога се питам как ли се е чувствала Пуна! Чакала ме е на летището и се е качила в колата на непознат, която я е отвела право към смъртта. А таксиметровият шофьор? Ами ако е бил той? И всичко това се случи само защото ти катастрофира. Не те обвинявам, Марие, но никога не си умеела да шофираш. Според мен повече не бива да сядаш зад волана. Току-що се сетих за зимата на 1959-а, когато натрупа много сняг. Двете с Кристин играехте зад къщи. Гледах ви през прозореца. Боледувах от шарка и не ми позволяваха да излизам. Вие двете се хилехте като побъркани и пищяхте, чувах ви от всекидневната. Времето беше меко и направихте ужасни фигури от мокрия сняг. Спомняш ли си? Дори не смея да го изрека на глас, макар да зная, че не ме чуваш. Тогава не ви издадох на мама. Тя щеше да откачи. Ние, хората, вършим много странни неща, Марие. Братът на Пуна не ми излиза от ума. Изпрати ми много хубава нейна снимка по-голяма от онази, която аз ѝ направих в Индия. Купих подходяща рамка. Обещах да се свържа с Шираз, когато насрочим погребението. Но той едва ли ще дойде. Вероятно смята, че ще извърши грях, като позволи да положат сестра му в християнска земя. Какво значи християнска? Земята си е еднаква навсякъде. Разговарях със свещеник Берг. Да си призная, отначало се поколеба. Попита ме хиляда пъти дали шуреят ми е дал съгласието си. „Сигурен ли си? Не искам да възникнат проблеми. Освен това жена ти е индуистка, Юман. Не мога да го спомена в църквата. Надявам се, разбираш защо.“ Берг е симпатичен човек, но се страхува да не сгреши. Все пак ми позволи да пусна индийска музика в началото на церемонията. Ще отида да потърся нещо подходящо в града. Муде има няколко диска с индийска музика в бензиностанцията, но едва ли ще ми допаднат. Искрено се надявам Карщен да дойде. Съмнявам се обаче. Знаеш ли, Марие, струва ми се направо необяснимо как си все още жива при положение, че тялото ти не приема храна. Според мен повече няма да караш кола след тази злополука. Ще ми се обаждаш, ако искаш да отидеш някъде, и аз ще те карам. Нали Карщен все е зает. Тези неща ще ги обсъдим по-късно, когато се събудиш.

* * *

Муде извади една монета от купата и я пусна в „Уърлицър“-а. Музиката в този джубокс е на годините на Айнар, мина му през ума. Заведението беше пълно. Съдържателят подсушаваше чаши. Напоследък не обелваше дума. Според слуховете Лилиан започнала да си събира багажа. Злите езици напомняха колко странно е, че разривът между съпрузите настъпи точно след убийството във Витемуен и ареста на Йоран Сетер. Хорското въображение се развихри. Макарона, Карен и франк разговаряха в единия ъгъл. Поръчаха си по още една бира и погледнаха към бензиностанцията, където зад тезгяха работеше Турил. Муде се настани при компанията. Имаше спокойно лице и рядка руса коса, сресана назад. Изглеждаше възрастен за двайсет и осемте си години.

— Ясно е, че всички сме убедени в невинността на Йоран — каза Франк. — Ако обаче бяха закопчали другиго, неговите приятели пак щяха като нас да седнат на чаша бира, убедени в невинността му. За такива неща си мисля.

Всички отпиха от халбите си.

— Има и друго — притеснен отбеляза Макарона. — Не забравяйте, че полицаите не разкриват какво знаят за Йоран. Щом са решили да го арестуват, значи имат причини да го подозират.

— Как ли пък не! — поклати глава Франк. — Да се е случвало Йоран да посегне на някого?

— Винаги има първи път — обади се Муде и запали цигара.

— Питам се дали можем да отидем да го видим?

Айнар се изкашля от тезгяха.

— Йоран има право само на кореспонденция и регламентирани посещения. Няма да пуснат друг освен родителите му.

— Какво ли е да стоиш сам в килия без радио, без телевизия и без вестници, без да можеш да попречиш на медиите да пишат каквото им хрумне за теб?

— Някой знае ли що за птица е адвокатът му? — попита Макарона.

— Тънка сива стружка — обясни Муде. — Не ми се вижда голям мъжкар.

— В съда не им трябват мускули — възрази Франк и поклати тежката си глава. — Говори се за обективни находки. Иска ми се да разбера какво означава това.

— Косми, такива неща — отвърна Макарона. — Йоран ще загази здравата, ако е оставил следи.

— Говориш все едно Йоран го е извършил! — възмути се франк.

— Дявол да го вземе, та той е в затвора! Готвят се да повдигнат обвинение срещу него — напомни Макарона. — Натъкнали са се на нещо.

— Нищо не разбирам — поклати глава Франк, стъписай от мисълта, че е могъл да сгреши в преценката си за Йоран.

— Ще го срещнат с психиатър, за да проверят дали е в състояние да отговаря за постъпките си.

— Е, ние знаем, че Йоран не е невменяем — Франк отпи няколко глътки и се оригна. — Който е строшил главата на индийката, със сигурност е луд — сухо отбеляза той.

— Възможно е в ежедневието да е адекватен — предположи Айнар. — Просто в онзи момент да е откачил.

Настъпи мълчание. Необходимо им беше време да асимилират новата реплика. Всички си бяха изградили представа за Йоран. Сега го виждаха седнал до маса с пластмасова чаша в ръка. По лицето му е изписано объркване и безпомощност, по челото му лъщят капчици пот. Прегърбил се е върху твърдия стол. Понеже седи там от цяла вечност, започва да нервничи. Гърбът го боли. Непрекъснато поглежда часовника. Срещу него седи мрачен полицай. Той решава колко време да продължи разпитът. Представяха си го много ясно, но това не отговаряше на действителността. Защото в същия момент Йоран отхапа от гореща пица с пеперони. Кашкавалът се разтегли на тънки нишки и той го издърпа с пръсти.

— Бил си свикнал с Ула — подхвана тихо Сайер, — а когато тя е скъсала с теб, не си го взел присърце?

— Не — Йоран дъвчеше с апетит.

Пицата беше много вкусна и му донесоха подправки.

— И постъпката ѝ не те е провокирала?

Йоран преглътна и поля залъка с кока-кола. Поглади непокорната си коса.

— Не.

— По думите на Ула си се ядосал. Странно как ние, хората, схващаме едно и също нещо по коренно различен начин. Вероятно по-скоро си се натъжил?

— Натъжил? — учуди се Йоран.

— Кажи ми кое те натъжава.

Йоран се позамисли и отхапа отново от пицата.

— Нищо ли не ти хрумва?

— Никога не ми се е случвало да се натъжа.

— А как се чувстваш, когато не си радостен? Ти си приветлив младеж, но едва ли си постоянно в добро настроение.

— Не, не съм, разбира се.

— Тогава?

Йоран си избърса устата.

— Ако не съм весел, съм ядосан. То е ясно.

— Аха, разбирам. Няма как да си бил весел, когато Ула е скъсала с теб.

Продължително мълчание.

— Разбирам накъде биеш.

— Бил си ядосан. Постигнахме ли съгласие по въпроса?

— Да.

Отново пауза.

— И си се обадил на Лилиан. Попитал си я дали може да я навестиш.

— Да, и тя ми каза да отида.

— Според нея не си бил в дома ѝ. Случи ли се нещо по пътя?

— Не! Бях при Лилиан.

Йоран издърпа още една салфетка и си избърса устата.

— От утеха ли имаше нужда?

Йоран издуха въздуха през носа си.

— Никога нямам нужда да ме утешават.

— А от какво имаше нужда?

— Боже мой, използвай въображението си!

— От женска компания?

Йоран го зяпна удивен и се наведе над масата. Разсмя се толкова сърдечно, че Сайер смръщи вежди.

— Обясни ми кое те разсмя. Мисълта ти лети твърде бързо за възможностите ми.

Йоран преглътна комплимента и изимитира Сайер:

— От женска компания! Мамка му, кога си бил млад? По времето на Втората световна война ли?

Сайер се усмихна.

— Доста старомоден съм. Разкри ме. И така, от какво имаше нужда?

— Да се изпразня — лаконично отвърна Йоран и отхапа парче пица.

— И направи ли го?

— Нали ти казах.

— Не каза точно това. Обадил си се на Лилиан. Тя се е съгласила да отидеш у тях. Нека вървим крачка по крачка. Какви думи използва тя?

— А?

— Спомняш ли си как точно се изрази?

— Каза ми: става.

— Само това ли?

— Да.

— Докато шофираше към къщата ѝ, забеляза ли край пътя да върви жена от чужд произход?

— Не видях жива душа.

— Носеше ли куфар?

— Не видях никакъв куфар.

— В какъв цвят?

— Не зная. Не съм срещал никого по пътя.

— Или е носела само дамска чанта? Червена, във формата на ягода. Сещаш ли се?

— Не — изненада се Йоран.

Изведнъж нещо го разколеба.

— Вероятно това ти е убягнало?

— Няма какво да ми е убягнало. Не видях никого. Йоран остави пицата.

— Или си се постарал да го забравиш?

— Щях да си спомня подобно нещо.

— Какво нещо?

Мълчание.

— Вероятно духом си се намирал другаде, когато се е случило. Само тялото ти е било там.

— Тялото ми беше при Лилиан, заето с енергични движения. Спомням си дори какви чаршафи беше постлала. Зелени с водни лилии. Едно ще ти кажа — чистосърдечна призна Йоран — зрелите жени са много по-добри в секса от младите момичета. Жените се разтварят повече, а девойките се стискат.

Йоран си събу обувките и ги ритна настрани. Сайер мълчаливо записваше разговора им. И Йоран се умълча. В стаята цареше спокойна, почти лежерна атмосфера. Осветлението смекчи яркостта си, а с напредването на вечерта блясъкът от уличните лампи пожълтя. Йоран се чувстваше изморен, но не от разпита. Разсъждаваше трезво. Броеше до три. Обаче имаше още какво да се желае. В душата му се надигаше безпокойство, което нямаше сили да потуши.

— Колберг лежи у дома и не може да помръдне — въздъхна Сайер и остави химикалката. — Не зная дали изобщо ще се възстанови. Ако не, ще се наложи да го приспят.

Сайер изгледа продължително Йоран. Младежът запази спокойствие.

— Зная, зная — продължи Сайер, сякаш прочел мислите му. — Просто го споменах. На работа съм, но се тревожа за Колберг. Понякога ми се ще да съм на друго място. Макар че се чувствам добре на тази работа. Тук, заедно с теб. Твоите мисли къде са в момента?

— Тук — отвърна Йоран и прикова очи в инспектора, после към ръцете си.

— Следиш ли случая във вестниците? — попита Сайер.

Лапна един ментов бонбон и избута пликчето към Йоран.

— Да.

— И какво смяташ за случилото се?

— Ами какво… — Йоран си пое дъх. — Стори ми се ужасно. Предпочитам обаче да чета спортните страници.

Сайер зарови лице в шепите си, все едно се е изморил. Всъщност инспекторът следеше зорко всяко движение на заподозрения, но с този жест целеше да създаде у Йоран впечатлението, че се е отчаял. Изминаха шест часа. Само двамата. В стаята не проникваха нито звуци, нито звънене на телефони, нито крачки или гласове. Човек би предположил, че сградата е празна. Ала всъщност вътре кипеше живот.

— Какво мислиш за човека, който е извършил убийството? Лично мен този въпрос ме занимава отдавна. Как е при теб?

— Не ми хрумва нищо — поклати глава Йоран.

— Нямаш никакво предположение що за човек е убиецът?

— Нямам, разбира се.

— Дали е бил разгневен?

— Откъде да зная — кисело отвърна той. — Ти имаш за задача да го хванеш, не аз.

— Обаче е в твой интерес този човек да бъде заловен, нали?

По лицето на Сайер отново се изписа сериозно изражение. Погледът му не се отместваше, стабилен като обектив на камера. Прокара ръка през прошарените си коси и съблече якето си с бавни движения. После го окачи на облегалката на стола. Без да бърза, разкопча маншетите и запретна ръкави. Йоран го гледаше с изумление. В килията ме чака легло със завивка и възглавница, сети се той.

— Преди доста години с мой колега патрулирахме из града в една съботна нощ — подхвана Сайер. — Пред „Кралското оръжие“ имаше меле. Слязох от колата и се приближих. Двама млади мъже, на твоя възраст. Хванах единия за рамото. Той се извърна и ме погледна право в очите. Неочаквано, без никакво предизвестие, ръката му замахна от мрака и усетих как в бедрото ми се забива нож. И до днес имам белег от голямата рана.

Йоран се преструваше на незаинтересован. В действителност обаче поглъщаше жадно всяка дума на Сайер. За младежа всички истории, която нямаха нищо общо с убийството във Витемуен, бяха добре дошли. Те го разтоварваха и му осигуряваха, макар и кратка, почивка.

— Само това исках да кажа: толкова често гледаме по филмите как пробождат някого с нож. Четем за такива случаи във вестниците. Друго е обаче, когато на самия теб ти забият нож в бедрото. Спомням си как ме стегна нечовешка болка. Изгубих способност да говоря; всичко около мен изчезна, дори виковете и крясъците на хората се изгубиха. Болката стана непоносима. Сега всичко това ми изглежда дори смешно. Какво толкова, някаква си прободна рана. Остана само лека ивица. Но тогава загубих представа за всичко освен за раната.

Йоран недоумяваше какво целѝ инспекторът. Кой знае защо го достраша.

— Изпитвал ли си непоносима болка? — попита Сайер и се наведе напред.

Лицето му почти докосна лицето на Йоран. Младежът се отдръпна инстинктивно.

— Не. Само когато тренирам.

— Насилваш се, докато болката стане нетърпима, така ли?

— Разбира се. Непрекъснато го правя. Иначе няма да напредна.

— А накъде си се запътил?

Йоран погледна внушителната фигура на Сайер. Инспекторът не можеше да се похвали с мускули, но явно беше много жилав. Непроницаемият му поглед не се отместваше нито за миг. Проклетникът иска единствено да изкопчи самопризнанието ми, помисли си Йоран. Вдишай и издишай. Преброй до три. Бях при Лилиан.

Внезапно младежът се наведе отривисто над масата:

— Ще играем ли на канадска борба?

— Да. Защо не? — разпери ръце Сайер.

Опряха лакти на плота. Йоран нямаше нужда от подготовка. Сайер изведнъж осъзна, че ще трябва да хване ръката му, и се подвоуми.

— Отказваш ли се? — ухили се Йоран.

Сайер поклати глава. Ръката на Йоран беше топла и влажна. Той преброи до три и натисна с всички сила. Сайер не се опитваше да повали ръката на Йоран, а да удържи на натиска му. И се справи. Силата на Йоран избухна като вулкан, но постепенно отслабна. Сайер повали ръката му.

— Прекалено статично си тренирал. Занапред не забравяй колко важна е издръжливостта.

Йоран вдигна рамене. Почувства се некомфортно.

— Пуна е тежала четирийсет и пет килограма — осведоми го Сайер. — С други думи, била е много слаба физически. За всеки мъж би било лесно да я надвие. Аз не бих се хвалил с това.

Йоран присви устни.

