Кели Естес

Момичето, което пишеше върху коприна

На съпруга ми Чад.

Без теб не бих била себе си.

Пролог

7 февруари 1886 г., неделя, малко след залез-слънце.

Проливът Пюджит, територия Вашингтон.

МЕЙ ЛИН усети как параходът се разтресе под краката ѝ, сякаш поел треперенето на собственото ѝ тяло.

– Нямаш друг избор! – просъска баща ѝ. И преди тя да разбере какво става, той вече я беше избутал до студения метал на корабните перила. – Хайде, качвай се!

Тя се извърна и го погледна ужасено. Винаги му се беше подчинявала безпрекословно. Но това?

– Не мога! – простена, сложи ръка върху мястото на гърдите си, където туптеше сърцето ѝ, и там, под платното, което я пристягаше, усети издутината на кесията. – Моля те!

Изражението на баща ѝ стана сурово.

– Не ме разочаровай, дъще! Направи го! Веднага!

Тонът му прогони страха ѝ за достатъчно дълго време, за да чуе гласа на собствения си разум. А той ѝ казваше, че баща ѝ е прав. Тя наистина нямаше никакъв друг избор.

Трепереща като лист, тя се покатери върху перилата и седна отгоре им, стискайки здраво мократа метална тръба. Под дясната си длан усети вдлъбнатина от отчупено парче, която някой някога беше боядисал. Това ли щеше да бъде последното, което щеше да докосне преди смъртта си?

Преди Мей Лин да успее да каже каквото и да било, баща ѝ постави ръце на тила ѝ и я бутна в морето.

– Татко! – изкрещя тя и екотът от тази единствена дума беше подет от вятъра.

Сблъсъкът на тялото ѝ с повърхността на мразовитата вода на океана я остави без дъх. Откъм дълбините се надигнаха ледени пръсти, сграбчиха я и я завлякоха надолу.

Без самата тя да знае откъде, Мей Лин намери сили в себе си, за да се бори с тях. Като риташе с крака и пляскаше неистово с ръце, успя да се издигне нагоре. Дробовете ѝ пламтяха.

В мига, в който главата ѝ проби повърхността, тя си пое дълбоко въздух и се разкашля. Когато накрая успя да изтрие водата от очите си, видя, че се намира в опасна близост до кораба. Баща ѝ стоеше до перилата, но с гръб към нея, като че ли само преди секунди не беше бутнал жестоко в морето единственото си дете, изпращайки го на сигурна смърт.

Заля я вълна и тя усети, че пак започва да потъва. Този път обаче краката ѝ не я слушаха толкова добре – мускулите ѝ бяха започнали да се схващат в ледената вода. Все пак инстинктът ѝ за самосъхранение се събуди и раздвижи здраво краката ѝ, а след това ръцете ѝ започнаха да я отдалечават бързо от парахода така, както баща ѝ я беше научил преди години. Тя блокира съзнанието си и продължи да плува без абсолютно никаква представа накъде и защо.

Главата ѝ започна да пулсира от студа. С всяко следващо движение ръцете и краката ѝ я умоляваха да престане и да се предаде на призива на бездната, която обещаваше безгрижие и топлина.

Мей Лин се обърна и за последен път погледна към парахода, който вече се беше превърнал в далечно петно светлина, стопяващо се на хоризонта.

Семейството ѝ вече го нямаше. Нямаше го и животът ѝ. Какво значение щеше да има, ако сега се остави на ледените пръсти, които я дърпаха ли, дърпаха надолу?

Тя престана да се бори и се остави да бъде погълната от смразяващата прегръдка на водата, която щеше да я отнесе в света на духовете. Видя приближаването на смъртта. Смъртта се издигна от водата като огромно, черно морско чудовище, впило единственото си жълто око право в пулсиращата ѝ от болка глава. В мига, в който чудовището я сграбчи, тя усети как празнотата превзема съзнанието ѝ.

Предаде се в обятията ѝ.

Първа глава

27 май, неделя. В наши дни.

Архипелаг Сан Хуан, щат Вашингтон.

ИНАРА ЕРИКСЪН стоеше до перилата на ферибота заедно със сестра си, загледана в следата от пяна, която корабчето оставяше след себе си, докато минаваше покрай остров Декатур. Студеният порив на вятъра я обгърна, изпълвайки носа ѝ с едва доловими ухания на окъпани от слънцето кедрови дървета, влажен мъх и солена вода. Този порив отправи съзнанието ѝ далеч пред тях в пътешествието им, към семейното имение и към всичко, което беше оставила там преди много години.

Все още не беше готова да се изправи очи в очи със спомените си, затова се опита да ги потисне и в старанието си да не обръща внимание на разтърсващото, разтапящо чувство в душата си насочи вниманието си към по-голямата си сестра Оливия.

– Лив, да не ти е студено? Да влезем, ако искаш. Да пийнем кафе?

Силният вятър издърпа кичур дълга руса коса от кокчето на Оливия. Тя го втъкна зад ухото си и вдигна лице към необичайното за сезона слънце, което грееше над тях.

– Да ми е студено ли? Не, разбира се! Та тук е истински рай! – отвърна, но в пълно противоречие на изреченото се загърна още по-плътно в якето си и сви рамене, за да се предпази от пронизващия студ, издигащ се откъм водата.

– Благодаря ти, че се съгласи днес да ме придружиш – рече Инара. – Сигурна ли си, че Адам ще се оправи с децата?

Оливия отвори очи и хвърли на сестра си поглед, който ясно подсказваше, че не семейството ѝ беше онова, което я притесняваше в този момент.

– Ще се оправят, разбира се. А аз се радвам, че ме покани да дойда с теб. Не мога да повярвам, че изминаха цели девет години, откакто за последно идвахме тук!

Инара кимна и се загледа в пасажа дребни китове, които ескортираха ферибота през студените води – лъскавите им черни тела се извиваха над бурните вълни и после за миг се скриваха под повърхността, за да се покажат само след броени секунди.

– Трябваше да дойда да видя леля Далия преди смъртта ѝ, но... – Сви рамене, незнаеща какво точно да каже. – Не знам. Може би ми беше прекалено трудно.

При тези думи Оливия обгърна раменете на сестра си, стисна я лекичко и промълви:

– На мен също... Беше далеч по-лесно просто да продължим.

Инара преглътна мъчително и сигурно щеше да каже още нещо, ако не бяха прекъснати от шумна тълпа хлапета, която буквално изригна от страничната врата на ферибота. Момченце на десетина годинки посочи към един от дребните китове и възкликна:

– Хей, вижте! Косатка!

Инара и Оливия се спогледаха ухилени. Когато бяха малки и прекарваха летата си на остров Оркас, се чувстваха велики с познанията си за флората и фауната на целия архипелаг. Смееха се на туристите като тези деца сега, които очакваха да видят косатки по пътя на ферибота. Местните обаче бяха наясно, че косатките предпочитат да стоят западно от архипелага Сан Хуан, в протока Харо.

– Тези китове тук са доста дребнички – промърмори една по-ниска, женска версия на момченцето с ръце на кръста. – Сигурен ли си, че това са косатки?

Брат ѝ се изсмя така, както могат само братята, и отсече:

– Разбира се! За глупак ли ме мислиш?!

Точно в този момент Оливия сръга Инара и ѝ посочи близкия вълнолом, където се беше излегнал дебел крайбрежен тюлен.

За миг Инара се изпълни с усещането, че времето тук беше спряло. Точно както фериботът се плъзгаше между островите, така и тя бавно, но сигурно се плъзгаше назад към живота, който беше оставила отдавна зад себе си – и чувството се оказа изненадващо приятно. Единствената разлика бе, че днес тя смяташе сестра си за своя приятелка, докато преди време им беше почти невъзможно да съградят мостове над пропастта, която отваряше осемгодишната разлика между тях.

Мобилният телефон на Инара иззвъня от джоба на якето ѝ и тя го извади, за да се обади. Децата се бяха насочили към предната част на кораба и на страничната палуба отново се беше възцарила блажена тишина.

– Нейт е – съобщи на Оливия, преди да постави телефона до ухото си. – Здравей, големи братко! Познай къде сме с Лив точно сега!

– Портланд?

– Не, по-близо! – изкрещя Инара, опитвайки се да надвика рева на двигателите на ферибота.

– Ванкувър?

– Не! Намираме се на ферибота за остров Оркас!

Мълчание. После Нейт прочисти гърло и попита:

– Ти добре ли си?

– О, да! – отговори безгрижно тя, макар да не беше особено сигурна. Нейт беше последният, който би успял да схване колко ѝ беше трудно да се върне тук след толкова време. – Оливия се старае да ме разсейва.

– Хубаво. Добре е, че сте заедно, защото искам да питам нещо и двете ви! Ние сме тук с татко и се опитваме да насрочим дата за освещаването на мемориалния парк "Дънкан Кембъл". Мислехме за края на септември, но тъй като кметът ще отсъства от града по това време, предлагаме шести октомври. На вас удобно ли ви е тогава?

Дънкан Кембъл беше техният прапрапрадядо по майчина линия, както и човекът, който навремето собственоръчно положил началото на корабостроителната индустрия в Сиатъл. Емигрирал от Шотландия в края на XIX век, за да пристигне на място, което в онези години не е било нищо повече от голямо кално село с колиби, и създал международна корабостроителна компания буквално от нищото. Благодарение на него Сиатъл постепенно се прочул като важно търговско пристанище. Ако не е бил Дънкан Кембъл, Сиатъл може би никога е нямало да се озове на географските карти – факт, който жителите на града знаеха много добре и заради който не само бяха кръстили на него множество сгради, но и бяха посветили на живота му цял отдел в Музея по история и индустрия. Успехите му като индустриалец бяха позволили на Дънкан да изгради семейното островно имение Ротси, кръстено на родния му град в Шотландия.

– Тогава ли ще бъде открита статуята на Дънкан? – попита Инара. Преди година баща ѝ беше поръчал бронзова скулптура, която да бъде поставена на видно място в новия обществен парк, който корабостроителната компания строеше на крайбрежието, близо до терминала за пътническите кораби. Сега компанията, основана от Дънкан – "Премиер Маритайм Груп", се ръководеше от баща ѝ, поел управлението преди повече от десетилетие от бащата на майка ѝ. Той също беше дал своя важен принос в развитието на бизнеса, разширявайки дейността на компанията с пътнически линии, обслужващи Аляска, Мексико и Карибските острови.

– Да, точно тогава. Е, шести става ли?

– Изчакай мъничко! – отвърна Инара и свали телефона от ухото си, за да погледне собствения си график и да съобщи на сестра си за семейните планове. Оливия само кимна. Накрая Инара съобщи на брат си: – Нейт, очевидно и за двете ни няма никакви проблеми за шести октомври.

В този момент високоговорителите на ферибота гръмнаха – пасажерите, които пътуваха за остров Оркас, се умоляваха да се върнат в колите си и да бъдат в готовност за слизане.

– Трябва да тръгваме! – извика Инара на брат си и двете с Оливия се насочиха към вратата, която отвеждаше към вътрешността на ферибота.

– Почакай! Татко пита дали искаш да се обади на своя агент по недвижими имоти, за да подготвят документите!

Усмихвайки се вътрешно, Инара отговори:

– Предай му, че съм задвижила всичко, но все пак му благодаря! – баща ѝ не криеше от никого облекчението си, че тя се подготвя да продаде имението, което никой от тях не желаеше.

– Е, късмет тогава! Обади се да кажеш как върви!

– Непременно! – отвърна тя и затвори.

Веднага след това двете с Оливия заслизаха по зелените метални стълби към палубата за колите, насочвайки се към старото беемве, което беше неин другар още от завършването на гимназията. Настаниха се и докато наблюдаваха през предното стъкло как остров Оркас се приближава все повече към тях, тя усети как сърцето ѝ започва да бие все по-лудо. Веднага след това последва и потта – изби по врата ѝ и се спусна на вадички по гърдите ѝ.

С площта си от сто четирийсет и осем квадратни километра Оркас беше най-големият от островите в архипелага Сан Хуан, разположен в северозападния край на щата Вашингтон. Въпреки тази сериозна площ островът наброяваше не повече от пет хиляди постоянни жители. Фериботното пристанище при Оркас Вилидж се намираше в левия край на подобния на подкова остров, който се извиваше около водите на пролива Ийст. Това означаваше, че Инара трябваше да стигне с колата чак до извивката на подковата, където се намираше кръстеният на пролива град Ийстсаунд и оттам да слезе надолу по десния ръкав, за да се добере до Ротси. Този маршрут означаваше, че нямаше как да подмине мястото на катастрофата.

Беше допуснала огромна грешка. Трябваше да прехвърли задачата по огледа на имението на друг, който да прибере личните вещи на леля Далия, трупани в продължение на всичките ѝ деветдесет и седем години. Само с едно телефонно обаждане Инара можеше да изпрати тук агента по недвижими имоти, а тя да си остане на спокойствие у дома в Сиатъл. И без това напоследък ѝ беше особено натоварено, пък и само след две седмици трябваше да започне работа.

Оливия сигурно беше доловила паниката ѝ, защото изрече:

– Инара, всичко е наред! С теб съм, не си сама! Не се плаши!

Инара се почувства като дете, което седеше на стола в кабинета на сестра ѝ и чакаше да му сложат ваксината. Но не можеше да не признае, че успокоителният глас на Оливия помагаше. Обърна се към нея и промърмори:

– Ти изобщо ли не си уплашена? Та ти също не си стъпвала тук оттогава насам!

– Мъничко – кимна Оливия. После се загледа през предното стъкло и видя как стоповете на колата пред тях светнаха, което означаваше, че беше време Инара да запали и тяхната кола, за да напуснат ферибота. – Разкажи ми за предстоящата си работа! – изрече внезапно. – Едва през март завърши университета, а ето че вече започваш в "Старбъкс"[1]! Сигурно се вълнуваш много, а?

Инара се направи, че не забелязва как сестра ѝ нарочно се опитва да я разсейва и докато изкарваше внимателно колата на брега на острова, отговори:

– Предполагам, че да. Ще работя в екипа за международните доставки. Казах ли ти, че е много възможно още през първите три месеца да ме изпратят в Италия?

– Тогава защо само "предполагаш", че се вълнуваш?

Естествено, че сестра ѝ веднага беше уловила тази нейна неволна грешка на езика. Рядко нещо успяваше да убегне от вниманието на Оливия. Инара я погледна безсилно, а после се предаде и си призна:

– Да, знам, че това е голяма възможност и че татко много се гордее с мен, че ме назначиха, и така нататък... – Замълча, опитвайки се да намери точните думи. Накрая изрече тихо: – Просто не съм убедена, че това е правилната работа за мен!

– Е, в такъв случай поработи няколко години, а после си намери нещо друго – отвърна Оливия. – Татко ще разбере.

– Така е – промърмори Инара, която обаче не беше толкова сигурна. И докато двете продължаваха да си бъбрят за новата работа, тя се улови, че потъва в спомени.

Пътят Оркас изглеждаше точно така, както беше изглеждал винаги – слънчевите лъчи проникваха между клоните на дърветата, чиито листа хвърляха шарена сянка над предното стъкло на колата. Тук-там из гората се забелязваха плажни къщички, принадлежащи на имения за милиони долари. Черните пътища често бяха единственото, което подсказваше, че зад дърветата се крият човешки обиталища. Инара свали страничното стъкло на колата и вдиша дълбоко аромата, който съзнанието ѝ беше забравило, но който душата ѝ беше скътала много дълбоко – на напечена от слънцето пръст, разцъфнали къпинови храсти и разпенени морски вълни. Докато вдишваше това ухание, тя усети как нещо в нея се размести, като парченце от мозайка, което си заставаше на мястото.

Все така дишаше дълбоко, когато неочаквано стигна до върха на хълма и се озова на завоя, където някога беше загинала майка им. В мига, в който зърна това място, Инара се вцепени.

– Просто продължавай напред – промърмори тихичко до нея Оливия. – Всичко ще бъде наред!

Инара беше на петнайсет години, когато майка ѝ беше загинала в катастрофа точно на този завой. От полицията бяха казали, че сигурно на пътя е имало нещо, може би сърна или миеща мечка, и че майка ѝ е завила рязко, за да не го удари. Обаче Инара си знаеше, че майка ѝ беше особено бдителен шофьор, който никога не би изгубил контрол над управлението на колата си, ако вече не беше разстроена и разсеяна заради кавгата, която двете с Инара току-що бяха имали.

Оливия изобщо не разбираше. Или поне не изцяло. Когато това се случи, тя беше на двайсет и три, вече омъжена и караше стажа си в болницата. Не тя беше тогава в Ротси, когато местният шериф беше спрял до тях със светещи лампи на колата си, за да притисне подгизналата си от дъжда шапка до гърдите в знак на искрени съболезнования.

Сега Инара забави скоростта на колата си много под разрешения лимит от петдесет километра в час и се фокусира върху дишането си, като същевременно се стараеше да гледа навсякъде другаде, само не и към тротоара пред нея.

Но после погледът ѝ неволно се стрелна встрани.

Върху големия кедър не беше останал никакъв белег от удара. Клоните на къпините и дивите цветя си растяха изобилни и чисти, сякаш тук никога не се беше случвало нищо лошо. Сякаш никога кола не се беше размазвала в дървото и ударът никога не беше изхвърлял обезобразеното тяло на майка ѝ през предното стъкло към дънера.

Някой зад нея наду клаксон и Инара осъзна, че е спряла напълно. Насред пътя. Силно притеснена, тя вдигна ръка и помаха извинително, след което бавно взе завоя и постепенно ускори. Край нея се стрелна черен джип и я остави да му диша прахта. Пръстите ѝ се вкопчиха здраво във волана на беемвето.

– Вероятно ще бъде най-добре да спреш за малко.

Без да каже и думица, Инара послуша съвета на сестра си и спря още на първата чакълена отбивка, която видя пред себе си. След това затвори очи и отпусна чело върху волана. След онзи кошмарен ден тя се беше върнала в Сиатъл с баща си, опитвайки се да бъде нормална тийнейджърка, ала нищо повече не можеше да бъде същото. Защото нормалните тийнейджърки не носеха товара на вината, че са причинили смъртта на майка си.

По онова време Нейт пък беше в колежа, което означаваше, че Инара и баща ѝ си бяха съвсем сами вкъщи – два кораба със счупени витла, носещи се по теченията на живота, неспособни да намерят своя път към брега. Затова тя беше отдала своя живот на баща си и на мечтите му за нея. След гимназията записа бизнес администрация само заради него, въпреки че би предпочела да учи нещо съвсем друго, например история или антропология.

– Знам, че е трудно, но ти стигна дотук, а това не е никак малко! – Оливия разтриваше лекичко гърба на сестра си и ѝ говореше тихо, както правеше с тригодишната си дъщеря, когато беше разстроена. – Искаш ли аз да карам?

Инара осъзна, че методът помага. Гласът на сестра ѝ беше като спасителна сламка, в която тя можеше да се залови, за да се измъкне от бездната, в която със сигурност щеше да падне, ако беше дошла тук сама. Пое си още веднъж дъх, а когато вдигна отново очи и погледна през предното стъкло, с облекчение установи, че пътят вече изглежда съвсем нормално. Значи можеше да продължи. Да, беше стигнала дотук, така че трябваше да продължи, ала не защото беше наследила къща, с която трябваше да се оправи, а защото беше крайно време да се изправи очи в очи с миналото и да продължи напред.

– Не, вече съм добре. Но ти благодаря!

Насочи колата обратно към пътя, за последен път вдигна очи към огледалото за задно виждане, за да погледне към фаталния завой, след което решително се вторачи право напред.

Напред беше Ротси. Напред бяха и всички необходими решения, които трябваше да вземе във връзка с рушащото се имение, което Далия ѝ беше оставила. Изненада се силно, когато чу за това при четенето на завещанието, но пък като че ли беше логично. Въпреки че Далия беше всъщност леля на майка ѝ, а на нея ѝ се падаше пралеля, като че ли беше по-свързана с Инара, отколкото с пряката си племенница. От трите деца от нейното поколение само Инара беше тази, която обожаваше имението и която прекарваше всеки свой миг през деня с пралеля си Далия. Но онова, което не беше никак логично, беше втората част на завещанието, в която покойната ги уведомяваше за желанието си имението да бъде превърнато в хотел, така че Ротси отново да се изпълни с радост и живот.

Ама тя сериозно ли? Хотел? Повече от всичко на света Инара искаше да изпълни предсмъртното желание на леля си, но сега, когато вече беше защитила магистърската си степен, трябваше да се заеме с кариерата си. Далия безсъмнено би разбрала, че тя има много по-голяма нужда от парите от продажбата на това имение, за да изплати студентския си заем, отколкото да го превръща в хотел, за да осъществи нечия чужда мечта. Първата вноска по изплащането на студентския кредит вече предстоеше – през септември, а това беше само след няколко месеца.

Жалко, че не можеше да задържи имението, за да го използва като място за почивка, както беше правило семейството ѝ досега. Далия беше живяла тук целогодишно заедно с партньорката си Нанси, но беше предоставяла и самата къща, и прилежащите ѝ земи на цялата си фамилия, както бяха правили майка ѝ и баща ѝ преди нея, а преди тях – баба ѝ и дядо ѝ. Ротси беше мястото, където семейството се събираше по празници и където Инара, брат ѝ и сестра ѝ прекарваха летните си ваканции, докато родителите им работеха в Сиатъл. Майка ѝ винаги си беше вземала отпуск през юли, за да го изкара на острова, както и повечето уикенди. Когато пристигаше в петък вечер, всички се събираха на плажа и си стъкваха голям огън.

Да задържи Ротси и да го поддържа като място за почивка на фамилията беше напълно логично. Но хотел? Абсурд!

Сестрите бяха хванали ранния ферибот, така че нямаше и девет часът, когато стигнаха до двете каменни колони, охраняващи портите към имението. Инара навлезе във виещия се, обрамчен от двете страни с дървета път на Ротси и се втренчи напрегнато в очакване появата на къщата. Когато я зърна, ахна.

Всичко изглеждаше пусто и изоставено. Самотно. Искаше ѝ се да почувства тук майка си и пралеля си, ала имението изглеждаше безжизнено. Гърлото ѝ се стегна и по гърба ѝ пролазиха студени тръпки въпреки слънцето, което къпеше всичко наоколо. Паркира пред някога образцовия фонтан, който сега беше пресъхнал и плесенясал, и промърмори:

– Очевидно на Далия ѝ е било доста трудно да го поддържа.

– Така е – съгласи се Оливия, докато излизаше от колата. – Трябваше да дойдем и да ѝ помогнем, вместо да ѝ вярваме, когато по телефона се стараеше да ни увери, че се справя добре.

Инара беше разбрала, че Далия и Нанси са двойка едва когато беше станала голяма. Темата беше сред онези неща, за които семейството предпочиташе да не говори, както и причината бащата на Далия да я прати на този остров, далеч от клюките и сплетните на еснафското сиатълско общество от трийсетте години на двайсети век. Но пък Далия се беше влюбила искрено в това място и желанието ѝ никога да не го напуска беше съвпаднало идеално с желанието на баща ѝ да я държи скрита от хорските погледи.

Сега Инара също излезе от колата, застана до Оливия и двете се загледаха продължително в картината пред себе си, която бяха приемали за даденост откакто се помнеха. Трелите на птиците от близката гора постепенно успокоиха болката в душата ѝ и тя най-сетне успя да отметне пелената на разочарованието, замъгляваща погледа ѝ, и да съзре нещата такива, каквито бяха в действителност. Изненада се, когато забеляза снопове прясно окосена трева, пръснати по края на асфалтовата алея.

Доколкото ѝ беше известно, никой не беше стъпвал тук, откакто Далия почина преди месец. Тогава кой си беше направил труда да окоси тревата?

– Хайде да влезем! – възкликна внезапно Оливия и се насочи към двойните врати на централния вход.

Инара се задържа още мъничко на алеята, оглеждайки главната постройка на имението. И този път долови в себе си познатото вълнение, съпътстващо някога всяко нейно пристигане тук. Ако притвореше очи, можеше да надзърне отвъд лющещата се боя на фасадата и провисналата веранда и да съзре душата на това място, обещанието за приключения, с които мамеше въображението ѝ, и скритата му магия.

Приливът на адреналин раздвижи краката ѝ и тя последва сестра си към вътрешността на къщата. Сякаш отново стана детето, пристигащо тук за лятната си ваканция, изгарящо от нетърпение да изпълни всичките си мечти наведнъж. Но едновременно с това се овладя и се накара да пристъпва бавно и внимателно, за да обгърне всичко в цялата му красота.

Изработената в колониален стил основна къща се извисяваше величествено с трите си етажа, белите колони пред широкия главен вход и виещите се стълбища, подканящи посетителите в лоното ѝ. Всеки от централните ъгли отвеждаше към двуетажни галерии, свързващи главната постройка с идентични по-малки такива, обърнати една към друга. Цялата сграда представляваше една огромна подкова, в чийто център бяха разположени асфалтовата алея и фонтанът.

Вляво от нея беше гаражът, а над него стаята за билярд и пушалнята. Вдясно беше къщата на Далия – оригиналната постройка, с която някога е започнало изграждането на имението. Впоследствие Дънкан Кембъл беше добавил към нея останалите постройки по великолепен начин, сливайки ги безупречно с основната до най-дребната подробност, включително колоните пред малката странична веранда. Инара очакваше да зърне на нея пралеля си Далия със задължителната чаша чай.

Болка прониза сърцето ѝ. Отдавна трябваше да си даде сметка колко важна беше за нея леля Далия. Трябваше да намери някакво време да се отбива при нея, независимо от мъката, която ѝ причиняваше стъпването на този остров. Някога Далия се беше грижила за нея, брат ѝ и сестра ѝ всяко лято. И отново Далия я беше държала в обятията си в онази кошмарна нощ, след като майка ѝ загина.

Но и много преди това Далия беше заемала специално място в сърцето на Инара, много по-значимо от мястото, заемано от истинските ѝ баби и дядовци. Далия ѝ беше позволявала да се мъкне след нея на всяка крачка, докато плевеше градината или ходеше в гората за малини и къпини. В дъждовните дни ѝ правеше колибки от листа, в слънчевите – венци от цветя, и във всеки един от тях ѝ печеше курабийки и сладкиши, хвърляйки ези-тура, за да провери кой ще оближе съда с белтъчния крем. Инара си знаеше, че това е трик на леля ѝ, чрез който се опитваше да запази за себе си шоколадовия крем, но не ѝ се сърдеше.

Дали Далия знаеше колко много я обича най-малката ѝ племенница? След катастрофата, отнела живота на майка ѝ, Инара беше напуснала острова, за да не се върне никога повече. Мътните го взели! Не беше дошла дори миналата пролет, когато почина Нанси! Беше си казвала, че Далия ще разбере колко ѝ е трудно да се появи отново на това място. Но това беше само оправдание, разбира се.

А ето, че сега беше тук.

Когато Далия почина миналия месец, бащата на Инара беше уредил тялото ѝ да бъде пренесено в Сиатъл, където, след провеждането на заупокойната служба, беше погребана в гробницата на фамилията. Но сега, когато отново беше тук, в Ротси и усещаше магията на този остров, Инара започна да се чуди дали не бяха допуснали грешка.

Трябваше да погребат леля ѝ тук, на острова, който тя толкова обичаше, в общественото гробище, до жената, с която тя беше остаряла. Или просто някъде в самото имение.

Инара си пое дълбоко въздух и насочи поглед към извисяващата се зад нея планина, покрита с вечнозелени дървета, опитвайки се да премахне тежестта от гърдите си, като пренасочи мисли към нещо друго. От мястото, където беше застанала, дърветата закриваха гледката към съседното имение и създаваха у нея усещането, че няма нищо друго между нея и стръмния склон на планината Конститюшън, която се издигаше сякаш направо от водите на пролива Ийст зад нея.