— Е, убиецът наистина не се перчи с извършеното престъпление. Представям си го ясно — Сайер се втренчи в очите на Йоран. — Не може да си намери място. Предъвква случилото се. Мъчи се да го преглътне, да го смели.

Йоран усети внезапен световъртеж.

— Обичаш ли индийска храна? — попита Сайер.

Зададе въпроса си много сериозно, без капка ирония.

— Не ми отговаряш. Опитвал ли си?

— Ъъъ… да — запъна се Йоран. — Веднъж, но ми се стори твърде пикантна за моя вкус.

— Мм — кимна Сайер в знак на съгласие. — След това се чувстваш като огнедишащ дракон.

Йоран отново се разсмя мимо волята си. Никак не беше лесно да следиш мисълта на инспектора. Йоран се улови, че все по-често поглежда часовника. Тялото му се отпусна на стола.

— Ако се наложи да приспят Колберг, това ще бъде най-черният ден в живота ми — сподели Сайер. — Наистина най-черният. Ще му дам още два-три три, после ще видим.

На Йоран му прилоша. Избърса потното си чело.

— Зле ми е — отрони той.

* * *

Вътрешно Линда осъзнаваше колко недостъпен е Якоб. Този факт я мъчеше като трън в петата, който се забива все по-надълбоко в плътта при всяка крачка. Същевременно усещаше със сърцето си, че той ѝ принадлежи. Якоб бе идвал пред вратата ѝ, бе стоял на най-горното стъпало, докато светлината от уличния фенер позлатяваше къдриците му. Бе я гледал със сините си очи. Погледът му я бе пронизал като лъч и оттогава се загнезди в нея. Превърна се в нишката, която ги свързваше. Линда получи правото да го носи навсякъде със себе си, до гърдите си. Не би могла да си го представи с друго момиче. Мозъкът ѝ отказваше дори да го допусне. Най-сетне Линда разбираше защо някои хора убиват от любов. Това тежко, важно прозрение се промъкна бавно в душата ѝ. Чувстваше се помъдряла. Представяше си как пронизва Якоб с нож, а той се отпуска в ръцете ѝ и се строполява на земята, окървавен. Тя чува последните му думи, преди да настъпи смъртта. А после ходи на гроба му до края на живота си. Говори му, казва му всичко, което ѝ е на сърцето, а той няма как да избяга.

Линда стана от леглото и се облече. Вчера майка ѝ потегли за Швейцария да докара шоколад. Линда лапна два паралгина и ги погълна с вода. Взе си връхната дреха и изрови от кухненското чекмедже разписанието на автобуса. Излезе на пътя и зачака. В автобуса беше почти празно: возеха се само Линда и възрастен мъж. Тя носеше в джоба си нож. Кухненски нож с назъбено острие. С него майка ѝ режеше моркови и се получаваха фини кръгчета с назъбена повърхност. За Линда успехът в живота вече не се измерваше с добри оценки в училище и хубава работа, със съпруг, деца и собствен фризьорски салон, където ухае на лак за коса и шампоан. Тя искаше единствено да постигне душевен мир. А това можеше да ѝ даде само Якоб — жив или мъртъв. Все едно, важното е да намери спокойствие!

След час Скаре бавно навлезе с колата си в „Недре Стургате“. Не забелязваше изобщо какво става навън. Мислите му витаеха другаде. Паркира до тротоара и дръпна ръчната спирачка. Остана в колата, потънал в размисъл. Стресна се от звъненето на телефона: първите акорди от Петата симфония на Бетовен. Обаждаше се Сайер. След разговора Скаре продължи да разсъждава усилено. Сайер му зададе неочакван въпрос със смутен глас: така звучеше винаги, станеше ли дума за жени.

— Представи си, че имаш приятелка — подхвана Сайер, — и я посещаваш редовно. Връзката ви не е по любов. Виждате се заради друго.

— Секс — уточни Якоб.

— Точно така. Тя е омъжена и се криете. Ходиш при нея през деня, когато е сама. Представи си, че се намираш в такава ситуация.

— С удоволствие — изсмя се Скаре.

— Познаваш къщата ѝ, защото си бил там неведнъж. И така, отиваш при нея и веднага се озовавате в спалнята. Мебелите и тапетите са ти познати. После правите секс.

— Непременно.

Ти си тръгваш и се прибираш вкъщи. Въпросът е помниш ли какви са били чаршафите ѝ. Помисли добре, Якоб.

Седнал зад волана, Скаре прехвърляше наум различно спално бельо. Сети се за вечерта при Хилде, след като гледаха „Широко затворени очи“ на кино: червения абажур на нощната лампа; виолетово спално бельо — чаршафите малко по-светли от завивката, а възглавницата — на бели цветчета. Спомни си за Лене с русите коси: леглото, ѝ, завивката на маргаритки. Невероятно, помисли си Скаре и вдигна глава. Някаква сянка се шмугна зад ъгъла. Той се загледа натам. Все едно някой бе профучал покрай него като мимолетна вихрушка и бе изчезнал. Кой зная защо Скаре имаше усещането, че го наблюдават. Поклати глава и слезе от колата. Втурна се в двора и започна да търси трескаво ключовете си. Пак чу звук. Ослуша се. Не ме е страх от тъмното, опита се да се окопити той. Качи се по стълбите, влезе в апартамента си и огледа пустата улица през прозореца. Стори му се, че там се спотайва някой. Отвори телефонния указател и вдигна слушалката. Тя вдигна на третото позвъняване.

— Обажда се Якоб Скаре — представи се той. — Онзи ден дойдох при вас с Конрад Сайер да говорим за убийството във Витемуен. Помните ли ме?

Лилиан Сюнде отговори утвърдително. Как би могли да забрави подобен разпит?

— Имам само един въпрос. Имате ли комплект зелено спално бельо на водни лилии?

В другия край на линията настъпи мълчание.

— Това някаква шега ли е? — попита тя.

— Не отговорихте на въпроса ми.

— Нямам представа какви спални комплекти имам. Не мога да ви кажа така, без подготовка — колебливо отвърна тя.

— Я престанете да увъртате — настоя Скаре. — Знаете какви спални комплекти имате, разбира се. Сред тях има и един зелен на водни лилии.

Тя затвори, чу се щракване. Реакцията ѝ го притесни.

* * *

Йоран закуси, седнал върху нара, с подноса на колене. Нямаше апетит. През нощта почти не мигна. Изобщо не допускаше, че е възможно да има проблеми със съня след няколкочасовия разпит. Тялото му го болеше, натежало като олово. Легна си с дрехите. Все едно се изгуби, потъна в дюшека. Очите му обаче останаха отворени. Прекара така почти цяла нощ — без тяло. Само две широко отворени очи, които се взираха в тавана. От време на време в килията долиташе шум от стъпки. На два-три пъти издрънчаха ключове.

Йоран преглътна хляба със студеното мляко. Храната набъбваше в устата му. Усещането, че организмът му го предава, го ужасѝ. Беше свикнал да контролира тялото си и то винаги му се подчиняваше. Изведнъж му се прииска да изкрещи с цяло гърло. Да пробие стената с юмруци. В атлетичното му тяло се бе натрупал излишък от енергия и имаше опасност да се взриви всеки момент. Застинал върху нара, Йоран се оглеждаше да намери място, където да насочи агресията си. Искаше му се да запрати подноса в стената, да разкъса чаршафите на парчета. Но не помръдна. Седеше съвсем неподвижно, като обзет от моторен припадък. Взираше се в храната на коленете си. Гледаше ръцете, които го придържаха. Струваха му се чужди. Бели, отпуснати. Щракна ключ. Двама служители дойдоха да го отведат за нов разпит. Бутилките с кока-кола и минерална вода си бяха по местата. Сайер обаче не се виждаше. Полицаите излязоха, без да заключат вратата. На Йоран му хрумна безумната идея да стане и да излезе. Все пак съобрази, че пред вратата навярно има охрана. Или не? Настани се в удобния стол. Докато чакаше, слушаше как седеметажната сграда се пробужда. В стаята за разпит нахлуваше постепенно усилващ се шум от врати, стъпки и звън на телефони. След известно време престана да ги чува. Зачуди се защо. В стаята не влезе никой. Йоран чакаше. Усмихна се ехидно при мисълта, че навярно искат да го измъчат с това чакане, да го размекнат. Той обаче беше готов за изпитанието. Днес не му се виеше свят. Погледна часовника. Намести се по-удобно на стола. Опита се да мисли за Ула. Тя се намираше толкова далече. Йоран се сети за заведението на Айнар и му стана тягостно. Сигурно всички са се събрали там и коментират, а той няма как да обори обвиненията им. Какво ли мислят за него? А майка му? Вероятно се е свила в единия ъгъл на кухнята и хлипа. Баща му сигурно стои зад къщата, обърнал гръб към прозорците, и се преструва на зает с брадвата и чука. Ето така живеят родителите ми, изведнъж осъзна той, гърбом един към друг Йоран се сети и за Сьорен от дърводелското ателие. Положително и той се чуди какво става, а хората се отбиват да го разпитват. Все едно Сьорен знае подробности. Йоран си представи как хората навсякъде обсъждат разпалено случая: в бакалията на Гюнвал, в бензиностанцията на Муде. След като го пуснат от ареста, ще тръгне по улиците и ще види всички лица, които са изказвали предположения за него. Дали във вестниците публикуват негови снимки? Нима законът го позволява, дори да не е осъден? Йоран се мъчеше да си припомни законовите наредби и правила, ала не успя. Реши да попита Фрис. Не че имаше голямо значение: Елвеста беше малко селце. Отец Берг го кръсти и му даде първото причастие. В главата на Йоран се появи неочаквана, нелепа мисъл: свещеникът закусва в дома си и се моли за него. Господи, помилуй, подкрепи Йоран в този тежък час. Младежът подскочи, когато вратата се отвори.

— Добре ли спа? — в рамката се показа внушителната фигура на Сайер.

— Да, благодаря — излъга Йоран.

— Чудесно, да започваме тогава.

Зае мястото си. В осанката му се забелязваше лекота и непринуденост въпреки високия ръст. Дълги крайници, широки рамене, набраздено лице. Явно твърдението му, че се намира в превъзходна физическа форма, отговаряше на истината. Чак сега Йоран обърна внимание на телосложението му. Бегач, помисли си той, сигурно тича надвечер по улиците и изминава километри, без да променя темпото. Жилав, издръжлив. Проклетникът му с проклетник.

— Песът стана ли? — попита Йоран.

Сайер повдигна едната си вежда.

— Искаш да кажеш: кучето. Дали кучето е станало. Нямам пес. Отговорът е не. Лежи пред камината, отпуснат като меча кожа.

— Хм — Йоран реши да бъде безпощаден. — В такъв случай ще трябва да го приспят. Какъв смисъл има да лежи.

— Зная, но го отлагам. Мислил ли си, че някой ден ще се наложи да приспят и твоя Кайро?

— Дотогава има много време.

— И все пак. Рано или късно ще се случи. Никога ли не мислиш за бъдещето?

— Че защо да мисля?

— Сега искам от теб да погледнеш напред във времето и да ми кажеш какво виждаш.

— Същото като сега — вдигна рамене Йоран. — По-точно като живота ми преди това да се случи — махна с ръка той.

— Вярваш ли, че е възможно?

— Да.

— Но някои неща се промениха. Заподозрян си в убийство. Водят те на разпити. В бъдещето ти нищо ли няма да изглежда по-различно?

— Ще ми бъде трудно да се срещам с хора, когато изляза оттук.

— А как искаш да живееш, след като излезеш от затвора?

— Както преди.

— А дали ще стане?

Йоран закърши ръце в скута си.

— Възможно ли е животът ти да продължи както преди? — притисна го Сайер.

— Е, надявам се поне да е сходен.

— А кое ще бъде различно?

— Ами ти сам го каза. Случиха се много неща. Никога няма да ги забравя.

— Значи не си забравил? Разкажи ми какво си спомняш.

Макар плътният глас на Сайер да звучеше приятно, Йоран се отдръпна назад. От отворената му уста не излезе нито звук. Тишината в стаята се превърна в копие, което бавно се завъртя и се насочи срещу него. Очите му започнаха да се лутат наляво-надясно.

— Няма нищо за разказване! — изкрещя той.

Забрави да диша, забрави да брои. Запрати бутилката с кока-кола в стената. Течността плисна. По лицето на Сайер не трепна и мускул.

— Ще спрем дотук, Йоран — тихо отсече той. — Препалено изтощен си.

След два часа пак го доведоха в стаята за разпит. Йоран вървеше тромаво и бавно. Изглеждаше равнодушен.

— Тренираш много усилено — подхвана Сайер. — Носиш ли тежести в колата, за да помпаш мускули по всяко време, например при задръстване или докато чакаш да светне зелен светофар?

— В Елвеста нямаме нито светофари, нито задръствания — сухо отвърна Йоран.

— Лабораторният анализ показва частици от бял прах по дамската ѝ чанта — продължи Сайер. — Какъв би могъл да бъде този прах?

Мълчание.

— Полепнал е по чантата ѝ с необичайна форма. Зелена чанта, прилича на пъпеш.

— Пъпеш ли? — заекна Йоран.

— Прахът най-вероятно е хероин. Ти как мислиш?

— Не съм наркоман — отсече Йоран.

— Ами?

— Опитвал съм преди доста време, но не се запалих.

— А по какво се запали?

Младежът вдигна рамене.

— По фитнеса, а? Харесва ти как мускулите се втвърдяват, как щангата се стопля в ръцете ти, как потта руква по тялото ти; опиянява те болката в ръцете и краката, когато не им достига кислород, задавеното пъхтене, изтръгващо се от гърлото ти, усещането за първична сила, способна да надвие всичко. Приятно ли е?

— Обичам да тренирам — уклончиво отговори Йоран.

— След известно време щангата става хлъзгава и започва да се изплъзва от ръцете ти. Затова бръкваш в кутия с магнезий и си посипваш дланите с този ситен бял прах. Част от него се разлетява из въздуха и полепва по косата и кожата ти. Въпреки че си взел душ, частици от магнезия са попаднали и върху чантата на Пуна, вероятно защото е била от изкуствена материя, която привлича всякакви прашинки.

Йоран погледна объркано Сайер. Мислите му се плъзнаха във всички посоки, без да може да ги събере. Вече не помнеше какво е казал. Не разбираше смисъла на думите, изречени от полицая.

— Тази нощ не съм мигнал — отрони Йоран.

— Зная. За никъде не бързаме. Важно е да уточним хода на събитията. Твърдиш, че си бил при Лилиан. Тя обаче отрича. Вероятно си се намирал във Витемуен, а ти се е искало да си при нея?

— Бях при Лилиан. Спомням си много добре. Разполагахме с ограничено време.

— Какво винаги, нали? Мъжът ѝ е щял да се прибере всеки момент.

— Не ми е ясно защо лъже.

— Позвънил си у тях и си я попитал удобно ли е да я посетиш. Тя отказа ли ти, Йоран? Отрязаха ли те за втори път в рамките на една и съща вечер?

— Не!

Сайер направи няколко крачки из стаята. Йоран усети как го залива силно безпокойство. Изпита непреодолимо желание да стане от мястото си. Погледна часовника. Бяха изминали само единайсет минути.

— Статиите за убийството във вестниците сигурно са породили известни размисли у теб. Въображението ти е нарисувало някакъв сценарий как са се разиграли събитията. Ще ми го разкажеш ли?