Прииска ѝ се в най-скоро време да отиде с колата до наблюдателната кула на върха на планината, както правеха като деца. Но точно днес като че ли предпочиташе да си остане сгушена в подножието ѝ, далече от всичко и всички останали. Да запази за по-дълго чувството, че на този свят са само тя, планината, водата и гората, където такива неща като студентски заеми и тръгване на работа не съществуват.

И отново долови онова странно раздвижване в гърдите си. Магията на Оркас започваше да действа. Днес, въпреки всички онези спомени, които бяха надвиснали в сърцето ѝ, тя отново я усещаше.

Колкото по-дълго стоеше тук, толкова повече се чувстваше като змия, отърсваща се от старата си кожа, сякаш се освобождаваше от нещо стегнато и задушаващо. В продължение на девет години се беше концентрирала върху учението и целите си за бъдещето, а ето че сега, когато бъдещето вече я беше връхлетяло, се оказваше, че единственото ѝ желание е да потъне в утехата на миналото. На този остров. Усещаше това място тук като свой дом много по-силно, отколкото къщата на баща си в Сиатъл.

Как ли би изглеждало всъщност имението като хотел?

Инара тръсна глава и се насочи към сестра си, която я чакаше пред входната врата. Извади ключа от чантата си, пъхна го в ключалката и след известна борба с ръждата зъбчетата му си застанаха на мястото и ключалката щракна.

С леко побутване вратата се отвори и двете сестри прекрачиха заедно върху лакираните дъбови дъски на площадката между първия и втория етаж на къщата. Дори в слабата светлина, нахлуваща през отворената врата зад тях и през прозорчето точно над нея, Инара виждаше прекрасно стълбите, отвеждащи към голямата зала долу, която се простираше чак до покритите със завеси задни врати. Въпреки праха, който беше превзел всичко, драскотините и петната в дървото си личаха отдалече, което означаваше, че стълбите и подовете на къщата щяха да се нуждаят от ремонт.

– Да се гоним до ъгловата стая? – подметна с лека усмивка Оливия, но изобщо не помръдна.

Инара се засмя при този спомен от детството им, пресегна се към ключовете за лампите до вратата и ги запали една по една. И докато те постепенно осветяваха горния балкон по цялата му дължина, тя насочи поглед към редицата стаи вдясно и изрече:

– Тази вечер смятам да преспя в къщата на Далия, а като гледам всичкия този прах, предполагам, че и ти не би имала нищо против да останеш, за да пооправим.

По негласна команда двете се втурнаха като фурии през главната зала, започнаха да дърпат завеси и да отварят френските прозорци, за да проветрят, а после вдигнаха едно по едно покривалата от античните мебели, които не бяха в състояние да оценят като деца.

– Ето това вече е Ротси! – отбеляза Оливия, сложила ръце на кръста, докато оглеждаше дългата зала и пода, покрит с две големи купчини прашни покривала.

– Да, така е много по-добре – съгласи се Инара, но после вдигна очи и допълни: – С изключение на едно!

Спринтира нагоре по стълбите и продължи със същото темпо по дългия балкон, докато не стигна до задната част на къщата и до къта за почивка, където господарките на дома някога пиеха следобедния си чай, докато плетяха и обменяха най-новите клюки. Дръпна спуснатите щори на прозорците на тази открита дневна и изведнъж ахна.

Гледката беше невероятна! От другата страна на задната тераса се простираше обширна зелена морава, прясно окосена като предната от мистериозния благодетел на това място, следвана от естествена гора, която отделяше моравата от скалите, надвиснали стръмно над водите на пролива. Същите тези води проблясваха между клоните и игличките на елите, кедрите и мадроните и я зовяха, карайки я да забрави за огледа на къщата и да отиде на черните скали на плажа, в които се разбиваха изобилстващите на кафяви морски водорасли вълни на океана. Това място щеше да засити на воля всяко от нейните сетива и да ѝ помогне отново да се почувства жива.

Откъде пък се появи тази мисъл? да не би да е била мъртва през всичките тези години? Разбира се, че не – просто беше заета да учи, да постигне нещо в живота, да направи кариера.

Инара тръсна глава и обърна гръб на прозореца, но си обеща, че преди да потеглят утре обратно към Сиатъл, непременно ще отиде да поседи на плажа.

Реши да не се занимава с покривалата за прах върху мебелите в дневната, отиде до перилата на балкона и погледна надолу към голямата зала. Оливия беше изчезнала някъде, но няколко от вратите покрай стените на залата бяха отворени, което я наведе на мисълта, че сестра ѝ оглежда първия етаж.

Изведнъж сякаш отново чу смеха на членовете на семейството ѝ, отекващ из цялата къща, а после и гласа на майка ѝ, подвикваща ѝ да вземе чантата ѝ, защото отиват с каяка до Ийстсаунд за обяд. Тийнейджърският глас на Оливия, протестиращ срещу идеята. Нейт как моли да му дадат още една минутка, защото говорел по телефона с приятелката си.

Само след броени месеци Инара щеше да предаде ключовете за тази къща на новия ѝ собственик, а след това да си тръгне оттук завинаги. Непосредствено след тази мисъл обаче нахлу някакво чувство за паника, което я изненада. Какво толкова я интересуваше какво щеше да стане с това място? Беше изкарала без него доста дълго време.

Ала дълбоко в себе си винаги беше знаела, че то е тук и я чака. Тя искаше и децата ѝ някой ден да познават радостта от летните ваканции в Ротси. Децата на сестра ѝ и брат ѝ още не го познаваха, но пък бяха все още твърде малки и имаха пред себе си достатъчно много лета, за да се наслаждават на острова. Ако тя продадеше имението, щеше да лиши следващото поколение на фамилията си от изконното им право.

Но трябваше да го продаде. Нямаше избор. Налагаше се да постъпи като отговорен, зрял човек и да прехвърли имението на някого, който ще го стопанисва добре. Освен това тя самата щеше да бъде заета с новата си работа. Нямаше да разполага с никакво време да поддържа имение, което надали често щеше да може да вижда.

С тази мисъл Инара се насочи обратно към стълбите, за да открие сестра си и да се заеме с работата, за която беше дошла

– Да огледа имението и да състави списък на всичко, което се нуждаеше от ремонт, преди да го обяви за продажба.

Три часа по-късно отключи вратата, водеща към кухнята на Далия.

– Трябва да доведеш децата да видят имението, преди да го продадем – каза на сестра си, но в мига, в който прекрачи в кухнята, млъкна и се закова на място. Стаята сякаш се разля около нея, връщайки я мигновено в миналото, като същевременно прониза сърцето ѝ с отсъствието на леля ѝ от нея. – О, боже!

– Сякаш Далия и Нанси са излезли оттук преди миг! – прошепна Оливия.

Кошничката върху плота преливаше с броеве на "Сиатъл Таймс", масичката беше покрита с романи с оръфани корици.

Точно до мивката беше оставена широка, бяла чаена чаша с петна от розово червило по ръба. Розовото на Далия. Онова в златната капсула, което тя винаги носеше със себе си. Същото розово, което беше в тон с розовия нюанс на боята, с която Далия беше боядисала бялата си коса през лятото, когато Инара навърши дванайсет. През всичките години оттогава насам Инара така и не беше срещнала друга старица, притежаваща куража да боядиса косата си в цвета на любимото си червило. Очите ѝ не закъсняха да се насълзят от гледката, която се разкриваше пред нея.

Стълбите към втория етаж тръгваха от кухнята. Пред най-долното стъпало в очакване на собственичката си стояха пухкави жълти чехли, придържащи ъгълчето на летвичката на изтърканата стара пътека, която някога я държеше забита в дъските, но сега се беше извила нагоре.

Семейната история разказваше как Дънкан Кембъл купил това имение в края на деветнайсети век и как първоначално живеел в тази част на къщата, построена от предишния собственик, докато изграждал останалите крила, където накрая започнал да забавлява изисканите си гости с пищни коктейли.

Други истории, за които се говореше само под сурдинка, разказваха за чудаците в семейството. Като например съпругата на Дънкан. Тя живеела тук през цялата година, въпреки че съпругът ѝ прекарвал по-голямата част от времето си в Сиатъл, където ръководел корабостроителната си компания. Тя – Гретна, доколкото си спомняше Инара – била диагностицирана от лекарите като жена с лабилни нерви, поради което предпочитала да прекарва дните си сред спокойствието и тишината на острова, нарушавани единствено от многобройните банкети на нейния съпруг.

Оттогава насам всяко следващо поколение от фамилията произвеждаше по един чудак, в това число любимката на Инара – Далия. Като яростно независима млада жена, напълно незаинтересована както от намирането на съпруг, така и от придобиването на висше образование, Далия не закъсняла да се възползва от предоставения ѝ шанс да се премести на остров Оркас още в началото на двайсетте си години, за да поеме грижите по поддържането на имението и да живее живота си така, както намери за добре. Доколкото беше известно на Инара, оттогава насам леля ѝ почти не беше напускала острова.

И сега, докато стоеше в къщата на Далия, далече от очакванията на баща си, Инара си даде сметка, че това беше единственото място, където някога е била поощрявана да бъде самата себе си. Изпълни се с неловкото усещане, че сега, когато Далия си беше заминала, тя беше следващата. Следващият чудак на семейството. Следващата странна птица.

Как иначе можеше да обясни напълно налудничавата мисъл, която човъркаше ума ѝ от мига, в който беше излязла от колата и бе застанала пред тази огромна къща? Прииска ѝ се да остане тук. Прииска ѝ се да обърне гръб на работата, за която повечето хора биха убили, и да прекарва всеки божи ден в бъркане на бои и приготвяне на гипсови замазки, и въобще в занимание с всичко онова, което двете с Оливия бяха включили в дългия списък на нещата, нуждаещи се от ремонт.

Неочаквано и за самата нея от устните ѝ избликна смях, който отекна в стаята.

Оливия надникна откъм съседната дневна и попита:

– Какво му е толкова смешното?

Пренебрегвайки въпроса на сестра си, Инара пак се засмя и протегна ръка към шала в розово и пурпурно, който леля ѝ беше закачила отзад на вратата. Загърна се с него и подвикна:

– Е, как изглеждам? Приличам ли ти на жена, която може да управлява малък семеен хотел?

– Не говориш сериозно! – възкликна сестра ѝ и се изсмя шокирано.

Инара наклони глава и се замисли. Накрая изрече:

– Ами ако говоря? Далия ми остави имението с това условие, заедно с всички планове за преустройството. Обаче най-трудната част ще бъде да съобщя на татко, че се отказвам от работата в "Старбъкс".

Оливия кимна в знак на съгласие, пристъпи обратно в кухнята и възкликна:

– Но тогава как ще платиш за ремонта? Сигурна съм, че не само аз забелязах колко труд ще трябва да бъде хвърлен по това имение, при това само за да бъде направено отново обитаемо! Освен това пак ще си длъжна да започнеш изплащането на студентския ти заем!

Инара се замисли и накрая отбеляза:

– Е, може пък да приема работата за няколко години, а през уикендите и празниците да работя по имението.

О, не, това звучеше изтощително!

Оливия отново кимна, но изражението ѝ ясно подсказваше, че не е особено убедена. А после, нали си беше голямата разумна сестра, сви рамене и рече:

– Е, не е необходимо да вземаш решение точно в тази секунда, нали така? Хайде първо да огледаме останалата част от къщата!

Напълно съгласна с нея, Инара се обърна към си ди плейъра, оставен върху кухненския плот, и натисна бутона. Но музиката, която гръмна оттам, не беше очаквана от нито една от сестрите – къщата се изпълни с гръмотевичните китари на класическата рок-банда "Аеросмит", което ги накара да се втренчат шокирано една в друга. Миг по-късно обаче избухнаха в толкова силен смях, че Инара усети как я заболява стомахът. Когато най-сетне се поуспокои, тя изтри сълзите в очите си, извади деловия бележник, който използваше, за да си записва необходимото за ремонт, и поклати усмихнато глава. "Аеросмит", за бога! Божичко, Далия ѝ липсваше!

С бележници в ръка и подскачащи в такта на музиката, двете се разделиха, за да огледат подробно малката къща, след което се срещнаха в кухнята, примрели от глад.

– Може би ще трябва да отскочим до града, за да хапнем – промърмори Оливия, оглеждайки тъжно празния хладилник. – Сигурно някой съсед го е почистил след смъртта на Далия.

Инара надникна в килера. Фъстъци, пакети овесена каша, зехтин, балсамов оцет.

– Какво ще кажеш за солени крекери и чай?

– Засега става – кимна Оливия, присегна се към чайника и го напълни с вода.

Настаниха се на кръглата кухненска маса, вдигнаха крака на столовете до тях и се заеха да унищожават крекерите.

– Бих могла да живея тук и да наема строителни и други бригади, за да приведат имението във форма – започна да размишлява на глас Инара.

– Ама ти сериозно ли обмисляш подобна вероятност? – изгледа я с присвити очи сестра ѝ. – А какво ще стане със "Старбъкс"?

Да, би било лудост да се откаже от "Старбъкс". Работата там беше точно по специалността ѝ, за която се беше обучавала цели седем години.

Ала нито веднъж през всичките тези години, даже и в мига, в който ѝ съобщиха, че я вземат на работа, тя не се беше чувствала толкова жива и пълна с толкова много идеи, както се чувстваше сега. Докато кракът ѝ не беше стъпил отново върху земите на имението Ротси, тя изобщо не си беше давала сметка, че през цялото това време е била заспала. Събуди се едва с пристигането си тук. И нямаше никакво желание да се връща отново към дълбокия сън.

– Давам си сметка, че от много време не съм мислила какво всъщност искам – отговори накрая тя, все още несигурна какво точно става с нея.

– А сега искаш да отвориш хотел?

– Не точно – в гърдите ѝ заклокочи странно усещане и тя изведнъж изправи гръб, когато пред вътрешния ѝ поглед се очерта една картина. – Не какъв да е хотел, а бутиков хотел! Бих могла да превърна Ротси в предпочитано място за почивка на цялото северозападно тихоокеанско крайбрежие!