— Сценарий?

Йоран мигаше със зачервените си очи.

— Да, картини, които са възникнали във въображението ти. Когато ни обясняват нещо, ние, хората, обикновено се опитваме да си го представим. Автоматична реакция. Искам да чуя твоята представа за убийството на Пуна.

— Нямам такава.

— Ще ти помогна да си я избистриш.

— С каква цел? — поколеба се Йоран. — Тя ще бъде плод на въображението ми.

— Да проверим дали не съвпада с находките ни.

— Невъзможно е. Не съм я убил!

— Ако ми споделиш представата си, ще спиш по-спокойно. Да не би да се страхуваш?

Йоран зарови лице в шепите си. Настъпи мълчание.

— Ходил ли си в дома на Линда Карлинг? — изненадващо попита Сайер.

— Какво? Не. Защо ми е да го правя?

— Нали си много възмутен от решението ѝ да спомене името ти пред полицаите?

— Възмутен? Направо съм бесен.

— Затова ли отиде да я сплашиш?

— Нямам представа къде живее — смаяно го погледна Йоран.

Вратата се отвори. Двамата събеседници подскочиха. Влезе Скаре.

— Търсят те по телефона.

— Дано да е важно — изсумтя Сайер.

Погледна Йоран и излезе.

— Сара ли е? Да не би Колберг да се е изправил?

— Не, Уле Гюнвал е. Иска да говори единствено с теб.

Сайер влезе в кабинета и грабна слушалката, без да сяда.

— Обажда се Уле Гюнвал от Елвеста. Живея във Витемуен.

— Сещам се.

— Вероятно съм закъснял, но имам информация за убийството.

— Слушам ви — нетърпеливо отговори Сайер.

Скаре стоеше като на тръни.

— Арестували сте Йоран Сетер — разтревожено продължи Гюнвал. — Не сте задържали когото трябва.

— А вие откъде знаете кого трябва да задържим?

— Аз се обадих за онзи куфар, но пропуснах да спомена една подробност. Човекът, който го изхвърли в Нуреван, не беше Йоран.

— Нима сте го разпознали? — разшири очи от изненада Сайер.

— Най-добре елате при мен.

Сайер погледна Скаре:

— Ще отидем с „Голф“-а ти.

— Няма да стане — унило отвърна младият полицай. — Снощи някой е спукал и четирите му гуми. Намерих ги раздрани с нож.

— Мислех, че живееш в безопасен квартал?

— И аз така си мислех. Сигурно са го направили някакви хлапета.

— За какво мислиш? — попита Сайер, докато пътуваха.

Понеже не харесваше патрулната, предостави шофирането на Скаре.

— Йоран е невинен, нали?

— Ще поживеем — ще видим.

— Защо му е на възрастен човек да си измисля подобна история?

— Всеки може да сгреши.

— Включително и ти. Замислял ли си се за това?

— Неведнъж.

— Предубеден ли си към хора, които се занимават с бодибилдинг? — спокойно попита Скаре.

— Не, но заниманията им събуждат у мен доста въпроси.

— Въпроси значи. Нима това не са предразсъдъци?

Сайер не отговори веднага.

— Усилените тренировки години наред създават своеобразно натрупване, нали? — подхвана накрая той. — Вдигаш все по-големи тежести. Рано или късно възниква потребността да се освободиш. Но освобождението така и не настъпва. Тежестите продължават да се увеличават. Бих се побъркал от такъв режим.

— Мм — усмихна се Скаре. — Но щеше и да заякнеш.

След деветнайсет минути свиха пред бакалията на Гюнвал. Старецът тъкмо нареждаше зърнена закуска, когато видя колата им през прозореца. Раменете му се отпуснаха още по-надолу. В походката на двамата полицаи съзря нещо съдбоносно. Остра болка, предвестник на мигренозен пристъп, прободе слепоочията му.

— Ужасно съжалявам — смотолеви той едва доловимо. — Трябваше да се обадя по-рано. Просто останах много объркан. Не допускам нито Айнар, нито Йоран да са способни на подобно нещо. Затова се поколебах как да постъпя.

— Айнар Сюнде?

— Да — Гюнвал прехапа устни. — Познах и него, и колата. Зелен форд „Сиера“.

— Нали сте го видели по тъмно?

— Смрачаваше се, но го видях ясно. Не се съмнявам, че беше той. За жалост.

— Имате ли проблеми със зрението? — Сайер кимна към дебелите стъкла на очилата му.

— Не и когато ги нося.

Сайер положи усилие, за да запази спокойствие.

— Ще ми се да бяхте ни съобщили това още миналия път.

Гюнвал си избърса челото.

— Никой не бива да узнае, че го научавате от мен — прошепна той.

— Това не мога да ви го обещая — отсече Сайер. — Разбирам тревогата ви, но независимо дали ви харесва, или не, вие сте важен свидетел по случая.

— Хората те гледат враждебно, ако издадеш нещо. Вижте клетата Линда. Вече никой не разговаря с нея.

— Ако Йоран или Айнар, или и двамата са причинили смъртта на невинната жена, според вас жителите на селото няма ли да искат виновниците да си получат наказанието?

— Ще искат, разбира се. Но не са те.

Сайер си пое дълбоко въздух и издиша бавно.

— Повечето хора сме устроени така, че да имаме добро мнение за познатите си. Нека обаче не забравяме, че сред познатите ни има и престъпници.

Гюнвал кимна угрижено.

— Значи ще задържите Айнар?

— Ще поискаме обяснение за постъпката му.

— Юман ще получи удар. Винаги купува вестници от бистрото.

Скаре огледа Гюнвал.

— На колко години сте? — попита меко той.

— Аз ли? На шейсет и пет.

— Планирате ли още дълго да работите?

— Не — изморено призна Гюнвал. — Но нали трябва времето да минава някак си. Само двамата с него сме — посочи дебелото куче в ъгъла.

— Времето си тече така или иначе — отбеляза Сайер. — Въпреки че се забавихте, ви благодаря за ценната информация. — Сайер се поклони учтиво. — Ще се свържем с вас по-късно.

Гюнвал ги изпрати с поглед. Чу как колата запали и пое надясно към заведението на Айнар. Върна се при кучето.

— Какво ще кажеш да затворим вече бакалията? — попита го той, докато милваше тъмната кучешка глава. — Така ще можем да се излежаваме всяка сутрин. И ще ходим на разходка. Тъкмо ще поотслабнеш.

Гюнвал се изправи и погледна през прозореца. Представи си лицето на Айнар. На съдържателя му предстояха броени секунди в блажено неведение. Гюнвал се затътри към вратата, излезе и я заключи. Настъпи тишина. Разговорът с полицаите мина сравнително гладко.

— Ела — подкани той кучето. — Хайде да се прибираме.

— Айнар Емил Сюнде?

Айнар стискаше парцал в ръка.

— Да?

Две жени, седнали на чаша кафе, зяпаха невъзмутимо полицаите. Айнар се подпря на плота. Лилиан си отиде.

Заедно с половината мебели. Акустиката в стаите се промени. А сега и полицията нахлува в заведението му. Какво ли щяха да си помислят хората? По издълженото му лице се изписа смесица от гняв и страх.

— Ще се наложи да затворите бистрото и да ни последвате. Искаме да поговорим с вас.

— За какво? — неспокойно попита той, а гласът му прозвуча пискливо.

Докато пътуваха към участъка, не пророниха дума. За Айнар беше изключително унизително да накара двете си клиентки да напуснат заведението. От притеснение плува в пот.

— Ще премина направо към същината на въпроса — подхвана Сайер, след като се настаниха в кабинета му. — На първи септември очевидец ви е забелязал до брега на Нуреван с куфар в ръка. Хвърлили сте го във водата и сте напуснали мястото със зеленото си комби. Получихме сигнал от свидетеля и извадихме куфара с вещите на покойната Пуна Бай, убита във Витемуен на двайсети август.

Айнар го изслуша с клюмнала глава.

— Освен това знаем, че Пуна Бай се е отбила в заведението ви. И логично възниква въпросът: какво търси у вас куфарът на убитата, Сюнде?

Айнар претърпя неочаквана метаморфоза. Цялото му достойнство се изпари, остана някак оголен. Гледката не беше никак приятна.

— Мога да ви обясня всичко — прошепна той.

— Надявам се.

— Надвечер жената влезе в заведението ми. Това вече ви го споменах.

Айнар се изкашля смутено.

— И?

— Искам да уточня, че ви казвам цялата истина. Не биваше да премълчавам нищо. Това е единственото ми прегрешение!

— Чакам — подкани го Сайер.

— Тя поседя малко пред чаша чай. Настани се зад ъгъла, до джубокса. От барплота не я виждах ясно, а и имах работа. Чух я как се изкашля на няколко пъти. По това време в бистрото нямаше други посетители. Бяхме само аз и тя.

Сайер кимна.

— После внезапно чух скърцането на стола и шум от стъпки. Вратата се хлопна. Точно тогава вадех съдовете от миялната и мина известно време, преди да отида да отсервирам чашата ѝ.

Айнар вдигна глава. Очите му сновяха тревожно наляво-надясно.

— И забелязах куфара ѝ.

— Останал е до масата?

— Да. От нея обаче нямаше и следа. Гледах куфара и се чудех как може човек да забрави толкова голямо нещо. Имайки предвид колко притеснена ми се стори жената, предположих, че е излязла да подиша малка чист въздух ѝ пак ще се върне. Не стана обаче така. Преместих куфара в задната стаичка. Замислих се как да постъпя. Дали да го занеса у дома? Очаквах до няколко дни жената да се появи и да попита за куфара. Затова го оставих в бистрото, понеже заемаше много място, го преместих в хладилното помещение.

— Продължавайте.

— Сещам се, че на следващия ден чух за убийството по радиото. Някои неща явно са ми убягнали, защото не разбрах нищо за произхода ѝ. Чак след няколко дни мой клиент спомена, че жертвата е пакистанка или туркиня. Тогава се усъмних дали не е мистериозната посетителка. Куфарът продължаваше да стои в хладилното помещение. Изведнъж се изплаших и реших, че съм загазил здравата: докато тази жена седеше в бистрото, нямаше други хора освен мен. Налегнаха ме съмнения. А и откъде да съм сигурен, че става въпрос за една и съща жена? Тя така и не дойде да си прибере куфара и опасенията ми се засилиха. За беда времето минаваше, а аз не предприемах нищо. Научих, че убитата е била омъжена за Юман. Запознали се в Индия. Стреснах се не на шега: вещите на тази жена се намираха при мен! Мислех си, така или иначе ще намерят убиеца — с или без куфара. Не ми се струваше толкова важен и реших да се отърва от него. Кой ме е видял? — ядосано попита той.

Сайер се помъчи да асимилира версията на Айнар Сюнде, дразнещо достоверна. Дълго не отмести изпитателния си поглед от зачервеното лице на съдържателя.

— Свидетелят ни пожела да остане анонимен.

— Трябва да е някой, който ме познава! Не разбирам. Беше тъмно. Не видях жива душа.

— Сюнде — подхвана Сайер и се наведе напред. — Надявам се, осъзнавате сериозността на положението си. Ако казаното от вас отговаря на истината, сте се провинили в съзнателно укриване на важни улики за разследване на убийство.

— Ако казаното от мен е истина? — изкрещя Айнар. — Естествено, че е истина!

— За нас не е никак естествено.

— Сега разбирате ли защо не се обадих? Знаех си, че ще се стигне дотук. Готови сте да се нахвърлите върху всеки, за когото узнаете нещо по-особено. Точно както предполагах.

Айнар ръкомахаше нервно. Обърна гръб на Сайер.

— Да сте разговаряли с Йоран Сетер през деня или вечерта на двайсети август?

— С него нямаме общи теми, два пъти по-млад е от мен.

— Според слуховете обаче делите нещо общо?

Айнар се подразни. Очевидно намекваха за Лилиан.

— Не и доколкото ми е известно — тросна се той. — Казах ви истината за случилото се. Сега разбирам колко глупаво съм постъпил, но нямах никакво желание да се забърквам в тази история.

— Вече е твърде късно. Отдавна сте въвлечен в нея. Ако се бяхте обадили веднага, щяхте отдавна да сте извън подозрение. Но при създалите се обстоятелства се налага да направим редица проверки. Например да претърсим колата и дома ви.

— Не, няма да стане! — изкрещя той.

— И още как, Сюнде. Междувременно ще изчакате тук.

— Цяла нощ ли?

— Колкото е необходимо.

— Мамка му! Имам деца и задължения!

— Обяснете им същото, което обяснихте и на нас. Разликата е, че децата ви ще ви простят. Аз нямам такова намерение.

Сайер се изправи и излезе. Айнар остана безмълвен. Боже Господи, помисли си той. Какво направих?

Четирима полицаи отидоха в швейцарската къща на Айнар Сюнде. Скаре незабавно се насочи към спалнята. Голям скрин със спално бельо и хавлиени кърпи, наполовина празен. Явно Лилиан бе взела част от вещите със себе си. Скаре разрови наредените един върху друг чаршафи и не след дълго намери каквото търсеше. Зелени чаршафи с водни лилии. Като картината на Моне. Вероятно Йоран наистина бе казал истината, вероятно действително е прекарал вечерта на двайсети август при Лилиан. Или пък бе запомнил десена на бельото от предишно посещение? От тази гледна точка показанията му не предоставяха задоволително алиби. И все пак видяното пося зрънцето на съмнението у младия полицай. Отведоха колата на Айнар за технически анализ. Изсмукаха от тапицерията всички частици, без да се натъкнат на нещо съществено. Как е възможно нормален, добре информиран мъж да постъпи толкова глупаво, че несъобразителността му да прехвърли всички разумни граници? Или с поведението си демонстрираше нечувана арогантност? Скаре се замисли за финото бельо и тоалетните принадлежности, които Пуна си бе купила, за да зарадва Гюндер. Айнар просто ги бе изхвърлил в езерото. Що за човек ще да е този Сюнде?

— За беда му вярвам — сподели Сайер по-късно в кабинета.

Скаре отвори прозореца и седна да пуши на перваза.

— И ще го пуснеш?

— Да.

— Значи въпреки всичко Йоран е нашият човек?

— Почти сто процента съм сигурен. Той обаче притежава изключително силен инстинкт за самосъхранение, който донякъде се дължи и на физическата му форма.

— Лично аз не съм склонен да вярвам на Лилиан Сюнде — отбеляза Скаре и разказа за зелените чаршафи.

— Аха, значи наистина има такива. Йоран ги е видял веднъж и ги е запомнил. Не поставям под съмнение, че са имали връзка. Из селото се носят такива слухове. Но Йоран не е бил при нея във въпросната вечер. Тръгва си бесен от „Адонис“ след раздялата с Ула. Обажда се на Лилиан. Тя също го отрязва. На задната седалка има гири. Пуна се задава по пътя съвсем сама. Йоран спира и я заговаря. Предлага ѝ да я закара до дома на Гюндер. После започва да я опипва, тя се отбранява. Гневът го заслепява. Изобщо не е знаел за куфара. Сега вече разбрахме защо. Пуна го е забравила в бистрото. Йоран я пребива, побягва в паника и се преоблича. Понеже не разполага с други дрехи, облича отново анцуга от тренировката. Прибира се към единайсет. На майка си казва, че е ходил с Ула да гледат племенника ѝ. Пълна лъжа. Гирите на Йоран са тежки и гладки: биха могли да причинят раните по тялото на жертвата. Белият прах по чантата ѝ е от талка във фитнесзалата. Не се сещам за други приложения на магнезия.