Оливия закима, очевидно обмисляйки идеята. Точно в този момент въпреки музиката на "Аеросмит", която все още гърмеше от си ди плейъра, те чуха съвсем отчетлив рингтон, идващ откъм горния етаж. Оливия скочи от стола си и извика:

– Мътните ме взели! Сигурно съм забравила телефона си в стаята на Далия! – хукна по стълбите, но не успя да стигне по-нагоре от първото стъпало, защото закачи палеца на крака си в извитата летвичка, придържаща пътеката. Изтърси се напред и удари пищялите си в ръба на горното стъпало. – Ооо! – изпищя.

– Господи! – скочи Инара. – Добре ли си, Лив?

Оливия се обърна така, че седна на стълбите, обгърна с ръце наранените си пищяли, изгледа сестра си на кръв и промърмори:

– Ако смяташ да живееш тук, ще бъде добре да се погрижиш за този смъртоносен капан!

Инара, която се суетеше над сестра си и оглеждаше раните ѝ, изведнъж се вцепени, погледна я в очите и прошепна:

– Мислиш ли, че ще бъде добре да го направя?

И двете знаеха, че няма предвид оправянето на придържащите летвички на стълбищната пътека.

Оливия сграбчи ръката ѝ, стисна я лекичко и отвърна:

– Мисля, че всичко, което те прави щастлива, е добре! И без това не си падаш особено много по кафето – замълча, изкашля се стеснително, дръпна ръката си от Инара и започна пак да разтърква наранените си крака. По едно време продължи: – Но няма да ти бъде никак лесно да убедиш татко. Доколкото мога да преценя, няма търпение семейството веднъж завинаги да се отърве от това място.

– Да, така е – кимна Инара, изведнъж дошла на себе си. Но точно сега не искаше да мисли по този въпрос. Загледа се смръщено в извиващата се нагоре летвичка, придържала някога пътеката, и промърмори: – Наистина ще трябва да се погрижа за това тук!

Оливия продължи нагоре по стълбите, за да си вземе телефона, а Инара хвана повдигнатия край на летвичката и дръпна с всички сили. Прихванат само в единия си край, държачът бързо освободи пътеката отдолу. Стъпалото под нея се оказа изработено от златисто твърдо дърво, надраскано и изтъркано от годините.

Инара се помести и дръпна още веднъж. Вторият пирон обаче създаваше повече проблеми, отколкото би могло да се очаква.

Тя обкрачи стъпалото, като с единия си крак стъпи на първото стъпало, а с другия – на третото, и пак започна да дърпа. Летвичката държач поддаде точно толкова, колкото да я поощри да продължи да опитва.

– Ще отида да потърся извит чук да извадим пирона – предложи Оливия, която в този момент се появи на върха на стълбите.

На Инара обаче не ѝ се чакаше – събра всички сили и пак дръпна. Този път пътеката се освободи с изпукване. Когато погледна в ръцете си, тя видя, че беше освободила не само летвичката, но и цялата дъска на стъпалото, която продължаваше да бъде закована за пътеката. И сега там, където би трябвало да бъде второто стъпало, нямаше нищо друго, освен зейнала дупка.

– Трябваше да ме изчакаш – отбеляза Оливия, отказала се да търси инструменти.

Инара въздъхна и се зае да върне на място дъската, възнамерявайки да остави проблема в по-компетентни ръце, когато нещо в дупката привлече погледа ѝ.

– Там има нещо! – възкликна.

– Сигурно мише гнездо.

Инара потрепери при тази мисъл и изсумтя:

– Вместо онзи чук върви да ми потърсиш фенерче! И гумени ръкавици – за нищо на света нямаше да бръкне в мишата дупка с голи ръце! След няколко минути Оливия се върна и с двете поръчани неща, които подаде безмълвно на сестра си, но с онзи поглед, с който сякаш ѝ казваше: "Ти си луда!".

Инара си сложи ръкавиците, коленичи на най-долното стъпало и насочи лъча на фенерчето към дупката.

Под пласт мръсотия, паяжини и да, миши изпражнения (отврат!) се виждаше някакво вързопче. Безсъмнено дело на човешка ръка. Не на миша.

Обаче мишката, отговорна за онези изпражнения, като нищо можеше да е още там.

Ужасяваща се от мисълта да бръкне, но и неспособна да подмине подобно скрито вързопче, без да провери какво е, Инара затаи дъх и бавно насочи към дупката облечената си в ръкавица ръка.

Вързопчето се оказа меко на пипане. И изненадващо леко.

– Какво е това? – прошепна Оливия точно зад нея.

– Бъди нащрек! – извика Инара, грабна бързо вързопчето и го измъкна от скривалището му. А после, все така силно притеснена от мисълта за мишки, тя протегна ръка, за да отдалечи находката от себе си, и се насочи към масата, а Оливия върна с трясък дъската на стъпалото обратно на мястото ѝ.

Със свободната си ръка Инара взе няколко вестника от кошничката на плота, разстла ги върху масата и едва тогава постави отгоре им мръсното вързопче.

Каквото и да имаше вътре, беше увито в мушама и завързано с кафяв канап. Вързопчето беше с квадратна форма, не по-голямо от дребен пъпеш. Инара хвана единия край на канапа и дръпна. Но той се изплъзна от облечената ѝ в ръкавица ръка, без изобщо да поддаде.

– Вземи! – подаде ѝ Оливия ножа за обезкостяване от поставката за ножове на плота.

След като възелът отказваше да се поддаде, Инара го сряза с острия нож и изцапаното парче мушама се разгъна.

Разкри се парче пожълтял, син кариран плат. Но надали това беше всичко.

– Откъде накъде някой ще увива старо парче плат, че и ще го крие на всичко отгоре?! – промърмори Инара.

– Може би това парче плат крие нещо по-ценно, например огърлица от скъпоценни камъни – предположи Оливия и застана толкова близо до сестра си, че я заля с аромата на кокосов орех от тоалетното мляко за тяло, което използваше.

– Или пък кесийка със злато, или дневник, пълен с пикантни тайни! – възкликна Инара и срещна възбудения поглед на сестра си, осъзнавайки, че и двете мислят за едно и също нещо – за експедициите за търсене на съкровища, които леля Далия им беше организирала като деца.

– Отвори го! – подкани я по-голямата ѝ сестра.

Инара протегна ръце, за да изпълни заръката, но се закова на място, забелязала мръсните ръкавици, които все още скриваха пръстите ѝ.

– Задръж го, но недей да го отваряш! – извика.

Оливия благоговейно извади обвитото в кариран памучен плат вързопче от мръсната мушама. Инара бързо събра на топка вестниците заедно с мушамата, изхвърли ги в кошчето за боклук под мивката и веднага след тях хвърли и ръкавиците. После изми ръцете си и се втурна обратно към масата, където Оливия ѝ предаде тържествено съкровището.

Инара започна много внимателно да разгръща всяка от сгъвките на парчето кариран плат, докато накрая не го разстла на масата.

– Това е мъжка работна риза – промърмори.

– Откъде Далия би могла да намери мъжка работна риза? – слиса се Оливия.

И малко след това видяха какво беше съхранявало толкова години това парче от мъжка работна риза.

Не беше нито злато, нито скъпоценни камъни, нито велики тайни, но за Инара нямаше никакво съмнение, че е истинско съкровище. Сгънато на квадрат, не по-голям от дланта ѝ, пред тях стоеше парче синя коприна със сложна, изработена с пъстроцветни конци бродерия.

Бавно и много внимателно, за да не скъса фината тъкан, тя повдигна парчето синя коприна от карирания плат, който го беше пазил, и го разгъна.

И когато го разтвори напълно, единственото, което успя да стори, е да се вторачи удивено в него. Оливия също беше онемяла.

Беше ръкав. Не цяла дреха, а самотен дълъг ръкав със странен по форма маншет. Очевидно беше срязан от дрехата, към която някога беше принадлежал. Но всеки сантиметър от този ръкав беше избродиран с нишки в наситени цветове от веща ръка с чевръсти пръсти, създала картини, които бяха така ярки и толкова детайлни, че приличаха на маслени платна.

Инара не разбираше нищо нито от платове, нито от бродерия, но дори за нея беше пределно ясно, че този ръкав не е просто част от дреха, а истинско произведение на изкуството.

– Какво е това според теб? – промърмори по посока на сестра си. Не че очакваше отговор. Вдигна ръкава и като примижа, се опита да го огледа от всички ъгли, за да прецени какви са картините, изобразени на него, и на какъв вид дреха е принадлежал.

– Откъде накъде Далия ще крие стар ръкав под стълбището? – смотолеви до нея Оливия и се приведе, за да го огледа. Инара се помести леко, за да не ѝ тъмнее и да ѝ позволи да види по-добре бродерията.

В центъра на сцената, претворена чрез бродерия, като че ли беше голям параход, носещ се в бурно море. Около парахода плуваха хора или може би някакви морски създания, подобни на русалки.

Доста далече от парахода, много по-надолу по ръкава, се виждаше фигура на мъж, застанал прав в миниатюрна лодка, вдигнал жълт фенер.

– Може да е бил скрит не от Далия, а от някого другиго преди нея – изрече замислено Инара. – да не забравяме, че Дънкан Кембъл често е плавал до Азия. Може би ръкавът е бил негов.

Ръкавът определено имаше азиатски вид. Като японските или китайските рисунки, които тя беше виждала по музеите. Втъкани сред общата картина се забелязваха дори фигури, подобни на азиатски йероглифи, но Инара не притежаваше знанията да определи точния им произход.

– Може би е ценна находка, особено ако успеем да открием останалата част от дрехата, скрита някъде из къщата – обади се Оливия.

– Ценна или не, защо е трябвало да отрязват ръкава и да го крият под стълбите? Няма логика, не мислиш ли? – прошепна Инара, отпусна се обратно на стола си и се втренчи в парчето синя коприна. – И какво се очаква от мен да правя с това сега?

Оливия приседна на съседния стол, наклони глава и отвърна:

– След като вече е твое, ти трябва да решиш какво да правиш с него.

Инара се вторачи отново в кораба, избродиран върху ръкава. Колкото и интригуващ да ѝ изглеждаше обаче този ръкав, нещо ѝ подсказваше, че ще бъде най-добре да го напъха обратно под стълбите и завинаги да забрави за него.

Втора глава

7 февруари 1886 г., неделя, преди зазоряване.

Сиатъл, територия Вашингтон.

В ТОЗИ ГРАД на хазарт, алкохол и опиум ударите и крясъците, които събудиха Лиу Мей Лин, не бяха много по-различни от всяка друга нощ. Тя се претърколи на малкото легло, което споделяше с баба си, и дръпна до врата си бодливото сиво одеяло, за да се предпази от влажния студ, който по това време на годината като че ли никога не си отиваше. Точно когато отново се унасяше в сън, мъжки глас изкрещя на китайски точно под нейния прозорец:

– Те идват!

Като промърмори, макар и тихо, за да не събуди баба си, Мей Лин се надигна от леглото, дръпна грубия конопен чувал, който им служеше за завеса на прозореца и през носещата се на валма мъгла отвън се опита да надзърне към калната улица отдолу.

Нагоре по хълма, в посока, обратна на доковете тичаха трима мъже, облечени в самфу – традиционните китайски ризи с дължина до бедрата, връзващи се настрани. Дългите им черни плитки се вееха изпод черните шапчици на темето. Един от мъжете се спъна и другите двама го вдигнаха, без изобщо да спират – когато се обърнаха и погледнаха през рамо, Мей Лин забеляза, че лицата им са напрегнати, а очите – ококорени от уплаха.

Мей Лин поклати глава. Кога тримата братя Янг щяха да се научат, че не трябва да мамят на карти? Постоянно си навличаха неприятности и после бягаха, а на следващия ден врънкаха било баща ѝ, било господин Чин да покриват дълговете им.

Сега тя пусна импровизираната чулена завеса обратно на мястото ѝ и реши, че така и така вече е станала, най-добре ще бъде да се облече и да се захваща с домакинските си задължения. Първо протегна ръка към дългото памучно платно, с което ежедневно пристягаше гърдите си, и с чевръсти пръсти започна да го увива около потръпващото си от студа тяло. Накрая втъкна краищата му под основната част на пояса и се погледна.

Вече на седемнайсет години, тя беше по-стара от майка си, когато се бе омъжила за баща ѝ, и само една година по-млада от възрастта, на която тя бе починала при раждане. Мей Лин беше наясно, че от известно време баща ѝ беше започнал да прави планове да я омъжи, но лично тя не проявяваше никакъв интерес към брака. Сутрин обичаше да му помага в магазина, а следобедите прекарваше в бродиране с баба си. И нямаше никакво желание да ги напуска.

Вече напълно будна, тя нямаше търпение да напали огъня в печката на долния етаж и да се стопли с чаша чай. Като продължаваше да се движи все така бавно, тя напъха скованите си от студ крака в памучните панталони фу, върху които облече ризата сам и накрая си сложи кепето, което убеждаваше всички по улиците на Сиатъл, че е момче. В ролята на момче тя можеше да се движи безпроблемно из града, за да прави доставки на стоките, поръчани от магазина на баща ѝ. В ролята на момче не беше закачана нито от самотните китайски ергени, нито от любопитните бели мъже. Именно благодарение на тази свобода тя се беше научила да говори английски и отново благодарение на нея събираше разнообразни клюки и слухове, за да ги сподели после с баба си, която пък продължаваше да се притеснява, че Мей Лин не се държи като порядъчно китайско момиче.

Напъха крака в обувките си с плоска подметка и завърза парчето червена панделка на края на опашката си, която се спускаше по гърба ѝ чак до кръста. Тази панделка беше единственият женски атрибут, който си позволяваше понякога, защото знаеше, че няма да направи впечатление на никого, особено в тези дни. Червеното беше цветът на късмета. А тя, заедно с всички китайски жители на Сиатъл, вече цяла седмица празнуваше тихо китайската Нова година с традиционния китайски йероглиф "Двойно щастие", сложен пред външната врата за късмет, и запалени червени свещи, които отдаваха почит на предците и прогонваха демоните. А само преди три нощи двете с баба ѝ бяха седели край прозореца на стаята им, за да наблюдават празничните фойерверки, които братята Янг пускаха в небето.