Йоран няма отношение към любовта. Или има мацка, или няма. Не умее да говори за чувствата си. Обсебен е от секса и от желанието да демонстрира сила. Изглежда приветлив и усмихнат, но подозирам, че е емоционално осакатен и доста елементарно устроен. Неспособен да се постави на мястото на другите.

— Психопат?

— Ти го каза. Впрочем това понятие така и не ми се изясни съвсем.

— И сега ще го изтощиш, за да признае?

— Влагам всичките си сили, за да го отведа там, докъдето ще се принуди да стигне. За да продължи нататък.

— Ами ако не признае? Имаме ли достатъчно улики, за да повдигнем обвинение?

— Вероятно не. Точно това ме притеснява.

— Нима е възможно да издевателстваш над жертвата си като убиеца от Витемуен, без да оставиш никакви следи?

— Случва се непрекъснато.

— В колата на Йоран не открихме никакви улики: нито нишки, нито косми от Пуна. Не би ли следвало да намерим нещо?

— Била е облечена в коприна. Коприната не оставя нишки като вълната или други материи. А косата ѝ е била стегната в плитка.

— Какво е направил с гирите?

— Нямам представа. По иззетия комплект няма следи. Но Йоран има няколко комплекта. Сигурно е изхвърлил някъде гирите, използвани като оръжие при убийството. Слушай сега. Искам да привикаш следните лица за повторен разпит: Ула Мьорк, Линда Карлинг, Уле Гюнвал, Андерш Колдинг, Кале Муе и Лилиан Сюнде. Свържи се с тях и им кажи незабавно да се явят в участъка.

Сайер погледна въпросително Скаре.

— Има ли друго? Да не се е обадила Сара?

— Да. Колберг все още лежи.

Кучето го погледна тъжно, когато се появи в стаята. После направи няколко жалки опита да се изправи, но не успя и се отказа. Сайер не знаеше къде да се дене. Сара излезе от кухнята.

— Дали да не го накараме да положи малко усилия? Докато му пъхаме храната в устата, няма да се насили да стане.

С дружни усилия изправиха Колберг. Сара го придържаше отпред, Сайер — отзад. Краката на кучето поддадоха, но не падна веднага. Изскимтя два-три пъти и се свлече на пода. Те го вдигнаха повторно. Случи се същото. Постепенно Колберг престана да скимти. Насили се да им угоди, за да го оставят на мира, но те продължаваха да го мъчат. Не се отказваха да опитват. Сара донесе платнена постелка, за да не му се хлъзгат краката. Идеята се оказа добра. Краката на кучето се разтрепериха, когато петдесетте килограма натежаха върху тях.

— Този път успя сам да повдигне няколко грама от теглото си — обнадежди се Сайер.

Сара бършеше потно чело. Дългият ѝ бретон непрекъснато падаше в очите ѝ и накрая тя се разсмя.

— Ставай де, огромен мързеланко — подвикна тя.

После двамата със Сайер избухнаха в смях. Окуражен от доброто им настроение, Колберг отпусна крака и се задържа прав няколко секунди. Пуснаха го и той се просна върху постелката, като излая доволно.

— Дявол да го вземе! — изкрещя Сара.

Сайер ѝ хвърли изплашен поглед.

— Колберг ще се справи — увери го тя. — Трябва всеки ден да правим тези упражнения. Няма да се откажем толкова лесно.

— Ще донеса салам — доволен, Сайер се спусна към хладилника.

Колберг намери сили да пропълзи няколко сантиметра по пода. Сайер се върна. В едната си ръка носеше уиски, в другата — крайче от салам. Усмихваше се изненадващо широко. Сара избухна в искрен смях.

— Какво има? — обърка се той.

— Приличаш на голямо дете. Нямаш свободни ръце и мога да правя с теб каквото си поискам.

Телефонът го спаси. Сайер хвърли салама на Колберг и вдигна слушалката.

— Привиках всички — разпалено докладва Скаре. — Ще дойдат утре според установения график. С изключение на Андерш Колдинг.

— Обясни ми.

— Избягал е от жена си и от всичко. Вероятно в Швеция. Сестра му живеела там. Чудя се какво да мисля.

— Бебето му плачеше непрекъснато. Сигурно нервите му не са издържали.

— Пъзльо. Ще се измъкне ли от разпита?

— В никакъв случай. Намери го.

Сайер затвори и пресуши чашата на един дъх.

— Боже, боже — изненада се Сара. — Това е най-неприличното нещо, което някога си правил.

Сайер усети как пламва.

— Мога ли да се надявам на още такива прояви? — усмихна се съблазнително Сара.

— Защо трябва да се държа неприлично? — смути се Сайер.

— Приятно е.

Тя се сгуши в него.

— Не знаеш как се прави, нали? Нямаш представа какво означава да не спазваш благоприличие. На мен не ми пречи.

Тя го погали по бузата.

— Това изобщо не ме притеснява.

* * *

На сутринта Якоб намери колата си със спукани гуми, а в същото време Линда трепереше в леглото си. Представяше си, че е при него и го утешава. Намери по-голям нож с дръжка от елша. Прибра го в чекмеджето на нощното си шкафче и непрекъснато проверяваше дали е вътре, любувайки се на лъскавата стомана. Опитваше се да си представи острието, покрито с кръвта на Якоб. Мисълта за гледката я зашемети. Той ще се свлече до краката ѝ, тя ще го притисне в обятията си, ще затвори очи и ще забрави за целия свят. Ще живее само за тази секунда, когато от гърдите му ще се изтръгне сетното му дихание. Ще се вгледа в очите ѝ и ще проумее всичко в последния си миг. Допуснал е ужасна грешка. Не биваше да я отхвърля. Линда стисна ножа между дланите си. Вече свикна с формата му. Не беше насрочила точен ден, но реши да го причака в двора на жилищната му кооперация.

След като той издъхне, тя ще позвъни в полицията и ще съобщи къде се намира. Без да споменава името си, разбира се. Не само че той ще остане неин завинаги, ами и няма да разкрият убийството. Ще разбулят тайната чак когато тя остарее, без да се омъжва. Ще напише историята в писмо и ще го разпрати на вестниците. И тя ще остане безсмъртна. Хората ще се убедят колко са сгрешили, като са я подценили. Усещането за превъзходство я опияняваше и се чудеше как така преди не е забелязвала каква сила се крие в нея. Чувстваше се достатъчно силна да се изправи срещу всички. Вече не се боеше от нищо. Ако Йоран излезе от затвора и дойде да я убие, ще приеме съдбата си с усмивка. Заподозреният в убийството във Витемуен отрича да е виновен, прочете тя във вестника, докато пиеше чай в кухнята. Изряза статията и я прибра в найлоновия джоб. Неочаквано забеляза кратко съобщение: „Двайсет и девет годишен мъж намерен прободен с нож на улица в Осло. По-късно е починал от раните си. Няма свидетели. Полицията не съобщава за заподозрени.“ Историята, поместена на четвърта страница във вестника, привлече веднага вниманието ѝ. Продължи да чете. „Снощи до ресторант «Червената мелница» е намерен млад мъж, потънал в кръв. Оказа се, че е прободен неколкократно, вероятно с нож. По-късно е починал в болницата, без да дойде в съзнание. Мъжът е идентифициран, но полицията не разполага с никакви следи по случая.“ Погледът на Линда се зарея през прозореца към есенното небе. Точно такава дописка щяха да поместят във вестника след смъртта на Якоб. Прочетената новина ѝ се стори предупреждение. Разтрепери се. Изряза я. Прибра я в найлоновия джоб при останалите материали. Ами ако наистина във вестника публикуват такава статия! В ума ѝ се заформи неочаквана идея. Отново извади изрезката и я пъхна в пощенски плик. Запечата го и написа адреса на Якоб. Ще му го изпрати. Като любовно обяснение. Да, но може да я разобличат. Момичешкият ѝ почерк, по детски закръглен, ясно издаваше кой е подателят. Скъса плика и извади изрезката. Взе нов и написа същия адрес със съвсем различен почерк. Реши да го пусне в града. Ако на клеймото пише Елвеста, щяха да се досетят кой го изпраща. Не, по-добре направо да го пусне в общата пощенска кутия на жилищната му кооперация. Как ли ще се учуди! Има да разглежда плика и изрезката, да я оставя настрана и пак да я взема в ръце. Сигурно ще я запази. Ще я покаже на колегите си в службата. Линда се въодушеви от изобретателността си. Понякога в живота нещата просто се подреждат от само себе си, сякаш пред краката ти се разстила червена пътека. Линда влезе в банята и се огледа в огледалото. Среса косата си назад и я събра на кок. Така изглеждаше по-възрастна. Изтича в стаята си, отвори гардероба и извади оттам черен пуловер и черни панталони. Над черното облекло светлото ѝ лице придоби драматичен вид. Свали си всички бижута: обиците, гердана, пръстените. Така бледото ѝ лице и опънатата ѝ коса изпъкваха още повече. Излезе от къщи. Тръгна към автобусната спирка. Мушна писмото в сутиена си. Отначало студена, хартията постепенно се стопи. Не след дълго ръцете на Якоб щяха да погладят белия плик, който тя носеше под сърцето си. Сега то блъскаше като лудо. Зърната на гърдите ѝ настръхнаха. Сигурно пликът вече бе попил част от миризмата ѝ. Косата на тила ѝ, която не успя да събере в кока, настръхна. Автобусът дойде. Линда се качи и се отдаде на горещи мечти. Никой не я заговори. Ако бяха посмели да го направят, щеше да ги прониже със стъкления си, нищо невиждащ поглед.

* * *

— Здравей, Марие — поздрави Гюндер. — Има нещо, която трябваше отдавна да ти кажа. Премълчах го, защото все пак си мисля, че ме чуваш. Става въпрос за злополуката, Марие. За катастрофата. Причината да си тук. Другият шофьор почина. Погребаха го. Отидох на траурната церемония. Седнах на най-задната пейка. Почти всички плакаха горчиво. Завършиха ритуала в църквата, както предпочитат някои хора. Измъкнах се на пръсти и тръгнах към колата. Постъпих правилно, като отидох да уважа покойника, но не исках да се задържам дълго: все пак не бях поканен. След мен се втурна жена и ми извика да спра. Беше овдовялата съпруга, Марие. Твоя връстница. Извинете, каза тя, познавам всички в църквата. Само вас — не. Признах ѝ истината, че съм твой брат. Не зная какво очаквах: да се нахвърли върху мен с гневни упреци или да се смути. Реакцията ѝ бе най-неочаквана. Очите ѝ се наляха със сълзи. Как е сестра ви, попита притеснено тя. Разчувствах се. Не зная, отговорих. Не е сигурно дали изобщо ще се събуди. Погали ме окуражително по ръката и се усмихна. Хората често се оказват по-добри от славата, която им се носи, Марие. Идва ред на най-важното. Вчера погребахме Пуна. Церемонията беше много красива. Присъстващите се брояха на пръсти, а някой от тях дойдоха само от любопитство, но аз съм доволен. Двама полицаи уважиха ритуала. Да беше видяла църквата! Отец Берг пребледня, когато влезе тържествено в основната част на храма и зърна пъстроцветния ковчег. Намерих в Осло цветар, който е направо магьосник. Помислих си, Пуна заслужава само най-доброто. Не исках да поръчам розови и сини букети, както правят обикновено хората на погребение. Затова се спрях на венци, изплетени от жълти и оранжеви цветя. Нещо наистина в индийски стил, ако ме разбираш. Поръчката ми го въодушеви страшно много. Да беше видяла резултата! Температурата в църквата се покачи с няколко градуса от пламналата клада от цветя върху тъмния махагонов ковчег. Пуснахме индийска музика. На брат ѝ щеше да му хареса. Ковчега носихме шестима души. Отначало се притеснявах. Ами ако не се съберем достатъчно носачи? Карщен дойде да помогне, ако щеш вярвай. Освен него Кале, колегата ми Бьорнсьон, двама полицаи и аз. Накрая пяхме в памет на Пуна. Знаеш ли колко прекрасно пее Кале? Не ги поканих у дома. Очаквах Карщен да се самопокани, но той си тръгна веднага. Така де. Не му е леко. Бои се от всичко. Аз вече от нищо не се страхувам. Нито от Господ, нито от дявола, нито от смъртта. Усещането е някак приятно. Ще си изживея спокойно дните, които ми остават. Тръгнах на работа, затова днес закъснях. Младият Бьорнсьон ще се окаже голям симпатяга. Беше странно да видя отново колегите си. В началото се държаха малко сконфузено, не знаеха какво да ми кажат. После обаче ледът се разчупи. Вече ме гледат с уважение. Случилото се ги накара да ме възприемат по-сериозно, фермерът Сварща се отби, вероятно от любопитство. Все едно, важното е, че си прекарахме добре. Останал много доволен от „Quadrant“-а. Единствен той от Елвеста притежава такъв комбайн. Онзи ден купих пиле. Хич не ме бива в готвенето, но купих месото от магазин на емигранти и поисках подправки. Пилето не стана червено като на Пуна, но все пак си припомних вкуса на храната в „Танделс Тандури“. Знаеш ли, че индийците оцветяват ястията? Тук, в Норвегия, се въздържаме от подобни кулинарни експерименти. Само се замисли: живееш благодарение на капчиците, които бавно капят във вените ти. Приличат на обезмаслено мляко, но според лекаря съдържат захари, мазнини и протеини. Утре Карщен ще се отбие да те види. Зная колко му е неприятно. Но, от друга страна, нямам представа как се държи, докато сте сами. Може пък да дрънка като латерна. Макар че се съмнявам. Когато се събудиш, сигурно ще се обадят първо на мен, а не на мъжа ти. Нощем спя спокойно. Усещам как ми тежи на душата, все едно съм напълнял с няколко килограма, а всъщност съм отслабнал. Старая се да се държа и да си напомням, че след зимата ще дойде пролетта и ще извърша чудеса върху гроба на Пуна. На гробището няма големи лехи, но кълна се, ще оползотворя отреденото място по възможно най-добрия начин. Погрижих се за вещите на Пуна: дрехите, малката чанта с форма на банан, бижутата. Погребахме я с брошката и със сватбения ѝ костюм. Тюркоазен, с цвят на разтопен ледник. Спомням си лицето ѝ. Зная, че сега е обезобразено. Злосторникът го е смазал с камък. Или с нещо друго, не се знае. Това обаче не ме притеснява, защото не съм я виждал обезобразена. Отказвам да го повярвам. И по-добре, нали, Марие? Добре че ние, хората, вярваме в каквото пожелаем.

* * *

Сайер изчете доклада на Скаре за повторния разпит на свидетелите по случая. Скаре се свърза по телефона с Андерш Колдинг, отседнал в апартамента на сестра си в Гьотеборг. Колдинг звучи подпийнал, пишеше младият полицай, но достатъчно адекватен да обясни защо е заминал. Имал нужда от почивка. Не бягал от полицията. Не, настоява той, не съм тръгвал наляво. Действително изгасих лампичката, защото не исках някой местен да ме спре и да ме накара да карам в другата посока. Поех право към града, нали вече ви казах! Ула Мьорк признава, че е късала няколко пъти с Йоран Сетер, а после се връщала при него, но, както изрично подчертава, този път нямала такова намерение. Йоран наистина носел тежести в колата си, за да не губи време, когато в „Адонис“ всички уреди са заети. Лилиан Сюнде продължава да отрича упорито каквато и да е връзка със заподозрения. Била наясно със слуховете, носещи се по неин адрес, но това не било нищо необичайно за Елвеста. Вероятно хората, видели ги да танцуват в града, си били направили погрешен извод. Линда Карлинг повтаря разказа си: рус мъж в бяла риза гони облечена в тъмни дрехи жена. „Край пътя видях паркиран червен автомобил. Вероятно «Голф»“. Според Карен Кранц, близка нейна приятелка, показанията на Линда са напълно достоверни. Карен уточнява, че Линда се бои да не сгреши. Затова съобщава само каквото е видяла, без да си измисля. Уле Гюнвал е сто процента сигурен, че е чул два пъти звук от запалване на двигател. С промеждутък от петнайсет минути. Защо два пъти, недоумяваше Сайер.

Дните и часовете се нижеха. Сайер продължаваше да разпитва Йоран. Младежът изучи всички дребни резки и дупчици в светлата маса. Всички драскотини по тавана, всички линии по стените. Умората го връхлетя внезапно като омаломощение, което не му дава да диша. Постепенно се научи да предусеща наближаващите пристъпи. Спираше да говори, отпускаше се върху масата и си отдъхваше. Сайер го оставяше да си почине. От време на време му разказваше истории. Йоран го слушаше. Миналото и бъдещето вече не съществуваха. Съществуваше само този ден — двайсети август. И поляната във Витемуен. Нови хрумвания, нов поглед върху нещата, внезапни, неочаквани скокове. Денят бе опорочен завинаги. Строшен на хиляди парченца. Бях при Лилиан. Повтори го безброй пъти, но вече сам не го вярваше. Лилиан отказва. Защо? Двайсети август. Пътувах сам в колата. В главата му нахлуха страшни картини. Не знаеше откъде са се взели. Дали се пораждаха от негови спомени, дали бяха действителни, или въображаеми? Нима този непреклонен мъж с прошарена коса успя да ги посее в съзнанието му? Йоран простена. Главата му натежа като пълна с вода.

— Ще ти помогна да стигнеш до истината — предложи Сайер. — Но е нужно ти сам да го поискаш.

— Остави ме на мира.

Усети как нещо в устата му набъбва заедно с инстинктивния страх, че ще изневери на себе си, ако отвори уста и изплюе камъчето веднъж завинаги.

— Кучето ми вече върви — похвали се Сайер. — Олюлява се и яде малко. Слава Богу. Дойдоха ми нови сили.

Новината изтръгна нов стон от гърдите на Йоран.

— Трябва да тренирам. Размеквам се, когато не спортувам!

— Не сега, Йоран, не сега. По-нататък няма да ти откажем нищо. Ще можеш да тренираш, да излизаш на чист въздух, да приемаш посетители, да получаваш вестници, да гледаш телевизия. Защо не и да ползваш компютър. Първо обаче трябва да си свършим работата.

— Нямам какво повече да кажа — разхълца се младежът. — Само това си спомням!

— Въпрос на желание е. Нужно е да прекрачиш бариерата. Докато се надяваш всичко това да се окаже лош сън, няма да допуснеш самия себе си до мъчителните спомени от онази вечер.

Йоран зарови лице в ръкавите на ризата си и започна да подсмърча.

— Ами ако не съм го направил? — проплака той.

— Ако не си бил ти, ще разберем, Йоран. От проведените експертизи и от показанията ти.

— В главата ми цари пълна каша.

— Имаше ли друг човек с теб?

— Не.

— Помоли ли Айнар да те отърве от куфара?

— Тя не носеше куфар!

Думите му отекнаха пронизително в стаята. Изплъзнаха се неволно от устата му. Сайер изтръпна. Йоран вече си спомняше случилото се. Върна се мислено към онази вечер. Видя я да се задава по пътя.

Тя не носеше куфар!

— А дамската ѝ чанта? — спокойно попита Сайер. — Как изглеждаше?

— Жълта — простена Йоран. — Като шибан банан!

— Да — едва доловимо потвърди Сайер. — Ето я, върви покрай пътя. Виждаш жълтия банан. Маха ли ти да спреш?

— Не, чува колата и спира. Питам се защо и по навик натискам спирачка. Очаквам да ме помоли да я упътя нанякъде. Тя обаче ме пита дали познавам Юман. Лично не, отговарям, но съм го виждал. Ще те закарам до дома му. Тя се качва. Седи като вдървена до мен. He’s not home[45]. Хайде да проверим дали е така, предложих. Попитах я защо го търси.

Йоран говореше със забит в масата поглед. Сайер слушаше, притаил дъх.

— Is my husband[46], обяснява ми тя с усмивка, докато стиска конвулсивно странната чанта. Не може да бъде, изсмивам се аз, оня дърт шопар ли? Лицето ѝ се изопва. Not polite to say so. You are not very polite[47], сериозно отбелязва тя. Така е, съгласявам се, не съм никак учтив. Особено днес. Ама и вие, жените, не оставате по-назад.

Йоран млъкна. Сайер усети някакъв трепет в тялото си, но той бързо се изпари и на негово място дойде безпокойството. В момента слушаше истинската история. Хем се радваше, хем се чувстваше зле. Не искаше да съзира жестокостта, но се оказа принуден да присъства на разкриването ѝ. И да я помни вероятно завинаги.

— Плитката ѝ още ми е пред очите. Иска ми се да я отскубна.

— Защо?

— Толкова е дълга, дебела и съблазнителна. You angry?[48], пита предпазливо тя. Да, very angry[49]. Вие, жените, сте такива скъперници. Лицето ѝ се променя, тя стисва устни. Или ти не си като останалите, продължавам. Щом се задоволяваш с чичо Гюндер, няма да откажеш и на мен, нали? Тя ме гледа поразена. Мъчи се да си отвори вратата. Казвам ѝ да не се опитва да излиза, но тя изпада в паника, дърпа дръжката като побесняла. Ето поредната истеричка, която не знае какво иска, мисля си аз. Първо се качва, а после настоява да слезе. Потеглям. Минаваме покрай къщата на Гюндер. Тя ме гледа разтревожено. Започва да вика за помощ. Удрям спирачка. Не си е сложила предпазния колан и се удря в предното стъкло. Не се наранява, но продължава да крещи.

Йоран се задъха. Дишането му се ускори. Сайер си представи колата, спряна напряко, и слабата жена, пребледняла от страх, с ръка върху челото си.

Гласът на Йоран изведнъж се промени. Стана напълно беззвучен, все едно докладваше. Изправи гръб и погледна Сайер.

— И индийките ли са широки долу като норвежките?! — питам я аз и завирам ръка между бедрата ѝ. Тя побеснява! Изпада в ужас. Отваря вратата и изскача навън. Панически хуква през поляната.

Сега Линда приближава, съобрази Сайер. Вероятно точно зад ъгъла, на велосипеда си. Всеки момент ще забележи колата на Йоран.

— Грабвам едната гира и тръгвам след нея — продължа младежът. — В добра форма съм. Бягам с лекота, това ме възбужда, но тя също е бърза. Тича като заек през тревата. Настигам я до гората. Странно. Виждам светлината в прозореца на Гюнвал, но не ми пука.

— Тя крещи ли?

— Не. Впрегнала е всичките си сили в бягането. Чувам само как краката ѝ шляпат по тревата и собственото си дишане.

— Настигаш я. Какво правиш после?

— Не си спомням.

— Напротив. Какво усещаш?

— Прилив на невероятна сила. Цялото ми тяло гори. А тя е жалка.

— Защо?

— Всичко ми се струва жалко: фактът, че отива при Юман; облеклото ѝ, украшенията ѝ… Джунджуриите, с които се е наконтила. Освен това не е млада.

— Била е на трийсет и осем.

— Зная. Прочетох във вестника.

— Защо я удряш?

— Как защо? Държа гирата в ръка. Тя се свива с ръце над главата и чака удара.

— Защо не се махнеш оттам?

— Не мога.

— Обясни ми причината.

— Агресията в мен напира до пръсване. Не ми стига въздухът.

— Много пъти ли я удряш?

— Не мисля.

— След като пада, можеш ли да дишаш спокойно?

— Да.

— Тя изправя ли се, Йоран?

— Какво?

— Опитваш ли се да я изнасилиш?

— Не. Искам просто всичко да приключи.

— По цялата поляна открихме следи от борба. Нужно е да уточним подробностите.

— Не си спомням нищо повече.

— Да продължим. Какво правиш, след като тя престава да мърда?

— Отивам до Нуреван.

— А куфарът с вещите ѝ?

— Хвърлям го в езерото.

— И си обличаш анцуга?

— Май да.

— А гирите?

— Оставям ги в колата. Едната е окървавена.

— По лицето ти имаше драскотини. Тя ли те одраска?

— Не помня. Виждам само как ме удря с юмруци по гърдите.

— Колко време прекарваш до езерото, Йоран?

— Не зная.

— А когато пак се качваш в колата и потегляш към дома си, за какво си мислиш?

— Труден въпрос. Нали ходих при Лилиан.

— Пак смесваш истина и лъжа.

— Не, сигурен съм, виждам я през огледалото за обратно виждане как ми маха, скрита зад завесата.

— Защо се връщаш на местопрестъплението?

— Връщам ли се?

— Какво ценно си изгубил там, та се налага да го намериш?

Йоран поклати глава.

— Паникьосвам се. Ами ако е още жива и ме издаде? Ставам и се качвам в колата. Връщам се във Витемуен. Намирам я. Пълзи по поляната като мъртвопияна бабичка. Кошмар. Не разбирам как е оцеляла.

— После?

— Вика за помощ, но съвсем слабо. Гласът ѝ се губи. Вижда ме. Вдига ръка и моли да ѝ помогна. Не ме разпознава.

— Защото си се преоблякъл.

— Да. Разбира се — Йоран се отнесе за миг. — Тя се свлича в тревата. Намира се на място, съвсем различно от мястото, където я оставих. Вземам гирата и се връщам при нея. Тя ме познава. Изразът в очите ѝ е неописуем. Извиква нещо на чужд език. Вероятно се моли. Нанасям ѝ множество удари. Мисля си: как е възможно да има толкова живот в една жена. Най-сетне тя престава да мърда.

— А гирите?

— Не помня. Сигурно съм ги изхвърлил в езерото.

— Значи си се върнал на езерото още веднъж?

— Не. Да. Не съм сигурен.

— А после?

— Карам без цел и посока.

— И се прибираш. Продължавай.

— Разменям няколко думи с майка ми и влизам под душа.

— А дрехите ти? Спортният екип?

— Пускам ги в пералнята. После все пак ги изхвърлям. Не могат да се изчистят.

— Мисли за жената. С какво е облечена?

— С нещо тъмно.

— Помниш ли косата ѝ?

— Индийка е. Сигурно има черна коса.

— А обици?

— Не си спомням.

— С ръцете, с които те удря?

— Кафяви.

— С пръстени?

— Не зная. Не си спомням — промърмори Йоран и се отпусна върху масата.

— Признаваш ли, че на двайсети август в девет часа вечерта си убил Пуна Бай?

— Да признавам? — ужаси се Йоран, сякаш внезапно се събуди от унеса си. — Не зная. Накара ме да си представя какво се е случило и аз ти описах какво си представям.

Сайер го погледна спокойно.

— И какво да напиша в доклада, Йоран? Че така си представяш убийството на Пуна Бай ли?

— Нещо такова. Ако е възможно.

— Малко неточна формулировка — обясни търпеливо Сайер. — Ти гледаш ли на казаното като на признание?

— Признание?

В очите на Йоран отново се появи ужас.

— А на какво ти прилича? — попита Сайер.

— Не зная — изплашено отвърна Йоран.

— Описа ми няколко картини. Да ги наречем ли спомени?

— Може.

— Твоите спомени от двайсети август. Опит да направиш възстановка на случилото се между теб и Пуна?

— Вероятно да.

— И какво в крайна сметка направи, Йоран?

Младежът отново се отпусна върху масата и отчаяно захапа ръкава на ризата си.

— Самопризнание — отрони той. — Направих самопризнание.

Фрис се помъчи да се овладее.

— Осъзнаваш ли какво си направил? — дрезгаво попита той. — Разбираш ли колко сериозно е положението?

— Да — кимна Йоран.

Дремеше върху нара. Невъзмутимо спокойствие изпълваше цялото му тяло.

— Признал си се виновен за извършването на възможно най-тежкото престъпление, за което законът предвижда най-строгото наказание. Въпреки че полицаите не разполагат с нито едно категорично доказателство срещу теб. Под въпрос е дали изобщо биха могли да повдигнат обвинение с толкова оскъдни улики. Освен това трябва да попаднат на съдебни заседатели, склонни да те осъдят единствено въз основа на предположения и слухове.

Фрис направи няколко неспокойни крачки из килията.

— Осъзнаваш ли какво си направил? — повтори той.

— Е, и какво от това? — недоумяваше Йоран.

— Какво от това ли?! Каза ми, че си невинен. Защо не намери сили да отстояваш твърдението си?

— Вече не ми пука. Възможно е и да съм го извършил. Прекарах в онази стая толкова много часове, през ума ми минаха безброй мисли. Вече не зная кое е вярно и кое — не. Всичко е истина, нищо не е истина. Не ми позволяват да тренирам. Все едно са ме натъпкали с дрога — оплака се той.

— Изтръгнали са самопризнанието ти насила — обясни Фрис. — Настоявам да го оттеглиш.

— Защо не се съгласи да присъстваш на разпита! Нали те помолих! Имам право да те повикам в стаята!

— Не е печеливш ход от тактическа гледна точка. За двама ни е по-добре да не зная какво се е случило помежду ви. Така ще ми бъде по-лесно да дискредитирам методите на Сайер. Разбираш ли? Задължително ще оттеглиш самопризнанието си!

— Не е ли твърде късно? — изненада се Йоран.

Фрис отново започна да снове нервно из килията.

— Дал си на Сайер каквото иска: самопризнание.

— А ти наистина ли искаш да разбереш истината?

— Тук съм, за да ти отърва кожата! — сопна му се Фрис. — Това ми е работата и смея да твърдя, че ме бива. Боже мой, толкова си млад! Ако те осъдят, ще лежиш дълго. Ще пропилееш най-хубавите си години. Замисли се само!

Йоран се обърна с лице към стената.

— Тръгвай си. Все ми е едно.

Фрис седна на леглото.

— Не, няма да оставим нещата така — отсече той. — Под сериозен натиск си признал за престъпление, което не си извършил. Сайер е по-възрастен от теб и представлява безспорен авторитет. Възползвал се е от младостта ти. Нарушил е правата ти. Очевидно ти е промил мозъка. Ще оттеглим самопризнанието. Нека се поизпотят малко. А сега си почини. Опитай се да поспиш. Чака ни много работа.

— Говори с мама и татко — отрони Йоран.