Все така трепереща от студ, Мей Лин се втурна надолу по стръмното стълбище към стаята зад магазина на баща ѝ и към така желаната топлина на печката. Вратичката на печката се отвори със скърцане – сигналът, който съобщаваше на баща ѝ, че отново е сутрин. Мей Лин бързо хвърли няколко цепеници в недрата на печката, сложи приготвения от вечерта чайник върху мангала, а след това отиде да запали свещите и ароматните пръчици пред семейния олтар, където прошепна няколко думи в памет на предците си. Днес беше третият ден от Новата година – Годината на Кучето, и днес беше денят, за който баща ѝ беше обещал да ѝ даде една от малкото останали непродадени захаросани сливи, които беше поръчал за празненствата.

Устата ѝ се напълни със слюнка при мисълта за сладката, вкусна захаросана слива. Ако побърза със сутрешните си задачи, може пък баща ѝ да реши да ѝ подари сливата по-рано, преди да са отворили магазина.

Първата сутрешна задача беше закуската. Като се движеше бързо в малката стая, Мей Лин взе буркана с кисело зеле и лук, които щеше да смеси с ориз и с бульона, останал от снощната им вечеря. Но точно докато прехвърляше зелето в тенджерата, поставена върху горещата повърхност на печката, откъм предната част на къщата, от уличката пред магазина се чуха силни удари, последвани от разтревожени викове, които ѝ напомниха за тримата братя, тичащи уплашени по улиците преди малко. Тя застина, за да чуе какво става, но нито успя да различи думите, нито разбра дали са на китайски или английски. Но самият тон на говорещите беше достатъчен, за да я накара да стисне дръжката на дървената лъжица колкото ѝ беше възможно по-здраво, да затаи дъх и да наостри още повече слух.

През тънките дървени стени долитаха шум и бъркотия, които идваха все по-близо. Виковете ставаха все по-настойчиви, даже ядосани.

И тогава тя разбра.

Макар че не искаше да знае. Не, не е възможно. Няма как да е истина. Не и тук. Не и сега!

Все така стиснала в ръка дървената лъжица, тя открехна леко вратичката, свързваща жилищните помещения на къщата с тънещия в мрак магазин. През стъклените витрини, гледащи към улица "Вашингтон", тя зърна тълпа бели мъже, носещи в ръце пушки и нещо, което приличаше на тежки тояги. Неколцина от тях носеха и фенери, но избледняващото над главите им небе осветяваше съвсем ясно тълпата. По едно време един от мъжете, облечен в черен делови костюм и шапка, се отдели от тълпата и се приближи до заключената врата на магазина. Черните му очи като че ли се взираха право в нея под изрисуваната на стъклото табела. Страх разтресе тялото ѝ. Дръжката на лъжицата се впи в дланта ѝ.

– Събирай си багажа, жълтурче! – изрева към нея мъжът. – Днес се връщаш в Китай!

– Мей Лин! Дръпни се оттам! – сграбчи внезапно баща ѝ ръката ѝ и я издърпа от вратата достатъчно, за да я затвори и да я скрие от тълпата и мъжа отвън.

– Слуховете били верни, татко! – извика тя, а когато се обърна към него, видя, че той все още е с нощницата си. – Гонят ни от този град!

– Тихо, дъще! – прошепна той, хвана я за раменете с топлите си ръце и я погледна право в очите. – Не им показвай страха си! Докато сме заедно, ще бъдем добре!

Пусна я, побутна я лекичко към стълбите и добави:

– Върви да събудиш баба си и я облечи. Събери, каквото можеш. Не съм сигурен, че ще можем някога да се върнем отново тук.

Тя отвори уста, за да протестира, но той вече беше изчезнал в малката задна стаичка, където спеше. Със свито сърце тя се насочи нагоре по стълбите, а когато стигна до леглото, коленичи до баба си и изрече:

– Найнай, събуди се! Трябва да се приготвим за тръгване!

Хвана баба си за раменете и я разтърси, защото през последните няколко месеца слухът на старицата отслабваше все повече и повече. Повтори думите си на китайски, тъй като баба ѝ така и не беше научила английски, и продължи да я разтърсва лекичко.

– Трябва да кажа на прислужницата да побърза! – извика рязко и внезапно баба ѝ, като скочи в леглото. – Мама не обича да я карат да чака в пазарни дни! – Думите ѝ бяха объркани, очите – премрежени.

Мей Лин, която беше свикнала с редовните сънища на баба си за някогашния ѝ живот в Китай, само я потупа по рамото и се обърна да отвори раклата до леглото, където бяха прибрани всички дрехи на старицата. Но точно в този момент откъм магазина долу чу виковете на баща си, последвани от удари и звук от разбиване на нещо.

Момичето хвърли на леглото до баба си някаква дреха, без изобщо да я погледне каква е, а после се втурна обратно надолу по стълбите. Незнайно защо, краката ѝ като че ли не я слушаха особено. Когато стигна до вътрешната врата, отвеждаща към магазина, се закова на място. Баща ѝ беше коленичил на пода в краката на двама бели мъже. Около него беше разпилян цял чувал с ориз. По-високият от двамата нападатели държеше пушка пред гърдите си, а по-ниският и дебелият размахваше тояга от боядисано в черно дърво, която подозрително много приличаше на част от външната украса на витрините.

И двамата носеха черни костюми и шапки, предпочитани от белите мъже от това време, макар по-ниският отпред да изглеждаше така, сякаш не се бе преобличал с дни – толкова намачкано и мръсно беше сакото му. И на двамата очите проблясваха налудничаво, от което устата на Мей Лин пресъхна. Погледът ѝ се насочи към предната врата на магазина. Подът пред нея беше покрит със счупени стъкла. Половината дървена каса стърчеше разбита от ритника, с който нападателите бяха нахлули. Но онази част от вратата, на която беше резето, все още се държеше здраво за стената.

– Моля не рани семейство! – започна да моли баща ѝ на развален английски. Беше преклонил смирено глава. Мей Лин не го беше виждала никога нито толкова уплашен, нито толкова безсилен. Стомахът ѝ се преобърна и я накара да преглътне тежко.

Въпреки опасността, пред която изправяше и двама им, тя хукна към него, като внимаваше да не вдига нито глава, нито очи. Сграбчи го за рамото и извика:

– Татко, стани!

Баща ѝ вдигна рязко глава към нея и когато го погледна в очите, тя видя там само ужас, който ѝ подсказа, че е трябвало да стои на горния етаж. Но все пак той се изправи на крака и двамата заедно отстъпиха няколко крачки назад. Макар че тя продължаваше да го държи за рамото, той се помести и застана точно пред нея.

Мъжът с тоягата започна да потупва с нея дланта си, а после се изплю безцеремонно, оставяйки грозно кафяво петно върху лъснатия до блясък от Мей Лин под.

– Днес всички вие жълтурковци си тръгвате с парахода в един следобед. Връщате се в Китай!

– Но нашият дом е тук! – извика Мей Лин, без изобщо да се замисли. Тя беше родена в Сиатъл и не познаваше друг начин на живот. – И ние не искаме да си тръгнем!

Баща ѝ я потупа по ръката, но нищо не каза.

Дебелият и приятелят му се спогледаха. По лицата им се разляха широки усмивки, които обаче не достигнаха очите им.

– Не мисля, че някой ви пита, нали? – изрече накрая ниският с тоягата. – Имаше гласуване. Никой не ви иска вас, жълтурковците, защото крадете работата и парите на нас, американците! – Направи крачка към тях и Мей Лин усети как баща ѝ се вцепенява. – Но доколкото виждам, не мога да ви имам доверие, че ще си завлечете жълтите задници на онзи кораб, така че май ще трябва да се погрижа лично да стигнете дотам!

И сграбчи Мей Лин за ръката, преди тя и баща ѝ да се усетят.

– Пусни ме! – разкрещя се тя, но ръката на белия мъж я стисна като менгеме, изтръгна я от баща ѝ и я тласна към вратата.

– Тръгвай пред мен, жълтурче!

– Почакайте! – извика внезапно баща ѝ, озовавайки се пред нея, точно между дъщеря си и нападателите. – Ние тръгва! Моля, само вземе нашите неща и стара майка. Тя не ходи.

– Татко! – изсъска на китайски Мей Лин в ухото му. – Защо трябва да тръгваме? Та в Китай няма нищо за нас! Ти сам си го казвал не веднъж и два пъти!

Баща ѝ се извърна към нея, приковавайки я с очи да се подчини.

– Сине мой – изрече на английски, свикнал с този театър в присъствието на непознати. – Нямаме никакъв друг избор! Върви си събери нещата и помогни на найнай! И аз ще взема каквото мога!

– Имате пет минути и нито секунда повече! – изрече дебелият мъж. – Всеки китаец, останал на брега след потеглянето на парахода, ще бъде застрелян!

И сякаш за да подчертае думите му, от улицата отвън прозвуча изстрел.

Когато белите мъже се втурнаха към витрината, за да видят какво става, баща ѝ я бутна към стълбите с изрична заповед на китайски:

– Знай, че те просто си търсят извинение да ни убият! Затова не им давай такова! Вземи всичко ценно, което можеш да носиш! Побързай!

Думите му буквално втрещиха Мей Лин. Но как беше възможно подобно нещо? Как беше възможно тези мъже да нахлуват тук със сила и да ги принуждават да отплават "за дома", към страна, в която Мей Лин никога не беше стъпвала? Страна, с която баща ѝ се беше сбогувал, без никакво намерение да се връща там?

Завари баба си, седнала на леглото. Очите ѝ изглеждаха огромни на фона на дребното ѝ, бледо лице. Незнайно как, но беше успяла да се облече в най-красивото си червено манг ао, носено над червената плисирана пола, която беше носила в деня на сватбата си. Дрехата буквално висеше върху съсухреното ѝ тяло. Като че ли знаеше, че им предстои да потеглят на пътешествие, тя беше успяла да натъпче дори миниатюрните си, увити с бинтове крака в най-красивите си черни бродирани пантофки.

Когато видя страха, изписан по сбръчканото лице на баба ѝ, Мей Лин усети как сърцето ѝ претупва, ала сега нямаше време да я успокоява. Грабна пазарската си чанта от стола до леглото и започна да хвърля вътре дрехи, четката си за зъби и късметлийските пари, които беше получила само преди три дена. Веднага щом напълни тази чанта, момичето грабна торбата за бродерия на баба си, изхвърли от нея всичките конци, игли и недовършени кесии и сложи на тяхно място част от дрехите на старицата, античната ѝ игла за коса и джобните пари, които държеше в кесийка, пъхната зад мивката в стаята им. Накрая се изправи пред баба си и отсече:

– Найнай, трябва да тръгваме! Бок гуей ни принуждават да отплаваме за Китай. Ба'ба вече ни чака долу.

При споменаването на Китай очите на старицата просветнаха, но после бързо изгаснаха.

– Не забравяй пудрата ми за лице, Мей Лин! Не трябва да бъда виждана от никого без пудрата ми!

Мей Лин нежно, но бързо бръсна бяла пудра върху тънката като хартия кожа на лицето на баба си и добави малко руж на бузите и устните ѝ, после пусна и двете кутийки в чантата за бродерия и изрече:

– Твоето манг ао е много красиво, найнай! – Завърза и двете чанти, а после добави: – Драконите и фениксите със сигурност ще ни пазят по време на това пътешествие!

Баба ѝ се усмихна широко и повдигна гордо брадичка. Често беше споменавала пред внучката си, че червената коприна на горнището носи късмет и никога не беше забравяла да добави, че осемте дракона са символ на официалния ранг на покойния ѝ съпруг. Сребърният фазан отпред се беше поизтъркал и избелял, но бродерията, изработена лично от ръката на баба ѝ, беше толкова фина, че човек трябваше да се вгледа внимателно, за да се увери, че картината не е рисувана. Дълбоко в себе си обаче Мей Лин си пожела това ярко облекло на баба ѝ днес да не привлече към тях ненужно внимание.

На прага се появи баща ѝ, следван плътно от по-високия бял мъж.

– Време е да тръгваме – изрече кратко и сдържано.

– Да, баба! – кимна Мей Лин. – Би ли взел чантите ни, за да мога да нося найнай?

Баба ѝ трябваше да бъде носена навсякъде, защото нарочно стяганите ѝ с бинтове още от детството деформирани крака не бяха в състояние да издържат за дълго тежестта на тялото ѝ. Мей Лин беше свикнала да я носи на гръб из стаите на къщичката им, което обикновено беше достатъчно, тъй като старицата не беше напускала дома им от години. Но до доковете имаше цели три пресечки разстояние и макар тя да беше дребна, носенето ѝ чак дотам нямаше да бъде никак лесна задача.

Метнала старицата на гърба си, Мей Лин тръгна след мъжете надолу по стълбите, където миризмата на прегоряло кисело зеле извика сълзи в очите ѝ. Пламъците на свещите танцуваха на семейния олтар, осветяващи дагеротипната снимка на майката, която тя никога не беше познавала, но която сега като че ли гледаше право в нея.

– Татко, снимките! – промърмори тя, напомняйки му да не ги забравя. Той автоматично грабна всички снимки и ги напъха в чантата на баба ѝ. Изпълнени с примирение, че ще трябва да оставят тук всичко, което притежаваха, те се насочиха към предната част на къщата, към магазина.

Там завариха по-ниския бял дявол да пълни джобовете си с кутийки опиум и тютюн. Мей Лин изобщо не му обърна внимание, докато минаваше покрай него и парчетата стъкла от вратата хрущяха под краката ѝ. Когато напусна сенчестата вътрешност на магазина и се озова на дървения тротоар навън, тя инстинктивно се дръпна назад, притискайки себе си и баба си, която тежеше значително на гърба ѝ, до витрината на бащиния магазин.