* * *

Вестниците тъкмо публикуваха информация за самопризнанието на Йоран и още в следващия брой съобщиха, че заподозреният е оттеглил показанията си. Хората в бистрото на Айнар четяха статията с разширени от почуда очи. Скептиците, през цялото време убедени в невинността на Йоран, се почувстваха измамени. Дълбоко в себе си отказваха да повярват. Защо млад мъж като него признава, че е удрял безмилостно главата на непозната жена, докато я превърне в червена пихтия, ако не го е направил? Само при мисълта за чудовищното престъпление им се свиваше стомахът. Явно Йоран няма нищо общо с младежа, когото познаваха. Хората не се замисляха за експертизи, не се замисляха и за многобройните случаи в историята на криминалистиката, когато заподозрян се признава за виновен за неизвършено злодеяние. „Дагбладе“ изброяваше подобни казуси. Съселяните на Йоран мислено се съпротивляваха срещу новината и усещаха, че той не е виновен. Надяваха се съдебните заседатели, които ще решават съдбата му, да разсъждават като тях.

В бистрото цареше тишина. Хората нямаха желание да обсъждат разгорещено случилото се. Гризяха ги съмнения. Не, дявол да го вземе, не съм го допускал и за миг, повтаряше Муде. Макарона мълчеше, а франк клатеше тежката си глава. Какво да мисли човек? Уле Гюнвал си отдъхна. Издаде Айнар, но се оказа, че съдържателят е чист като сняг. Е, Гюнвал смяташе и Йоран за невинен, ала впоследствие все пак успя да си представи как разгневен, мускулест млад мъж като него извършва убийство, след като приятелката му, а после и любовницата му го зарязват. Как го бяха написали във вестниците? „Убиец с огромна физическа сила.“

Сайер разговаря два пъти по телефона с Гюндер. Първо му съобщи за напредъка, а само след няколко часа — за последвалото оттегляне на самопризнанието. Това обаче не притесняваше инспектора и той успокои Гюндер, че самопризнанието ще натежи пред съда и заседателите ще искат обяснение за него.

— Има големи шансове да осъдят Йоран — заяви убедително Сайер.

Вдовецът кимна, но нямаше желание да слуша повече по темата. Искаше само всичко да приключи.

— Как е сестра ви? — поинтересува се Сайер.

— Няма промяна.

— Не губете надежда.

— Няма. Само тя ми остана.

Гюндер изпита потребност да сподели нещо със Сайер.

— Получих писмо от брата на Пуна. Прибрах го в чекмеджето. Изпратила му го е след сватбата ни, за да му съобщи за радостното събитие. Шуреят ми преценил, че е редно писмото да остане при мен.

— Зарадва ли ви?

— Написано е на индийски. На марати. И на друг индийски език да беше, пак нямаше да го разбера.

— Ако желаете, ще намеря кой да ви го преведе.

— Ще ви бъда много благодарен.

— Изпратете ми го.

Роберт Фрис остана непреклонен: показанията на Йоран са непълни и той не е обяснил подробно как е извършено убийството. Не помни дрехите на жертвата, само тъмния им цвят. Не споменава златистите ѝ сандали, нито изключителното бижу на роклята ѝ: норвежка брошка. Йоран не може да опише външния вид на убитата, докато всички останали хора, които са я виждали, споменават силно изпъкналите ѝ зъби. Самопризнанието на Йоран е не друго, а чиста измислица, конструирана въз основа на информацията от медиите, и изтръгната от него в момент на отчаяние и омаломощение. На въпроса в коя част на Нуреван е изхвърлил дрехите на жертвата, Йоран отговаря уклончиво. В показанията му се натъкваме на множество мъгляви твърдения и неясноти, настояваше Фрис и искаше повторна възстановка на събитията, за да се сложи край на спекулациите. Фрис засече случайно Сайер в столовата и макар старши инспекторът да се взираше съсредоточено в сандвича си със скариди, адвокатът се настани на масата му. Фрис бъбреше много, но беше силен словесен противник. Сайер предпочиташе да мълчи, ала не му липсваше самоувереност.

— Той е убиецът и ти го знаеш — лаконично отбеляза той и набоде една скарида на вилицата си.

— Вероятно си прав — съгласи се съвсем открито Фрис, — но това не е достатъчно основание, за да го осъдят.

Сайер избърса майонезата от устата си и погледна адвоката.

— Ако го пуснем на свобода, рано или късно ще се развилнее пак. Ще тиктака като бомба със закъснител.

Фрис се усмихна и захапа сандвича си.

— Едва ли си се разтревожил за убийство, което още не е извършено. В момента си затрупан с достатъчно случаи. Както и аз.

В продължение на няколко минути се храниха мълчаливо.

— Най-лошото е — подхвана Сайер, — че Йоран се чувстваше добре със самия себе си за пръв път от много време насам. Оттегляйки самопризнанието, ще му се наложи да преживее всичко отначало. Върна се на нулева позиция. Трябваше да му го спестиш.

Фрис отпи от кафето си.

— Изобщо не биваше да попада в ареста — възрази той. — Ти си отдавна в системата. Изненадан съм, че пое подобен риск.

— Отлично знаеш, че бях принуден.

— Методите ти са ми пределно ясни. Преструваш се на негов съюзник. Галиш го с перце. Слушаш го, кимаш с разбиране, потупваш го окуражително по рамото. Правиш му комплименти. Внушаваш му, че си единственият, който може да го изведе от стаята и да му предостави пълните му права. Които преди това си му отнел.

— Другият вариант е да крещя и да удрям. Ти него ли предпочиташ?

Фрис не отговори. Дъвчеше бавно и старателно всяка хапка.

— Посял си индийка в съзнанието му — остро го обвини той. — Както навремето един учен пося бяла мечка в главата на изследваното лице. Като част от експериментаторската му работа.

— Нима? — равнодушно попита Сайер.

— Хайде да поиграем на една игра. Ако изобщо знаеш какво е игра.

— Зная.

— В продължение на няколко секунди мислѝ за каквото си искаш. Представи си нещо по твой избор. Всичко е позволено с едно изключение: картината в главата ти не бива да включва бяла мечка. Иначе няма никакви ограничения. Само не мисли за бяла мечка. Разбра ли?

— По-добре отколкото предполагаш.

— Започвай да мислиш.

Сайер се подчини, но продължи да се храни. В съзнанието му веднага се оформи картина. Той я разгледа внимателно.

— Е?

— Виждам средиземноморски плаж с лазурно море и самотна палма. И бели разпенени вълни.

Млъкна.

— А кой се приближава по брега? — предизвика го Фрис.

— Бяла мечка — призна Сайер.

— Именно. Отдалечи се от Шпицберген колкото можа, само и само да избегнеш бялата мечка. Но проклетницата те сподири чак до южните плажове. Защото я посях в съзнанието ти. Така и ти си посял Пуна Бай в мозъка на Йоран.

— Щом се отнасяш с недоверие към методите ми, поне си направи труда да присъстваш на разпитите на клиентите си.

— Прекалено много са.

— Записът ще е готов след няколко часа. Налага се да промениш тактиката си.

Сайер отиде в кабинета и там завари Скаре. Младият полицай му подаде безмълвно изрезка от вестник. Сайер я прочете на глас:

— „Двайсет и девет годишен мъж намерен прободен с нож на улица в Осло. По-късно е починал от раните си.“ В пощенската ти кутия? Без клеймо?

— Да.

— Притеснен ли си? — огледа го изпитателно Сайер.

Скаре разроши нервно къдриците си.

— Някой разряза с нож гумите на колата ми. И това престъпление е извършено с нож. Подателят на писмото е бил до входната врата на жилищната кооперация, където живея. Следи ме, иска нещо от мен. Не разбирам.

— А Линда Карлинг? Сети ли се за нея?

— Да. Но това не е дело на жена. Една жена не би нарязала на парчета автомобилна гума, за да я спука.

— Може би Линда не е особено женствена натура?

— Не успях да я разгадая. Днес се обадих на майка ѝ. Звучеше ми много притеснена. Линда се променила напълно. Престанала да ходи на училище. Започнала да се облича различно и се затворила в себе си. Освен това се тъпчела с болкоуспокояващи. После майка ѝ ми довери нещо много странно. Гласът ѝ се променил.

— Какво? — смръщи вежди Сайер.

— Нали си спомняш гласа на Линда? Чуруликаше като типична тийнейджърка.

— Да, и?

— Нямало и следа от него. Станал по-плътен.

Сайер отново огледа изрезката.

— Ще ми направиш ли една услуга, Якоб? Бъди малко по-внимателен.

— Тя е само на шестнайсет — въздъхна Скаре. — Но ще хвърлям по един поглед през рамо, обещавам. Мисля си обаче за тези хапчета.

— Друса се, това е — обясни Сайер.

— Или наистина изпитва болка. Защото някой я е наранил.

* * *

Седнала кротко под лампата, Линда сменяше копчетата на бяла блуза с усърдие и прецизност, каквато майка ѝ досега не бе забелязвала у нея. Впрочем и блузата виждаше за първи път.

— Нова ли е? Откъде намери пари?

— Купих я от „Фретекс“. Струва четирийсет и пет крони.

— Ти не носиш бели блузи.

— Тази е за специален случай — поклати глава Линда. Майка ѝ остана доволна от отговора. Помисли си, че дъщеря ѝ оправя ризата за някое момче, а това впрочем се доближаваше до истината.

— Защо сменяш копчетата?

— Златните са много фрапиращи. Кафявите ми харесват повече.

— Слуша ли новините? — попита майка ѝ.

— Не.

— Ще повдигнат обвинение срещу Йоран. Независимо че е оттеглил самопризнанието си.

— Аха.

— Ще го изправят пред съда след три месеца. Направо не мога да повярвам, че го е извършил.

— Аз пък мога. Първо се колебаех, но сега съм сигурна. Линда продължаваше да шие. Майка ѝ забеляза колко красива е дъщеря ѝ. По-възрастна. По-мълчалива. И все пак се тревожеше на какво се дължи тази промяна.

— С Карен вече не се ли събирате?

— Не.

— Жалко, тя е добро момиче.

— Добро и ужасно невежо.

— В какъв смисъл? — стъписа се майка ѝ.

— Карен е още дете — Линда най-сетне вдигна поглед от ръкоделието си.

После нави конеца около зашитото копче и забоде иглата.

— Какво ли ще стане с Йоран? — питаше се майка ѝ. — Дали е възможно да го осъдят само въз основа на косвени улики? Според адвоката му полицията не разполага нито с едно категорично доказателство — цитира вестника тя.

— Уликите не са достатъчни — съгласи се Линда. — Обаче когато станат много и сочат срещу един извършител, нещата се променят и уликите стават сериозно основание за нещо друго.

— За какво?

— За преценка на вероятностите.

— Откъде знаеш такива думи? — слиса се майката.

— От вестниците — обясни Линда. — Йоран кара кола, каквато видях край Витемуен. Бил е облечен като мъжа, когото видях там. Не може да намери нито дрехите си от онази вечер, нито обувките. Не може да обясни къде е бил. Поднесъл е на разследващите няколко лъжи, за да си осигури алиби, но всичките му версии са оборени. В деня след убийството лицето му беше изподраскано. В колата му е имало тежести — вероятното оръжие на престъплението. Върху жертвата са намерили следи от магнезий на прах, най-вероятно полепнал по косата на Йоран, докато е тренирал в „Адонис“. Йоран е излязъл от фитнес залата, приятелката му го е зарязала и е минал с колата покрай Витемуен. И накрая, но не на последно място: признал е, че той е убил индийката. Какво повече ти е нужно?

Майка ѝ поклати объркано глава.

— Не, бога ми. Направо не зная.

Тя отново погледна бялата блуза.

— Кога ще я обличаш?

— Трябва ми за среща.

— Тази вечер ли?

— Рано или късно.

— Що за странен отговор? — майка ѝ отново се разтревожи. — Напоследък си се променила. Извинявай, но не разбирам какво става с теб. Всичко наред ли е?

— Да, чувствам се удовлетворена — отвърна Линда с глас на дете, което се преструва на възрастен.

— А какво ще стане с училището?

— Имам нужда от кратка почивка.

Със замечтана физиономия Линда вдигна белия плат срещу светлината. Представи си ясно как блузата се обагря в алената лепкава кръв на Якоб. После ще я скъта някъде като любовна ценност. Изведнъж я досмеша и тя поклати разнежено глава. Осъзнаваше, че между мисълта и действието има много голямо разстояние, не беше чак толкова заблудена. Обаче играта ѝ доставяше удоволствие. Караше я да се чувства жива. Даваше ѝ сили да се качва на автобуса, да се спотайва с нож зад гърба в двора на жилищната кооперация, където живее Якоб. Да гледа как любимият ѝ се задава по улицата; как къдриците му лъщят като злато под уличните фенери. Представяше си как изскача от мрака и с един скок се озовава при него. Гласът му е пълен с учудване, когато тя чува последните му думи: Линда, ти ли си?

* * *

Сайер влезе в коридора и се ослуша. Кучето се домъкна лениво.

— Как върви, момче?

Сайер приклекна и почеса Колберг зад ухото. Кучето се бе поналяло, а козината му си възвърна предишния блясък.

— Ела — подкани го стопанинът, — купил съм кюфтета. Първо обаче трябва да ги изпържим.

Колберг седна до печката, докато Сайер вадеше тигана и маслото.

— Подправки? — услужливо попита той. — Сол? Чер пипер?

— Бау — излая кучето.

— Днес ти се полага една безалкохолна бира. Бирата е хранителна. Но само една!

Колберг даваше знак, че го чува, като вдигаше клепналите си уши. В кухнята замириса на месо и кучето започна да точи лиги.

— Странно — погледна го Сайер. — Допреди няколко седмици щеше да скачаш, да танцуваш, да лаеш и изобщо да вдигнеш страшна олелия заради кюфтетата. А сега си седиш кротко. Дали някога пак ще станеш същият Колберг, когото познавам? — попита той и обърна кюфтетата. — Не се притеснявай. Ще те приема какъвто си сега.

Малко по-късно дойде Якоб с бутилка вино под мишница. Отдели време на Колберг. Сайер донесе чаши и бутилка „Ратош Огоиве“. Настаниха се до прозореца и се загледаха в града, който постепенно утихваше. Кучето се отпусна до краката на стопанина си, доволно от храната и бирата. През прозореца нахлуваше леко шумолене.

— Сара няма ли да дойде? — попита Скаре.

— Не. Според теб трябва ли?

— Да.

— При баща си е — Сайер отпи от уискито. — Състоянието му се влоши.

— От какво е болен? Беше ми казал, но забравих.

— Множествена склероза. Нов курс за терапия с кортизон. Става много раздразнителен.

— Зная какво е да имаш баща с тежък характер. При това моят баща се държеше зле не заради терапия с кортизон, а защото беше надрусан с Божието триединство.

Последната реплика подтикна Сайер да спре изпитателния си поглед върху младия полицай. Скаре се изправи и започна неспокойно да обикаля из стаята. Разгледа статива с аудиодискове. Стотици албуми, изпълнения само на жени.

— Не е ли позволено и на мъжете да пеят, Конрад? — подкачи го Скаре.

— Не и в моя дом.

Скаре извади нещо от джоба си.

— Честит празник, Конрад.

— По какъв повод? — Сайер пое диска.

— Днес навършваш петдесет и една.

Сайер огледа подаръка и благодари.