Тълпата, събрала се по улиците, приличаше на картина от грозен кошмар, на нещо, което нямаше никаква връзка с реалния свят, обгърнато от покрова на носещата се на парцали мъгла и оскъдната слънчева светлина, просмукваща се през сивото, ръмящо небе. Бледолики мъже в черни и кафяви костюми и шапки кръжаха около доста по-дребни китайски мъже, които пък бяха облечени в същите сиви панталони и ризи, каквито носеха Мей Лин и баща ѝ. Тоалетът на баба ѝ безсъмнено се открояваше като единственото цветно петно в това мрачно утро, въпреки че в момента Мей Лин не виждаше нищо друго освен ръкавите, увити около врата ѝ. Момичето се притисна към стъклото зад себе си, внезапно изплашено от непровокираната с нищо омраза, която лъхаше от тълпата.

Въпреки студа въздухът беше наситен с непоносимата смрад на отходните тръби, които изтичаха направо на улицата. Инцидентният порив на солен въздух, носещ миризма на катран откъм доковете, не помагаше почти с нищо за намаляване на смрадта. По цялата дължина на улицата, докъдето стигаше погледът – и докъдето позволяваше мъглата – редици гневни бели мъже, въоръжени с пушки и сопи, бяха подкарали китайците от града като добитък пред себе си.

– Ще ви измъкна от всичко това – прошепна баща ѝ на китайски, спирайки за миг до нея на дървения тротоар. – Не се отделяй от мен!

Думите му ѝ дадоха точно куража, от който имаше нужда, за да се влее заедно с него в потока от хора на калната улица. Кракът ѝ се приземи върху купчина конски изпражнения и тя усети, че се подхлъзва. Предвид допълнителната тежест на баба ѝ, която я теглеше назад, като че ли нищо не беше в състояние да спре падането ѝ.

Но в този момент две силни ръце я сграбчиха и вдигнаха на крака заедно с баба ѝ, все така здраво обгърнала врата ѝ с ръце. Мей Лин извърна очи, за да види кой ѝ е помогнал и установи, че това е най-малкият от братята Янг. Усмихна му се в знак на благодарност, но той само се смръщи и се обърна, побутван напред от дулото на пушка.

Същата тази пушка обаче се впи в нейното тяло и тя чу зад гърба си:

– Движение, момче!

Тъй като нямаше никакъв избор, Мей Лин се подчини. С раздирани от болка мускули на краката и гърба и с далеч по-унищожителния огън на страха, изпепеляващ гърдите ѝ, тя тръгна надолу по хълма по посока на брега заедно с останалите китайци, изкарвани и прогонвани от домовете си.

– Сине мой, насам! – достигна до нея гласът на баща ѝ откъм уличката между неговия магазин и съседната пералня. Извън дома им той за нищо на света не би използвал името ѝ, но тя познаваше отлично гласа му.

Колкото ѝ беше възможно по-бързо с този товар на гърба си и с белите дяволи, подкарали всички напред, тя се отправи към уличката, където завари баща си, притиснал гръб о влажната дървена стена. Погледът му се стрелкаше във всички посоки зад нея.

– Бързо, насам! – извика тихичко той, откъсна се от стената и се насочи навътре в уличката, отвеждайки ги на безопасно място и към шанса все пак да останат в тази страна. Или поне така се надяваше тя.

– Хей, вие там! Спрете!

Крясъкът ги накара да ускорят ход. Мей Лин извика на помощ всичките си вътрешни сили, за да се движи, въпреки че тежестта на баба ѝ я караше да се чувства така, сякаш сънува, че се опитва да бяга, обаче краката ѝ отказват да се подчинят. Продължи да върви напред, дори когато чу зад себе си стъпки, които приближаваха.

Единственото, което видя в следващия момент, беше някакво тъмно петно, което мина пред нея, а после как баща ѝ пада в калта. За да не се строполи върху него, Мей Лин спря толкова рязко, че се олюля. После видя как белият мъж сграбчва за яката баща ѝ, изправя го и насочва към него юмрук, голям колкото лицето му.

– Къде мислиш, че отиваш, бе? – извика мъжът и без да чака отговор, заби юмрука си с такава сила в бузата на баща ѝ, че едва не отнесе главата му. А след това черните му мустаци се извиха над усмивка, която накара студената мъгла да се забие дълбоко в костите на Мей Лин.

– Бок гуей, спри! Пусни го! – разкрещя се баба ѝ отзад и засипа въпросния бок гуей – белия дявол, с бясна тирада, макар да знаеше, че той не разбира нищичко от думите ѝ. Мей Лин се опита да смъкне старицата от гърба си, за да помогне на баща си, то баба ѝ впи ръце толкова силно във врата ѝ, че едва не я задуши. – Не, Мей Лин! – прошепна в ухото ѝ. – Той ще удари и теб!

Като си даде сметка, че старицата е напълно права, Мей Лин я повдигна по-стабилно на гърба си, а след това пое дълбоко с гърди така необходимия за дишане въздух.

Баща ѝ беше най-милият човек, когото тя познаваше. Никога не повишаваше глас нито на нея, нито на младежите, които идваха в магазина му в дните на получаването на надниците, нищо че се държаха като прасета с изискванията си. Никога през живота си не беше участвал в ръкопашен бой. Затова сега гледката на баща ѝ пребит и обезчестен по такъв начин я разтърси безмерно, сякаш не той, а тя беше получила тези юмручни удари. Не можеше да стои така и просто да гледа! Трябваше да направи нещо!

Привеждайки се от кръста, за да не изпусне баба си от гърба си, Мей Лин хвана ръката на белия дявол, преди да е успял да стовари отново юмрук върху окървавеното лице на баща ѝ, и изрече с най-добрия си английски:

– Моля ви, сър! Моля ви, не го удряйте пак! Ще отидем на кораба с останалите. Няма да ви причиняваме повече никакви неприятности!

Точно в този момент в уличката отекна изстрел от пушка. През сърцето на Мей Лин премина ужас и тя погледна право към баща си, търсейки в него признаци за огнестрелна рана. Но раните му като че ли бяха само от побоя, а не от пушка, при това той все още дишаше. Баба ѝ продължаваше да реве в ухото ѝ, предупреждавайки я да не се меси, за да не набият и нея. Обаче Мей Лин само затвори облекчено очи и от гърдите ѝ се изтръгна една треперлива въздишка.

Когато отново ги отвори, видя белият мъж все така да държи баща ѝ за яката в окървавените си юмруци, но иначе гледаше някъде зад нея, по посока на улица "Вашингтон", откъдето дойдоха изстрелите. Онова, което видя, накара устните му да се разтеглят в самодоволна усмивка, но Мей Лин не се обърна, за да провери каква е причината за нея. В момента най-важната ѝ задача беше да изкара и трима им живи от тази проклета уличка.

– Моля ви! – повтори. – Ще отидем на кораба!

Когато черните му очи най-сетне се насочиха към нея, тя зърна в тях такава неподправена злоба и омраза, че краката ѝ се разтрепериха. Изпъна гръб толкова, колкото ѝ позволяваше тежестта на баба ѝ, надявайки се по този начин да скрие ужаса, който се носеше на горещи пориви през вените ѝ.

Мъжът изръмжа отвратено, захвърли баща ѝ на земята и докато тупаше погнусено ръцете си една в друга, изрече с ехидна усмивка:

– Напълно си прав, момче! – Срита баща ѝ. – Сега се махайте, преди да съм решил друго!

Мей Лин стори всичко по силите си, за да помогне на баща си да се изправи. Едното му око беше подпухнало и затворено, от носа му и от една рана на бузата му се стичаше кръв. В гърдите на момичето се надигна гняв, измествайки бързо страха ѝ. Баща ѝ не беше сторил нищо лошо. На никого. Никой от тях не беше сторил нищо лошо. Единственото им престъпление беше, че са китайци – твари, които белите хора на Америка считаха за по-долни и от добитък. Нямаше значение, че китайците бяха построили техните железопътни линии, че сечаха дърветата им, за да им осигурят дърва за огрев, и че консервираха сьомгата им. Китайците бяха работили точно толкова здраво, колкото и всеки бял човек в тази страна, ако не и по-здраво, а ето че сега ги изригваха. Нежелани. Нечисти. Като досадни мухи.

– Сине, трябва да тръгваме!

В гласа на баща ѝ се долови предупреждение и тя разбра, че е забелязал гнева в душата ѝ. А тя не вярваше на гласа си от страх да не излее този гняв върху белия мъж и така да го накара вече да пребие баща ѝ от бой. И да го убие. Отрезвена от тази мисъл, Мей Лин само кимна и пое напред в крак с баща си, докато той куцаше обратно към главната улица.

Когато стигнаха отново до дървения тротоар, тя се олюля и спря. Бяха ѝ необходими всички усилия на волята да се задържи права при гледката, която я чакаше тук. Проснат в калта пред тях лежеше най-малкият от братята Янг, онзи, който ѝ беше помогнал преди малко. Задната част от главата му липсваше, отнесена от куршум и на нейно място зееше огромна кървава дупка, за която Мей Лин знаеше, че ще я преследва всеки миг, в който затвори очи. Невиждащите му очи се взираха в уличката, от която те току-що бяха дошли. Минаващите покрай него китайци само извръщаха глави.

– Хайде, движение! – заповяда зад тях мустакатият бял мъж и я сръга в гърба.

Баща ѝ я дръпна за ръката и най-сетне краката ѝ изпълниха заповедта на мозъка ѝ, въпреки че тежестта, която носеше на плещите си, беше непоносима. И не ставаше въпрос само за тежестта на баба ѝ. Тримата заедно заобиколиха трупа и се насочиха надолу по улицата, към каруцата, която щеше да ги откара на големия параход.

Трета глава

27 май, неделя. В наши дни.

Имението Ротси, остров Оркас.

ОЛИВИЯ се качи на горния етаж, за да проведе телефонен разговор със семейството си, но Инара продължи да седи пред бродирания ръкав и да го съзерцава. Внезапно дочу звук от двигател на кола, спираща отвън. И това я накара да си спомни, че бяха оставили портите на имението широко отворени. Всеки би могъл да влезе.

Набързо зави ръкава в парчето син кариран памучен плат и го остави на масата, а после се втурна към прозореца на дневната, дръпна дантелената завеса и надникна.

Точно до колата ѝ беше паркиран доста поочукан, стар зелен пикап, пълен догоре с инструменти. Едър мъж с ръждива на цвят, късо подстригана коса, облечен в работно яке, тъкмо крачеше по посока на главния вход на имението.

Макар и изпълнена с известно неудобство, Инара хукна навън и се провикна:

– Ехо! С какво мога да ви помогна?

Изобщо не възнамеряваше да позволява на някакъв си непознат да се размотава неканен из имението на семейството ѝ.

Мъжът се завъртя на пета и се обърна право към нея. Стоманените му очи се присвиха.

– Коя сте вие? – запита сурово.

Тя вдигна брадичка и му отговори със същия предизвикателен тон:

– Аз съм Инара Ериксън, собственичката на Ротси! А вие кой сте?

Подобно на слънце, показващо се внезапно иззад облаците, лицето на мъжа изведнъж светна в широка усмивка. Той скъси бързо разстоянието между тях с широки крачки, подаде ѝ ръка и изрече:

– Извинявайте! Помислих си, че сте някой нахален турист или клошар, или нещо подобно. Приятно ми, аз съм Том Гарднър. Двамата със съпругата ми живеем от другата страна на пътя.

Тя се ръкува с него, но после пусна ръката му и отстъпи крачка назад.

Тъй очевидно не забеляза преднамерената дистанция, която тя установи между тях, защото пъхна небрежно ръце в джобовете си и продължи:

– От много години помагаме на Далия и Нанси да поддържат това място. Между другото, те често ви споменаваха. Но сега, когато ги няма... – Замълча, прочисти гърло и продължи: – И сега, когато ги няма, ние продължихме да поддържаме каквото можем, макар че се питаме какво ли ще стане с Ротси...

При вида на този огромен мъж, полагащ неистови усилия да не показва скръбта си от загубата на Далия, Инара усети, че бронята ѝ пада.

– В такъв случай се радвам да се запознаем! – изрече с усмивка. – Вие ли окосихте тревата?

Том кимна. Обърна червендалестото си лице към главната къща и тихо попита:

– Е, какво смятате да правите с имението?

Инара проследи погледа му и видя постройката така, както вероятно я виждаше той – изоставена златна мина.

– Дойдох, за да видя какво трябва да се ремонтира, за да го пусна на пазара – отговори.

– Ще го продадете?! Ами онзи хотел?

– Вие знаете за това? – стрелна го с очи Инара. Самата тя беше научила за плановете на Далия едва преди две седмици, когато адвокатът ѝ беше връчил книжата с описанията и идеите на леля ѝ.

Той се усмихна, кимна по посока на пикапа и отбеляза:

– Забравих да спомена, че съм строител. Поради което Далия беше безмилостна с въпросите си към мен – замълча, а после с доста по-тих тон добави: – Тя беше изключително интелигентна дама.

И преди Инара да успее да каже каквото и да било, той продължи така, сякаш току-що повторно не се беше опитал да пребори скръбта си по загубата на Далия:

– Значи вие няма да го направите, а? Имам предвид хотелчето?

Инара се извърна и огледа всички крила на къщата, опитвайки се да си представи странноприемницата, която Далия беше виждала във въображението си. Мисълта ѝ грабна картините от плановете и съвсем неволно ги доразви, както впрочем правеше от мига на пристигането ѝ. И изведнъж тя видя своя бутиков хотел така ясно, сякаш цял живот беше мислила по този въпрос.

– Всъщност знаете ли – отговори, – мисля, че имам по-добра идея! Не обикновен хотел за преспиване и закуска, а бутиков хотел!

– Какво ще рече това? – попита Том Гарднър.

Без да откъсва очи от имението, в което вече виждаше своя хотел, тя занарежда:

– Представете си елегантност и стил, безупречно обслужване, уединение, съвременни удобства и специално внимание към всеки клиент!