— Одобряваш ли избора ми? — поинтересува се Скаре.

— Джуди Гарланд. Определено да.

— Като заговорихме за подаръци, получих ново послание. Без марка и адрес на подателя. Някой пак е идвал до дома ми.

Сайер прикова поглед в жълтия плик, защипан с кламер. Скаре изсипа съдържанието му върху масата.

— Какво е това? — полюбопитства Сайер.

— Копчета. Две златисти копчета с форма на сърца, завързани с конец.

Сайер ги вдигна срещу светлината от лампата.

— Хубави копчета — замислено установи той. — От скъпа дреха. Вероятно от блуза.

— Никак не ми харесват. Като ги гледам така, върху масата, придобиват смисъл, който не разбирам.

— Приличат на предложение за женитба. Обзалагам се, че копчетата ги е пратила Линда — усмихна се Сайер. — Не отдавай голямо значение на случката. Хората, които се обаждат или изпращат разни предмети, по принцип не са дейни натури.

Уравновесеният глас на Сайер успокои Скаре.

— Изхвърли ги — отсече младият полицай и разплиска червеното вино.

— Тези хубави копчета? Ти сериозно ли?

— Да, хвърли ги в кофата. Не ги искам.

Сайер отиде в кухнята, отвори един долап и пак го затвори, като незабелязано пусна копчетата в джоба си.

— Отидоха на боклука — излъга той.

— Защо Йоран си е оттеглил самопризнанието? Ядосах се, като разбрах.

— Йоран се бори за живота си. Има пълното право. До приключването на случая остава много време.

— Уведоми ли Юман?

— Да. Не каза почти нищо. Не е отмъстителен.

Скаре се усмихна при спомена за Гюндер.

— Юман е особняк. Простодушен като дете.

Думите му накараха Сайер да го погледне строго.

— Не слагай знак за равенство между красноречие и интелигентност.

— А аз си мислех, че между тях има някаква закономерност — промърмори Скаре.

— Не и в този случай.

Отпиваха мълчаливо от питиетата си. Скаре извади неизменното пликче с желирани бонбони. Избра си един жълт бонбон и го потопи в червеното вино. Сайер усети как уискито започва да действа. Раменете му се отпуснаха. По тялото му се разля приятна топлина. Бонбонът на Скаре придоби оранжев оттенък.

— Ти виждаш единствено трагедията — отбеляза младият полицай.

— Какво друго може да се види?

— Юман овдовя, а това не е никак лош статус за мъж като него. На мен ми изглежда горд със съпругата си въпреки смъртта ѝ. Споменът за Пуна ще го крепи до края на живота му. Не си ли съгласен?

Сайер издърпа пликчето с бонбоните от ръката му.

— Имаш висока кръвна захар — скастри го той.

Отново се умълчаха. Ту единият вдигаше чашата си и я поднасяше към устните си, ту другият.

— За какво мислиш? — не се стърпя Скаре.

— За всички факти, които се подреждат като пъзел независимо един от друг. И в резултат от това се случват нещастия.

Скаре си наля още вино. Слушаше внимателно.

— Защо Пуна умира? Защото Йоран я пребива. Но и защото Марие Юман не умее да шофира. Марие катастрофира и Юман е възпрепятстван да посрещне съпругата си. Пуна умира и защото Кале Муе не я намира на летището. Умира, защото Ула зарязва Йоран, а Лилиан го отхвърля. Причината не е само една. Множество от случайности помагат на злото да си проправи път.

— Мисля си за Андерш Колдинг.

— Избягал е при сестра си, защото се е паникьосал. Не защото е убиец. Искал е да се освободи от пищящото бебе и от оковите на брак, за който вероятно не е бил готов.

— Турил твърди, че е поел наляво.

— Всички грешим.

— А куфарът на Пуна е бил при Айнар.

— Сюнде е просто един страхливец.

— Освен това се съмнявам в показанията на Лилиан Сюнде. — Якоб погледна Сайер право в очите. — Според мен лъже.

— Безспорно. Обаче не и за въпросната вечер.

Скаре наведе глава и заби поглед в коленете си. Събра целия кураж, на който бе способен.

— Ще говоря съвсем директно. Разколебан съм. Вероятно Йоран е невинен. Чу ли какво писмо получил Холтеман?

— Да, да. Анонимно, с букви, изрязани от вестникарска статия. „Заловили сте не когото трябва.“ Чух и за жената, която се обадила и претендирала, че има ясновидски способности.

— Тя потвърдила същото.

— Да. Ако дежурният на линията беше с всичкия си, щеше да запише името и номера ѝ.

— Ти нямаше да се съгласиш да работиш съвместно с пророчица, нали?

— Не и ако тя поставя условията. Вероятно не е ясновидка, а знае нещо важно за убийството. Сут решил, че показанията ѝ нямат стойност. Четох му стабилно конско.

— Така беше — усмихна се Скаре. — Чуха те чак в столовата.

— Старата ми майка се появи пред очите ми, размахвайки заканително пръст — усмихна се меланхолично Сайер.

— Тя нали почина?

— Да. Това показва колко силно съм викал. Помолих Сут за извинение.

— А Елисе? — полюбопитства Скаре. — Тя даде ли ти някакъв знак?

Настъпи кратко мълчание.

— Елисе никога не повишаваше глас — отрони той.

Вечерта напредна и Скаре се приготви да си тръгва.

Стана да си вземе якето. Кучето тръгна тромаво след него, за да го изпрати. Олюляваше се на немощните си крака, които обаче заякваха все повече. Докато двамата мъже разговаряха до вратата, ги стресна звънецът. Сайер погледна учудено часовника: почти полунощ. Навън стоеше жена. Трябваше му известно време, докато я познае.

— Извинете за късния час — подхвана сериозно тя. — Искам само да ви кажа нещо важно и веднага си тръгвам.

Сайер стисна дръжката на вратата и се втренчи в майката на Йоран.

— Имате ли деца? — попита тя, приковала поглед в него.

Гласът ѝ трепереше, а гърдите ѝ се повдигаха бурно под палтото. Беше бледа като платно.

— Да — кимна Сайер.

— Не зная доколко ги познавате, но аз познавам добре сина си. Като собственото си тяло. Той не е способен на подобно нещо.

Сайер заби поглед в краката ѝ, обути в кафяви ботуши.

— Ако беше виновен, щях да разбера — прошепна тя. — Кучето го изподраска. Никой не иска да му повярва. Но аз съм свидетел. На двайсети август миех съдове до прозореца и видях как Йоран се прибира. Носеше спортния си сак. Кучето се втурна към него, той пусна сака и двамата започнаха да си играят. Йоран обожава кучето. Боричкаха се като луди, търкаляха се по земята като невръстни хлапета. Когато влезе вкъщи, лицето му беше цялото в кръв от ноктите на кучето. После Йоран се пъхна под душа. Чувах го как пее.

Настъпи мълчание. Сайер слушаше внимателно.

— Кълна се, това е самата истина. Само това исках да ви кажа.

Жената се обърна и заслиза по стълбите. Сайер имаше нужда от няколко минути, за да се окопити. После затвори вратата.

— Пял е под душа? — удиви се Скаре.

Думите му увиснаха в преддверието. Сайер се върна в хола и погледна през прозореца. Видя как Хелга Сетер пресече паркинга пред жилищните сгради.

— Нима е възможно човек да пее, след като е извършил убийство? — повтори Скаре.

— Възможно е, разбира се. Но не от радост.

Двамата запазиха продължително мълчание. Скаре си блъскаше главата над някаква загадка.

— За какво мислиш? — попита Сайер.

— За какво ли не. За Линда Карлинг. Що за птица е? Какво е видяла в действителност? За Йоран Сетер, чиято съдба зависи от хора, на които не може да се вярва.

— Така ми се иска всичко да си дойде на мястото и картината да стане пълна. Просто ние, хората, сме устроени по този начин. Ала реалността е различна. Да, някои подробности не съвпадат, но това не означава, че Йоран е невинен.

Обърна се с гръб към Скаре.

— И все пак възникват неприятни въпроси, нали? — не се предаваше Скаре.

— Да — призна Сайер. — Много неприятни.

— Едно нещо ще ти кажа. Ако аз участвам в съдебното жури по време на процеса срещу Йоран, не бих се осмелил да го осъдя.

— Няма да участваш в журито. — Сайер дъхна върху прозореца. — Майката на Йоран смята сина си за безгрешен, то се знае. Нали е единствено дете.

— Каква е твоята версия за случилото се? — попита Скаре, все още изпълнен със съмнения.

Сайер си пое дълбоко въздух и се обърна.

— След като убива Пуна, Йоран обикаля с колата из селото, обзет от пълно отчаяние. Вече се е преоблякъл след тренировката, а сега чистите му дрехи са изцапани с кръв. Трябва да се прибере вкъщи. Вижда майка си на прозореца. Тя ще го попита защо е окървавен. Затова започва да се боричка в кучето. Така си осигурява логично обяснение за раните и за кръвта.

Изведнъж Сайер се разсмя на някакво свое хрумване.

— Какво толкова забавно има? — поинтересува се Скаре.

— Сетих се за нещо. Знаеш ли, че гърмящата змия може да хапе дълго след като са ѝ отсекли главата?

Скаре погледна учудено широкия гръб на Сайер до прозореца.

— Да се обадя ли за такси? — предложи старши инспекторът, без да се обръща.

— Не, ще вървя пеш.

— Доста далече е. А в двора на кооперацията ти е тъмно като в рог.

— Времето е приятно, а и искам да подишам чист въздух.

— Не се ли страхуваш?

Сайер придружи въпроса си с лека усмивка, но дори тя не притъпи загрижеността в гласа му.

Скаре не отговори. Тръгна си, а Сайер остана до прозореца. Златни копчета, помисли си той и ги извади от джоба на ризата си. Накълцани на парчета гуми. Изрезка от статия за млад мъж, намерен на улицата с прободна рана. Какво означава всичко това? Якоб се появи в светлината на уличния фенер. С бодри широки крачки мина покрай блоковете и излезе на улицата. После мракът го погълна.

В бистрото на Айнар седяха двама мъже, вторачени един в друг. Работното време отдавна изтече, всички клиенти си тръгнаха. Лицето на Муде излъчваше пълно спокойствие. Ръката му държеше здраво чашата. Айнар пушеше ръчно свита цигара. От радиото долиташе слаба музика. Айнар бе отслабнал. Напоследък работеше много и почти не ядеше, защото остана сам. При Муде не се забелязваше промяна. Умението му да се владее надхвърля границите на нормалното, помисли си Айнар, докато го поглеждаше крадешком. Невъзмутимо хладнокръвие. Муде бе затворил бензиностанцията. През прозореца се виждаше как мидената черупка — емблемата на „Шел“ — свети в мрака.

— Защо не те подложиха на разпит? — питаше се Айнар, обзет от съмнения.

— Нали идваха и при мен, какво повече искаш?

— Да, но не провериха алибито ти — Айнар дръпна от цигарата си.

— Нямат причини да ме подозират.

— Провериха щателно показанията на всички останали. Моите, на Франк, да не говорим за Йоран.

— Нали ти хвърли куфара в езерото. Съвсем нормално е да те привикат на разпит.

— На връщане от боулинга в Ранскуг си минал покрай Витемуен по времето на убийството, нали?

— Ти пък откъде знаеш? — тихо попита Муде.

— Поразпитах тук-там. Ако искаш да си в течение на събитията, трябва да се интересуваш. Томи каза, че си тръгнал от залата в осем и половина.

— Аха — Муде се усмихна чаровно. — Значи си се заел да проверяваш алибито на хората от селото. Нали Йоран призна за убийството. Какъв смисъл има да продължаваме с тази история?

— Той оттегли самопризнанията си. Ами ако не го осъдят? Тогава убийството ще тегне върху нас като Дамоклев меч. Ще се гледаме непрекъснато изпод вежди.

— Ами?

Муде отпиваше невъзмутимо от бирата си.

— Кажи ми съвсем честно: според теб Йоран ли го е извършил? — попита Айнар.

— Нямам представа.

— Да не са плъзнали слухове за мен? Да си чул нещо?

— Хората сплетничат, то е ясно. Какво ти пука? Йоран е зад решетките. Трябва да продължим напред.

Айнар смачка цигарата в пепелника.

— Прекадено много факти не се връзват. Йоран казал на полицаите, че изхвърлил дрехите и гирите в Нуреван. Водолазните екипи обаче не открили нищо.

— Стига си търсил теле под вола.

— Освен това Йоран не успял да направи пълна възстановка на събитията. Ченгетата сигурно са му помогнали да скалъпи някаква що-годе прилична версия, за да разполагат със самопризнанията му. Така действат.

— Трудно е да си спомниш всички подробности, докато газиш из кървава баня.

— Откъде знаеш какво е било? Кървава баня?

— Представи си какво му е било на Йоран да шофира с гири в колата — спокойно продължи Муде. — Сигурно без тренировки изживява абстиненция. Няма нужда от повече обяснения за поведението му.

— Хората носят какво ли не в колите си — Айнар спря върху Муде изпитателния си поглед. — Ти например винаги имаш топка за боулинг, защото често ходиш до Ранскуг и обратно. Колко тежи тази топка?

— Десет килограма — усмихна се Муде.

— Освен това си падаш по екзотични мадами — предизвикателно продължи Айнар.

— Ами? — отново същата усмивка.

— По едно време излизаше с най-голямата дъщеря на семейство Туан.

— Имахме кратка авантюра. Не съжалявам. Те просто са по-различни.

Смълчаха се. Вторачиха се в тъмния прозорец, но срещнаха погледите си в отражението и отново отместиха очи.

Както обикновено, Гюндер се отправи към болницата. Събра сетни сили, за да поговори на сестра си.

— Здравей, Марие. Предстои съдебен процес. Ако заседателите признаят Йоран за виновен, го очакват дълги години лишаване от свобода. След обявяването на присъдата адвокатът му сигурно ще обжалва. Ще твърди, че присъдата е прекалено сурова за млад мъж като Йоран. Да, но Йоран ще бъде млад и след като го пуснат от затвора. На трийсет и пет години животът е пред теб. А за Пуна животът приключи. Марие, вече не приличаш на себе си — въздъхна тежко той. — Мога обаче да те позная по носа: изглежда малко по-голям, защото си отслабнала. Само се замисли от колко време лежиш неподвижно. Направо не е за вярване. Карщен отби ли се днес при теб? Обеща ми да те посети. Не го чувствам никак близък. Сигурно и ти. Той почти не се прибираше вкъщи, нали?

Мълчание. Заслуша се в повърхностното дишане на сестра си. Ярката светлина я състаряваше.

— Нямам какво повече да ти кажа — тъжно призна Гюндер. — Говорих толкова много — наведе глава той. Огледа механизма за повдигане на болничното легло — педал над пода. Ритна го леко с крак. — Утре ще донеса книга да ти почета. Предпочитам да не говоря за себе си. Каква книга да взема? Ще потърся нещо подходящо в библиотеката вкъщи. Ще ти почета от „Хората по света“ и двамата един ден ще обиколим цялото земно кълбо. Ще посетим Африка и Индия.

По бузата му се търколи сълза и той я избърса с кокалчето на показалеца си. Вдигна глава и погледна сестра си през замъглените си от сълзи очи. Неочаквано тя отвори едното си око. Гюндер се вгледа в мътния ѝ поглед и през стаята сякаш премина шумолене. Марие го гледаше, все едно е пристигнала от далечно място. В очите ѝ се четеше удивление.

След час първоначалното оживление се поуталожи. Лекарят прегледа Марие, а после тя отново потъна в сън. Гюндер се питаше дали го е познала. Очакваше се да се редуват моменти на съвземане и губене на съзнание, преди болната да дойде напълно на себе си. Гюндер се обади на Карщен. Долови паническата нотка в гласа на зет си. Отиде на гроба на Пуна. Позанимава се с една избуяла ерика, която издържа и на студ, и на суша. Разрови с пръсти хладната земя, помилва малкото местенце, отделено за Пуна. Погали дървения кръст и буквите от красивото ѝ име. После просто не намери сили да се изправи. Тялото му се вцепени в тази поза. Не можеше да помръдне нито ръка, нита крак. Нито да вдигне глава. Постепенно съвсем изстина и се вцепени още повече. Гърбът и коленете го боляха. Усещаше главата си куха. Вътре нямаше ни скръб, ни тревога, само кънтяща празнота. Нямаше нищо против да остане тук до пролетта. Не намери нито една причина да се изправи. Не след дълго снегът и ледът щяха да покрият всичко. Клекнал, заровил побелелите си ръце в пръстта, Гюндер приличаше на замръзнала статуя. С крайчеца на окото си долови как се приближава някаква сянка. Отец Берг застана до него.

— Юман, ще се простудиш, ако продължаваш да стоиш тук.

Каза го съвсем тихо като повечето свещеници, помисли си Гюндер, но не помръдна.

— Ела да влезем вътре, та да се постоплиш — подкани го отецът.

Гюндер се помъчи да се вдигне на крака, но не успя.

Берг, макар и не особено едър, хвана ръката му и му помогна да се изправи. Потупа го малко недодялано по рамото и внимателно го побутна да тръгне към къщата. Вътре го настани на стол. В камината пращеше огън. Малко по малко Гюндер усети как тялото му се отпуска.

— Какво направих? — задавено прошепна той.

Свещеникът го погледа спокойно. Гюндер едва си поемаше дъх.

— Примамих Пуна право в капана на смъртта — разхлипа се той. — А после я положих в студената земя, макар че тя е индуистка и е прието да е другаде. При своите богове.

— Но тя сама е пожелала да дойде при теб.

— А исках да ѝ дам най-доброто! — Гюндер скри лице в шепите си.

— Ти го направи — утеши го свещеникът. — Пуна получи прекрасно място за последния си дом. Ако я беше изпратил с брат ѝ, щеше да съжаляваш. Оказа се изправен пред две отчайващи възможности и трябваше да направиш своя избор. Случва се. Никой не може да те упрекне.

Гюндер изчака думите на свещеника да стигнат до съзнанието му. После вдигна глава и го погледна.

— Питам се какъв ли Божи промисъл се крие зад всичко случило се.

Лицето му се сгърчи гневно. Берг погледна през прозореца. Листата на дърветата бавно летяха към земята.

— И аз си задавам същия въпрос — тихо се съгласи той.

След кратко мълчание Гюндер се окопити.

— Децата в Индия играят на футбол между гробовете — сети се той. — Струва ми се някак естествено и приятно.

— Да, би било чудесно — усмихна се свещеникът. — Но не аз решавам кое да е позволено и кое — не.

Гюндер се прибра вкъщи. Застанал на най-долното стъпало, той се колебаеше дали да се качи на втория етаж. Най-сетне взе решение и изкачи бавно стълбите. Извади кутията с дрехите на Пуна. С благоговеен трепет и търпение се зае да ги вади една по една и да ги окачва. Гардеробът, допреди пълен само със сиви и черни костюми, придоби съвсем различен облик. Гюндер нареди обувките ѝ под гардероба. Отнесе тоалетните ѝ принадлежности в банята. Четката ѝ остави под огледалото, а малкото ѝ шишенце с парфюм — до лосиона си за след бръснене. После седна до прозореца в кухнята и се загледа в градината. Беше се заоблачило и всичко посивя. Пред прозореца висеше топка с храна за птици. От време на време там кацваше по някой синигер. Мислите не даваха покой на Гюндер. Как ли би изглеждал живота му с Пуна? Дали и тя е очаквала с такова нетърпение да създадат семейство? Или е гледала на него само като на финансово обезпечен мъж — ключ към безгрижно бъдеще, както се изрази Марие? Сега нямаше начин да разбере дали бракът им е бил важен за нея; дали е щяла да бъде любяща съпруга и предана спътница в живота. Или просто се е радвала на възможността да се отърве от мизерията в Мумбай. Как да получи отговор? Гюндер се мъчеше да надникне в бъдещето си: очакваха го безконечни предположения и представи как би се стекъл животът им в мечтите му. Той така и не ѝ каза, че я обича, и сега съжаляваше горчиво. А трябваше да го изкрещи от най-високата планина, за да го чуят всички: обичам те, обичам те, Пуна!

Какво е любовта, отчаяно се питаше той. Изпепеляваща страст.

Отпусна глава върху ръцете си и простена. Мъчеха го вътрешни терзания. Какво ли си е помислила Пуна, когато не го е намерила на летището? Каква ще бъде сега Марие? Колко грижи ще се наложи да полагат за нея?

Гюндер вдигна глава. Забеляза зеления мицубиши „Паджеро“ на пощальона. Спря пред пощенската му кутия. Гюндер изчака джипът да потегли и се втурна навън. Имаше писмо, адресирано до него, в голям плик. Влезе в кухнята и го отвори. Писмото на Пуна до брат ѝ. Оригиналното, на марати, и превод на норвежки. Сайер прилагаше и кратък поздрав. Гюндер си сложи очилата и се помъчи да запази спокойствие, за да не му се разтреперят ръцете. Започна да чете. Навън небето се изясни. Отместилият се облак откри сияещо октомврийско слънце. Тревата заблестя. Тънък слой лед покриваше декоративното корито в градината. На прозореца кацна голям пъстър кълвач. Заби нокти в топката с храна и започна ожесточено да кълве семената. Мъжки е, помисли си Гюндер. Под слънчевите лъчи задната част на главата му лъщеше в кървавочервено. Гюндер довърши писмото. Всичко в него притихна.

Скъпи братко Шираз,

Отдавна не сме се виждали. Пиша ти по важен въпрос. Прощавай, задето не вземам мнението ти под внимание.

Вече съм омъжена. Подписахме вчера. Съпругът ми е свестен, любвеобилен и почтен. Отнася се с мен като с дете, което има нужда от подкрепа и закрила. Казва се Гюндер Юман.

Господин Юман е едър, силен и хубав мъж. Няма много коса и не е особено бърз, когато действа и преценява. Но обмисля старателно всяка своя стъпка и постъпва според вътрешното си убеждение. В родината си има къща с градина и овошки и постоянна работа. Предупреди ме, че там е студено, ала не ме е страх. Обгърнат е от светла и топла аура. Искам да живея при него. Това е най-съкровеното ми желание. Затова мнението ти не ме притеснява, братко. Ще замина за страната му и ще живея в дома му до смъртта си. На света няма по-добър мъж от Гюндер Юман. Ръцете му са големи и отворени, а очите — сини като небето. Едрото му тяло излъчва сила. Зная го, защото го видях и го усетих. С него ще живея щастливо. Радвай се за мен!

И бъди щастлив като мен заради всичко, което ми се случи.

Сестра ти Пуна

Излезли книги на ИК „ЕМАС“ от серия „Криминале“

1. Карин Фосум — „ОКОТО НА ЕВА“

2. Ане Холт — „ВСИЧКО МОЕ“ .

3. Ю Несбьо — „ЧЕРВЕНОШИЙКАТА“

4. Ане Холт — „МОТИВ ЗА УБИЙСТВО“

5. Ю Несбьо — „НЕМЕЗИДА“

6. Карин Фосум — „ДЯВОЛЪТ ДЪРЖИ СВЕЩТА“

7. Ю Несбьо — „ПЕНТАГРАМА“

8. Ане Холт — „КАКВО ИЗБИРАТЕ, ГОСПОЖО ПРЕЗИДЕНТ“

9. Карин Фосум — „НЕ ПОГЛЕЖДАЙ НАЗАД“

10. Ю Несбьо — „ЛОВЦИ НА ГЛАВИ“

11. Ане Холт — „ГРУПА 25“

12. Ю Несбьо — „СПАСИТЕЛЯ“

13. Карин Фосум — „КОЙТО СЕ СТРАХУВА ОТ МЕЧКИ…“

14. Ю Несбьо — „СНЕЖНИЯ ЧОВЕК“

15. Ю Несбьо — „ЛЕОПАРДЪТ“

16. Юси Адлер-Улсен — „ЖЕНАТА В КАПАН“

17. Ю Несбьо — „ФАНТОМ“

18. Юси Адлер-Улсен — „УБИЙЦИ НА ФАЗАНИ“

19. Хокан Несер — „ЧОВЕК БЕЗ КУЧЕ“

20. Ане Холт и Евен Холт — „МЪЖДЕНЕ“

21. Ю Несбьо — „ПОЛИЦИЯ“

22. Карин Фосум — „ИНДИЙСКАТА СЪПРУГА“

1

Very nice (англ.) — Много хубаво. — Бел.прев.

2

Thank you very much. See you later (англ.) — Много ви благодаря. Ще се видим по-късно. — Бел.прев.

3

Would you please take me to a decent hotel! (англ.) — Моля, закарайте ме в някой приличен хотел. — Бел.прев.

4

My name is Gunder. How do you do? (англ.) — Казвам се Гюндер. Как сте? — Бел.прев.

5

Very cold. Down to 40 degrees at the most. Norwegian oil (англ.) — Много студено. Понякога температурите падат до 40° под нулата. Норвежки петрол. — Бел.прев.

6

One more coffee (англ.) — Още едно кафе. — Бел.прев.

7

Very good coffee (англ.) — Много хубаво кафе. — Бел.прев.

8

My name is Gunder. From Norway (англ.) — Казвам се Гюндер. От Норвегия съм. — Бел.прев.

9

Ah! From Norway. Ice and snow (англ.) — А! От Норвегия. Лед сняг. — Бел.прев.

10

Have you seen the city? (англ.) — Разгледахте ли града? — Бел.прев.

11

No. Only people. Very beautiful people (англ.) — Не. Само хора. Много красиви хора. — Бел.прев.

12

I came to find a wife (англ.) — Дойдох, за да си намеря съпруга. — Бел.прев.

13

I show you the city? (англ.) — Да ти покажа ли града? — Бел.прев.

14

Yes. Please! I wait here. You work. I wait here (англ.) — Да. Моля! Аз ще те изчакам тук. Ти работи. Аз ще те чакам тук. — Бел.прев.

15

My name is Poona (англ.) — Казвам се Пуна Бай. — Бел.прев.

16

Welcome to Bollywood (англ.) — Добре дошъл в Боливуд. — Бел.прев.

17

City courthouse (англ.) — Градския съд. — Бел.прев.

18

„Ен Ар Ко“ — норвежки радио- и телевизионен комплекс. — Бел.прев.

19

Miss Poona Bai, born on the 1st of June 1962, and Mr. Gunder Jomann, born on the 10th of October 1949 — Госпожица Пуна Бай, родена на 1 юни 1962, и господин Гюндер Юман, роден на 10 октомври 1949. — Бел.прев.

20

First we take Manhattan. Then we take Berlin, (англ.) — „Първо ще превземем Манхатън. После и Берлин.“ — цитат от популярна песен на американската група „Ар И Ем“. — Бел.прев.

21

„Елоиз“ — песен на Бари Райън. — Бел.прев.

22

Крипос — криминалната полиция на Норвегия. — Бел.прев.

23

Mr. Shiraz Bai, living in New Delhi, confirms one sister Poona, born on the first of June 1962. Left for Norway on the 19th of August. Mr. Bai will come to Oslo the 10th of September, to take his sister home (англ.) — Господин Шираз Бай, живущ в Ню Делхи, потвърждава, че има сестра на име Пуна, родена на 1 юни 1962. Заминала е за Норвегия на 19 август. Господин Бай ще пристигне в Осло на 10 септември, за да отведе сестра си у дома. — Бел.прев.

24

No discussion (англ.) — Не подлежи на обсъждане. — Бел.прев.

25

Would you like to see Mr. Jomann’s house (англ.) — Искате ли да разгледате къщата на господин Юман — Бел.прев.

26

We go in my car. I take you back to hotel (на неправилен английски) — Ще отидем с моята кола. После ще ви закарам до хотела. — Бел.прев.

27

May the force be with you (англ.) — И нека силата бъде с теб. — Бел.прев.

28

My mother. Poona would not be alone (англ.) — Майка ми. Пуна няма да е сама. — Бел.прев.

29

Do you like it? (англ.) — Харесва ли ти? — Бел.прев.

30

Apples. Very good apples (англ.) — Ябълки. Много вкусни ябълки. — Бел.прев.

31

Your room. If you came to visit. We wanted to invite you (англ.) — Твоята стая. Ако ни беше дошъл на гости. Искахме да те поканим. — Бел.прев.

32

I must take my sister home (англ.) — Трябва да прибера сестра си у дома. — Бел.прев.

33

My sister can stay. She can stay. And you must pay. For everything (англ.) — Съгласен съм сестра ми да остане. Нека остане. А вие ще платите. За всичко. — Бел.прев.

34

I will pay for everything. Only the best for Poona! (англ.) — Ще платя за всичко. Само най-доброто за Пуна! — Бел.прев.

35

Letter from my sister. All about you. (англ.) — Писмо от сестра ми. Всичко за теб. — Бел.прев.

36

Do not understand (англ.) — Не разбирам. — Бел.прев.

37

Is written on marathi. Get someone to translate (англ.) — Написано е на марати. Накарай някого да ти го преведе. — Бел.прев.

38

Back to hotel (англ.) — Обратно към хотела. — Бел.прев.

39

Very nice house (англ.) — Много хубава къща. — Бел.прев.

40

I have a sister too. In hospital (англ.) — И аз имам сестра. В болница е. — Бел.прев.

41

Car accident. She is not awake (англ.) — Автомобилна катастрофа. Още не се е събудила. — Бел.прев.

42

Very sorry (англ.) — Съжалявам много. — Бел.прев.

43

If you ever need anything, you call me. (англ.) — Ако имаш нужда от нещо, обади ми се. — Бел.прев.

44

41 have a better picture. Beautiful picture of Poona. I send it to you (англ.) — Имам по-хубава снимка. Прекрасна снимка на Пуна. Ще ти я изпратя. — Бел.прев.

45

He’s not home (англ.) — Не си е вкъщи. — Бел.прев.

46

Is my husband (англ.) — Той е моят съпруг. — Бел.прев.

47

Not polite to say so. You are not very polite (англ.) — He е учтиво да се говори така. Не сте особено учтив. — Бел.прев.

48

You angry? (англ.) — Ядосан ли сте? — Бел.прев.

49

Very angry (англ.) — много съм ядосан. — Бел.прев.

Content

Карин Фосум
Индийската съпруга
(книга 5 за "Инспектор Конрад Сейер")

Излезли книги на ИК „ЕМАС“ от серия „Криминале“

1