– Звучи ми като нещо, в което съпругата ми веднага ще се влюби!

Инара примигна и видя къщата такава, каквато изглеждаше  реално, а заедно с нея и всичката работа, която щеше да се наложи да бъде свършена, за да бъде превърната в бутиков хотел. Обърна се към Том и изрече:

– Само остава да измисля как ще го постигна!

Тревогите заплашваха да изтрият завинаги това видение от съзнанието ѝ. Защото това щеше да бъде нещо много повече от работа на пълен работен ден – това щеше да бъде житейски прелом! И означаваше, че ще се наложи да откаже официално предложението на "Старбъкс". Това ли искаше наистина?

Да не говорим колко много пари щеше да струва – пари, с които тя не разполагаше. Сега тя огледа дупките по ерозиралата алея и покрития с плесен фонтан, представи си дългия списък с неща, които се нуждаеха от ремонт, и си даде сметка, че със сигурност има още много, за които дори не се беше сетила. На всичко отгоре, за да се превърне всичко това в бутиков хотел, стаите трябваше да се реконструират генерално, към всяка от тях трябваше да бъде добавена баня и всички възможни уреди и аксесоари трябваше да се осъвременят.

– Питам се колко ли би ми струвал целият ремонт... – промърмори почти на себе си тя.

– Аз мога да ви помогна – рече Том.

– Как? – изгледа го с присвити очи тя.

– Аз съм най-добрият строителен предприемач в архипелага, а може би и в континенталната част на щата – отговори той, сритвайки един камък, паднал върху алеята. – Ако искате да започнете колкото е възможно по-скоро, знайте, че ми се отвори дупка в графика. Изгубих наддаването за една поръчка, на която разчитах за лятото.

Инара усети как по лицето ѝ се разлива усмивка. Е, тя, разбира се, щеше да провери препоръките му, обаче нещо ѝ подсказваше, че леля ѝ беше предвидила дори тази подробност.

– Какво ще кажете да влезете за по един чай, за да обсъдим плановете? Тъкмо ще се запознаете и със сестра ми!

Том вдигна очи към слънцето и поклати глава.

– Много бих се радвал – рече, – но в другия край на острова имам бригада, която искам да проверя преди края на работния ден. Отбих се вкъщи само за да взема няколко инструмента и видях, че тук има кола.

– В такъв случай какво ще кажете да ми дадете телефона си, както и някакви насоки да потърся информация за вас, а аз да ви се обадя към края на седмицата?

Том извади от джоба на якето си често използван кочан с листчета и дърводелски молив – от задния си джоб. Записа каквото трябваше на най-горния лист, откъсна го от кочана и ѝ го подаде. Не след дълго вече беше в пикапа си и се насочваше към портата на имението, напускайки със звук на клаксон и весело помахване на ръка през прозорчето.

Инара помаха в отговор, а после сведе очи към листчето, което Том ѝ беше дал, зарадвана, че се е запознала с човек, който искаше да ѝ помогне.

Хладен полъх на вятър раздвижи листчето, а самата тя потрепери, което я накара да си даде сметка колко бързо лети времето. Беше крайно време да вземе Лив и да отидат до града, за да вечерят, преди да се е стъмнило. Смятаха да преспят тази нощ тук, а утре да хванат първия ферибот, за да изпреварят празничните тълпи за Деня на загиналите във войните.

И тъй като знаеше, че утре преди тръгване със сигурност щеше да държи да обиколи навсякъде, за да заключи, а надали щеше да разполага с толкова време, тя се втурна да го направи сега, изгасяйки всички лампи и заключвайки външните и вътрешните врати.

И докато обикаляше имението, сърцето ѝ препускаше от нетърпение, представяйки си колко красиво би могло да стане тук.

Накрая се върна в къщата на Далия, грабна ключовете си от кухненската маса, отиде до стълбището и се провикна:

– Лив, готова ли си да тръгваме за вечеря?

– Веднага слизам!

Докато чакаше, Инара отново разтвори ръкава и се загледа с удивление в ярките детайли на картината. Трябва да беше много важен, иначе защо някой ще си прави труда да го крие чак под стълбите?! Реши, че би могла да превърне проучванията по него в свое хоби – в почивките по време на ремонта би могла да се опита да узнае откъде се е появил този ръкав, кой го е изработил, кой го е скрил и най-вече – защо.

Очертаваше се едно удивително лято!

* * *

Още преди зазоряване Инара се уви в едно одеяло и се настани на верандата с чаша горещ чай и лаптопа си. Докато гората около нея се пробуждаше, тя нахвърли в един файл всичките си идеи за бутиковия хотел, които се надпреварваха за приоритет в ума ѝ.

Когато се увери, че е записала всичко и се е сдобила с подобие на контрол над проекта, тя вдигна нагоре ръце и се протегна. И внезапно се вцепени.

От другата страна на алеята, точно срещу нея, една сърна си пощипваше кротко от нисък храст. Инара се постара да не помръдва, даже да не диша, за да не я подплаши. Накрая, доволно нахранена, сърната спокойно се отдалечи. Инара почувства срещата с тази сърна като знак, че оставането ѝ тук е най-правилното решение за нея.

Вече напълно събудена, тя се върна в кухнята, за да си налее втора чаша чай и да провери дали Оливия не е станала. Не беше. Докато се насочваше обратно към верандата, погледът ѝ падна върху ръкава, който все така си лежеше на масата. Грабна го, а когато се върна на мястото си, въведе в търсачката на лаптопа си думата "бродерия". Но веднага след това осъзна, че зададеното търсене е твърде неясно. Пробва с "азиатска бродерия". Това вече даде доста по-обещаващи резултати. Не след дълго тя вече беше потънала в четене, без изобщо да си дава сметка, че чаят ѝ изстива.

Снимките и описанията, които откри, потвърдиха подозренията ѝ, че ръкавът е азиатски, макар че не можеше да бъде сигурна точно от коя държава.

Като внимаваше да държи ръкава далече от дебелия слой прах, покриващ мебелите на верандата, тя го разтвори отново, за да го погледне пак и да го сравни с бродираните дрехи, които ѝ показваше търсачката на лаптопа.

Ръкавите на някои от китайските облекла бяха в подобен стил, но дизайнът на бродерията беше напълно различен. Японските кимона бяха с доста по-обемни ръкави, но също с различен дизайн. Откри значителни разлики и между бродираните корейски, виетнамски и индийски дълги роби, рокли и ризи.

Май така нямаше да стигне доникъде и само щеше да си загуби времето.

И въпреки това не можеше просто да забута ръкава някъде и да забрави за него. Отвори нов прозорец в търсачката и поднови проучванията си.

– Божичко! Бях забравила колко разкошни са утрините тук!

Инара поздрави сестра си с добро утро и едва сега забеляза резенчето слънце, надничащо иззад върха на планината Конститюшън. Лъчите му отскачаха от капчиците роса, покрили окосената трева в подножието на стълбите на верандата. Тази гледка автоматично я отпрати обратно към детството ѝ, когато ставаше в ранни зори, за да отидат да карат каяк с майка ѝ. Някога тя обичаше да повтаря, сутрините са любимото ѝ време от деня, защото по това време дори вятърът спял, благодарение на което водата била гладка като стъкло.

Нямаше по-добро място за наблюдение на пробуждането на света от морето. Инара се чувстваше много специална, защото майка ѝ избираше именно нея за втория човек в двуместния им каяк. Обожаваше и бадемовите кроасани, които майка ѝ купуваше от пекарната в града, където задължително се отбиваха за закуска.

Сега Инара се загледа в посока на водата, въпреки че къщата ѝ пречеше да я види, и изрече:

– Искаш ли да излезем с каяците, преди да се върнем у дома?

Оливия се тръшна върху тапицираната пейчица до сестра си, като едва не седна върху ръкава, и промърмори:

– Не особено – разтри сънено очи и допълни: – Спала съм повече от обикновено, а и Адам вече ми се обади, за да пита кога смятам да се прибирам.

– Смяташ ли, че ще успеем да хванем ферибота в 8:50?

Оливия погледна часовника си, скочи и вече тичайки, подвикна през рамо:

– Само ако натисна педала!

Когато сестра ѝ влезе обратно в къщата, Инара се огледа още веднъж, за да провери дали не е пропуснала нещо преди тръгване, но после си даде сметка, че тъй като възнамерява да се върне съвсем скоро, единственото, което в момента има нужда да направи, е да си грабне дамската чанта и сакчето, с които беше дошла. Следователно, докато чакаше Оливия да си вземе душ, тя самата имаше още време да се разходи из интернет.

Този път зададе на търсачката израза "азиатски символизъм", изхождайки от непознатите картини и знаци, които беше забелязала в бродерията. Повечето от резултатите, които получи, бяха свързани с йероглифите в китайската и японската писменост. Плъзна страницата надолу и започна да получава все по-обнадеждаващи резултати. След като прегледа набързо няколко сайта, съвсем случайно попадна на нещо, което изглеждаше с доста по-академичен привкус.

Беше научен доклад, в който се обясняваше как определени йероглифи от китайската култура символизират социален статус, осигуряват защита или късмет или представляват някакво морално послание. След като набра в търсачката името на автора – Даниел Чин, Инара установи, че той е професор във Вашингтонския университет в Сиатъл, нейната алма матер.

Перфектно! Значи професорът беше местен. В такъв случай със сигурност щеше да успее да хвърли някаква светлина върху този ръкав.

Записа в бележника си информацията, дадена за контакт с него, а после, като погледна часовника си, осъзна, че почти е станало време да тръгват за ферибота.

– Лив, готова ли си? – провикна се през отворената врата към къщата. Никакъв отговор. Тя прие мълчанието като сигнал, че разполага с още няколко минути. Които ѝ бяха напълно достатъчни.

Набързо написа имейл на професора, в който му съобщи за ръкава, като описа картината, избродирана върху него, и го попита дали би могъл да ѝ помогне с някаква информация по този въпрос. Завърши с молба към него да ѝ отговори колкото е възможно по-скоро, като написа и номера на телефона си. В последната секунда реши да добави и снимка на ръкава, която прикрепи към писмото. Това би трябвало да бъде достатъчно, за да привлече вниманието му.

Затвори лаптопа си, събра си нещата и влизайки в къщата, се провикна:

– Оливия, време е да тръгваме!

Щеше да се върне към края на седмицата, за да започне ремонта на имението. Тогава щеше да се срещне и с Том, за да му предаде щафетата.

Веднага след тези мисли нахлу нова, която я накара да застине за миг. Баща ѝ. Той изобщо нямаше да бъде доволен от решението ѝ. Досега се гордееше толкова много с нея – хвалеше се на всеки срещнат как дъщеря му щяла да тръгне по стъпките му в международния бизнес.

Но един хотел също можеше да бъде разглеждан като международен бизнес, нали? Все пак щеше да има клиенти от целия свят.

Не че тази мисъл я успокои особено, докато се качваше по стълбите, за да си вземе чантите и да извика сестра си. Като че ли щеше да бъде най-добре още тази вечер да информира баща си за новото си решение. И да приключи веднъж завинаги с този въпрос.

* * *

Дискът на слънцето вече се беше снишил над Олимпийските планини, когато Инара си отключи и влезе в дома на баща си, където живееше през последните две години, откакто той беше получил инфаркт. Хвърли чантата си в своята стая и тръгна да го търси из къщата. Намери го на обичайното му място – в неговата бърлога, пред компютъра.

– Днес е Денят на загиналите във войните, татко! Празник е! Почини си!

Когато я зърна, сивосините му очи блеснаха и по устните му заигра крива усмивка.

– Но в Шанхай не е празник, Нара!

Тя знаеше, че баща ѝ се намира в процес на преговори за една сделка, която щеше да разшири дестинациите на круизните му кораби чак до Югоизточна Азия, затова изобщо не се изненада да го види, че работи. Повече се изненада от факта, че той се надигна от бюрото си и дойде да седне при нея на коженото канапе пред камината.

– Толкова ли зле мина, колкото се опасяваше? – попита той.

Тя замълча, опитвайки се да измисли как да започне. Накрая изрече:

– Всъщност не беше чак толкова зле. С малко ремонт ще стане прекрасно.

Той сведе глава, прочисти гърло и смотолеви:

– Ами ти? Ти добре ли си?

Състраданието му я свари неподготвена. Беше очаквала от него да избегне емоционалната страна на посещението ѝ на острова. След катастрофата той също не беше стъпвал там, но и не обичаше да говори за това. Тя знаеше, че баща ѝ я обича, но разговорите им обикновено се въртяха около безопасни теми като компанията, нейната нова работа и членовете на семейството.

– Не беше много лесно – призна си сега тя и потри ръце. – Оливия ми оказа неоценима помощ. Но когато най-сетне стигнахме до Ротси, се почувствах страхотно да се върна отново там, сякаш принадлежа на това място. Всъщност след два дена пак отивам. Ще бъде добре и ти да дойдеш този уикенд.

– Много се гордея с теб, скъпа! – изрече той и подпря ръце на колене, като че ли се канеше да се изправи. – Сигурен съм, че и новият собственик на имението ще го обича толкова, колкото го обичаш ти!

Инара забеляза, че той не реагира по никакъв начин на предложението ѝ да я придружи на острова, но реши засега да не настоява. Постави ръка върху неговата, за да го задържи до себе си, и изрече:

– Всъщност бих искала да поговоря с теб за всичко това. Имаш ли минутка?

Той се отпусна назад в канапето, изгледа я и попита:

– За какво става въпрос?

Тя се обърна така, че да го гледа право в очите, и започна:

– Татко, леля Далия е била истински гений! Когато огледах Ротси от позицията на нейните планове, веднага съзрях замисъла ѝ! Помниш ли онзи хотел извън Бордо, в който отседнахме през лятото, когато бях на четиринайсет?

– Разбира се. И какво за него?

– Помниш ли колко много ти хареса специалното обслужване, което получихме от персонала и как те всяка вечер ви оставяха в библиотеката вино и сирене?

Инара полагаше огромни усилия да подготви терена, преди да му съобщи какво беше решила.

– На майка ти много ѝ хареса – отбеляза баща ѝ и я изгледа подозрително.

Е, настъпи моментът да скочи с двата крака в огъня.

– Искам да направя същото с Ротси! – заяви Инара. – Искам да превърна имението в бутиков хотел!

Баща ѝ поклати глава, но не каза нищо. Изражението му обаче разкриваше по перфектен начин всичко, което му минаваше през ума. И преди да беше успял да отхвърли категорично идеята, тя продължи:

– Двете с Лив огледахме всичко. Беше съвършено! Даже получих предложение от един строителен предприемач във връзка с ремонта. Е, първо ще трябва да говоря с него, за да се уточним, но се надявам до следващото лято хотелът да бъде готов да приеме първите си гости! – С всяка следваща дума възбудата ѝ ставаше все по-голяма. – Татко, в Ротси има нещо специално! – възкликна със светнали очи. – Неповторимо място! Бях забравила, че там се чувствам изцяло като у дома си! И смятам, че това би могло да бъде невероятна възможност! Островите стават все по-популярни като ваканционни дестинации, а моят хотел би могъл да предостави на гостите ми нещо неповторимо! Може да се превърне в място, където те да поискат да се връщат отново и отново! Даже на теб няма да ти се иска да го напускаш!

– Ами работата ти? – Въпросът му прозвуча така, сякаш тя беше малко момиченце, което предпочита да отиде до мола с приятелки, вместо да си седи вкъщи и да помага в домакинството.

Тя преглътна, сведе очи към ръцете в скута си и прошепна:

– Смятам да я откажа.

Ръцете на баща ѝ изплющяха върху коленете му и тя подскочи.

– Как ли не! – изрева той. – Знаеш ли колко връзки пуснах, за да те уредя да се явиш на онова интервю?! Не можеш да отхвърлиш подобна възможност току-така, само и само да ми се правиш на ханджийка на някакъв остров на средата на нищото!

И изведнъж в стаята стана много задушно. До този момент Инара смяташе, че е била одобрена за работата благодарение на личните си заслуги.

– Не, не знаех – смотолеви едва чуто. – Нямах представа, че си пуснал връзки за това.

Той я изгледа вбесено и промърмори:

– Направих онова, което всеки баща на мое място би направил, а ти би трябвало да си ми благодарна!

За да се успокои, тя си наложи да се втренчи върху едно петно на кожената седалка на канапето, точно до нея. Напомни си, че за нищо на света не трябва да се отклонява от целта, с която започна този разговор.

– Разбира се, че съм благодарна! Благодарна съм ти за всичко, което си направил и правиш за мен, татко! Но в Ротси се чувствам истински жива, повярвай ми! Имам толкова много идеи за реконструкцията и толкова се вълнувам, че ще управлявам хотел...

– Че какво знаеш ти за управлението на хотели?! Нищо! – сряза я баща ѝ.

– Това не е съвсем вярно – поправи го тя. – Нали карах стаж в комплекса "Кавалиери" в Рим, забрави ли?

– Две седмици работа не те правят хотелски мениджър!

Олеле! Инара нарочно сниши тон и смени тактиката си, като изрече:

– Мисля, че леля Далия е оставила имението на мен, тъкмо защото е знаела, че мястото ми е точно тук. Знаела е, че аз съм човекът, който може да му вдъхне нов живот. Искам да го направя, татко! Искам го много по-силно, отколкото да работя в централата на "Старбъкс"!

Баща ѝ замълча. И мълча доста дълго. Когато отвори уста, рече:

– И как ще платиш за всичко това? Дори без да броим студентския ти заем, пак не разполагаш с необходимите пари!

Тя затвори очи и се втурна напред, преди да е изгубила смелост.

– Чрез теб, татко! Искам да бъдеш мой финансов партньор в това бизнес начинание. Помисли добре! Ти знаеш всичко за туризма чрез твоите круизни линии. Един бутиков хотел на остров Оркас би бил перфектната инвестиция за човек като теб!

– Инара! – възкликна баща ѝ и поклати глава.

– Мама би се влюбила в тази идея! – извади последния си коз Инара. – Все пак Ротси е наследство от нейното семейство и съм сигурна, че тя би била съкрушена, ако го продадем!

Изричайки тези думи, тя веднага млъкна и застина на място с пълното съзнание, че може и да е прекалила.

Раменете на баща ѝ се отпуснаха, а погледът му се насочи към поставената в рамка снимка на покойната му съпруга, намираща се на полицата на камината. Знаеше, че дъщеря му е права, но по стар навик предпочете да се придържа към бизнеса си.

– Точно сега не мога да направя подобна рискова инвестиция. Знаеш, че съм в период на важни преговори за откупуване на права.

– Е, в такъв случай го приеми като личен заем – побърза да контрира Инара, преди той да е успял да каже категорично "не". – Заем, който покрива реконструкцията и личните ми разходи и който ще ти изплатя с лихвите веднага, щом открием хотела!

– Ами ако не заработи? Ако никога не успееш да излезеш на печалба?

– Нали съм собственик на имението? – отвърна Инара и колкото и да се мразеше за следващите думи, допълни: – Използвай имота като допълнителна гаранция. Ако хотелът не проработи, ще ти продам имението, за да си платя заема.

В този момент телефонът на баща ѝ започна да звъни. Той скочи и с две крачки се озова до бюрото си.

– Трябва да приема този разговор – каза. Инара го чу как оставя обаждащия се на изчакване, а после го видя как свива устни, сякаш размишлява. Когато вдигна очи към нея, тя зърна в тях познатия проблясък. – Виновен ли съм, че искам дъщеря ми да бъде щастлива? – възкликна. – Подробностите ще уточним по-късно, но засега мога да кажа едно: ще ти дам този заем, но при условие че ежемесечно ми даваш пълен отчет за всички разходи! Съгласна ли си?

Тя се втурна към него, скочи на врата му и извика:

– Благодаря ти, татко! Няма да съжаляваш, обещавам!

Той ѝ върна прегръдката със свободната си ръка и отвърна:

– Но си запазвам правото да запорирам заема във всеки един момент, в който нещо не ми хареса! И тогава ще трябва веднага да продадеш имението! – предупреди. – Готова ли си да рискуваш при подобно условие?

Но тя си знаеше, че няма да се стигне до подобно нещо. Хотел "Ротси" щеше да отвори врати следващото лято и точка.

– Да. Благодаря, татко!

– Не бързай да ми благодариш, Нара! Нека първо видим как ще тръгне тази твоя реконструкция!

Четвърта глава

7 февруари 1886 г., неделя, в късния следобед.

Сиатъл, територия Вашингтон.

– ДОБРЕ ЛИ СИ, найнай? – попита Мей Лин за пореден път, въпреки че баба ѝ я беше уверила многократно, че е съвсем добре. И двете си знаеха обаче, че въпросът е безполезен. Когато се бяха качили на борда на "Принцът на Пасифика" им беше съобщено, че койките в трета класа са препълнени и че единствените свободни места са каютите в първа класа на главната палуба. След това им беше заповядано да платят по дванайсет долара за билет за всеки от тях, което, естествено, те направиха от страх да не ги убият. Щяха да пристигнат в Китай със съвсем малко пари за началото на новия им живот. Но както ѝ беше напомнил баща ѝ, поне бяха живи и се имаха един друг.

След като се бяха настанили в каютата си и след като се беше погрижила за раните на баща си, Мей Лин беше застанала на прага с надеждата да разбере откъде би могла да набави храна за себе си и семейството си. Ала не беше срещнала никаква отзивчивост. От момчетата в бели униформи, чиято работа очевидно беше да поддържат всичко чисто и блестящо, до офицерите в сини униформи, които ревяха заповеди, всички до един се правеха, че изобщо не я виждат. След като параходът най-сетне се беше откъснал от доковете малко след четири следобед, отплавал много по-късно от обявения час, тя беше събрала кураж лично да слезе на долната палуба и да потърси нещо за ядене. В килера беше открила самун сух хляб, който беше скрила под ризата си и занесла на семейството си. Не че това беше успяло да ги нахрани.

– Добре съм – отговори баба ѝ на поредния ѝ въпрос, седнала на двойното легло и облегната на стената на каютата. – Просто съм уморена. Ти също трябва да си починеш.

С тези думи тя се смъкна надолу и легна до бащата на Мей Лин, който отдавна спеше. За самата Мей Лин нямаше място, но за нея това изобщо не беше проблем, защото не възнамеряваше да спи.

Приведе се отново над баща си, притеснена, че толкова дълго спи. Кожата около едното му око и по цялата му буза беше подпухнала и виолетова. Мей Лин се беше погрижила за раните му, колкото бе могла, но по кърпата, поставена под бузата му, продължаваше да капе кръв. Макар да не бе изрекъл нито думица, за да се оплаче, фактът, че беше заспал почти моментално, след като беше изял сухия си комат хляб, подсказваше на Мей Лин, че раните му са много по-сериозни, отколкото той даваше вид.

Изтощена от тревоги и страх, тя се свлече на единствения стол в каютата и отпусна глава на стената зад нея. Усещаше ръмженето на двигателите под краката си, докато параходът пореше водите на пролива Пюджит, отдалечавайки я завинаги от Сиатъл и от нейния дом. През единствения илюминатор зърна последния лъч светлина, заливащ с червени краски острова, покрай който минаваха. Наближаваше залез-слънце и тя си даде сметка, че не може повече да се крие от истината. А истината беше, че тя никога повече нямаше да види дома си. Отвеждаха ги в Китай.

Откъм леглото се чу тихо стенание. Мей Лин скочи от стола и се втренчи в двамата му обитатели. Един бърз поглед беше достатъчен, за да потвърди, че баба ѝ се беше отдала на блажен сън, но разбитата от побоя глава на баща ѝ се мяташе насам-натам.

– Шшт, татко! В безопасност си! – промърмори тихичко тя и постави ръка върху подпухналата част на главата му точно там, където обръснатото се срещаше с гарвановочерната опашка, падаща зад гърба му. Безпомощният му вид я плашеше. Нямаше представа какво ще прави, ако го изгуби. Беше прекарала целия си кратък живот само с двама души – баща си и баба си.

Майките и бавачките на белите деца им бяха забранявали да играят с нея, а деца с дръпнати очи от нейната раса почти нямаше. Повечето китайци в Сиатъл бяха ергени, които бяха дошли да работят тук и да изпращат пари на семействата си в родината. Китайските семейства бяха изключителна рядкост, а в нито едно от тях нямаше деца на възрастта на Мей Лин. Затова тя познаваше само двама души на този свят. Баба ѝ я беше научила на всичко, което имаше да се знае за китайската култура и за воденето на домакинството. Работата в магазина на баща ѝ пък я беше научила да говори, чете и пише на английски, както и на основното за американската култура. Семейството ѝ беше целият ѝ живот. Затова се надяваше от все сърце баща ѝ да се оправи.

Сега той простена отново в съня си. Тя трябваше да направи нещо, каквото и да е, само и само да облекчи болката му.

И тогава се сети. Беше чула, че на този кораб са натоварени всички китайски жители на Сиатъл. Значи и Джонг Ли трябваше да е някъде на борда.

– Баба, отивам да потърся помощ! Ще се върна колкото мога по-скоро! – прошепна в ухото му.

След това се плъзна бързо през вратата на каютата, гмурвайки се в мразовитата привечер, решена на всяка цена да намери билкаря, който се беше грижил за всички болни и ранени китайци в Сиатъл. Щеше да го открие на всяка цена, ако ще и да се наложи да претърсва всеки ъгъл на парахода.

Тръгна напред и мина покрай дървените спасителни лодки, покрити с брезент, насочвайки се към стълбите, по които беше минала и преди, когато търсеше храна. Но преди да успее да стигне до стълбите, на няколко метра от нея се отвори врата и оттам излязоха двама стюарди в униформи. Това ѝ даде една идея, идея, която може би беше по-добра от търсенето на Джонг Ли.

Младите мъже бяха потънали в задълбочен разговор и очевидно не я забелязаха, но когато си спомни, че всъщност изглежда като момче и че момчетата могат да правят такива неща, Мей Лин им препречи пътя и ги принуди да я видят.

– Моля ви, господа – започна тя на най-добрия си английски, с подобаващо сведени очи, – баща ми е ранен и се нуждае от медицинска помощ. Дали няма лекар на този кораб? – И надникна предпазливо, за да види реакцията им.

Но нито един от двамата не изглеждаше трогнат от молбата ѝ. Мъжът с луничките обърна глава към парапета и се престори, че тя не говори на него. Другият прочисти гърло, но и той не каза нищо. Тя повтори по-високо молбата си.

Те не само продължиха да я игнорират, но и този път я избутаха и подновиха разговора си, сякаш нищо не се беше случило.

Капки солена вода от морето напръскаха лицето ѝ, докато гледаше как двамата младежи се отдалечават от нея, но тя изобщо не обърна внимание на вледеняващата им милувка. Кожата ѝ по-скоро гореше от яростта, която се втурна през нея.

От момента на събуждането си тази сутрин тя беше подложена на нечовешка жестокост от страна на белите хора, които бяха убедени, че я превъзхождат. Беше чувала предостатъчно истории за побоища, бесене, разстрели и всевъзможни други зловещи прояви на несправедливост от страна на белите мъже към китайците от Калифорния чак до Уайоминг, затова днес им беше позволила да я прогонят от дома ѝ. Затова се беше качила на този кораб. Беше платила дори за билет, какъвто не искаше, за пътуване към страна, в която не желаеше да ходи. Но според нея не би трябвало да има значение, че тя е китайка, а мъжете, които сега се отдалечаваха от нея, бяха бели. В крайна сметка всички бяха човеци, а този факт повече от всичко останало даваше правото на баща ѝ да получи помощ.

Без да осъзнава какво прави, тя закрачи с широки крачки към двамата стюарди, потупа по рамото рижия и изрече:

– Извинете, но моят баща се нуждае от лекар! Веднага! Къде мога да открия такъв?

Двамата мъже я зяпнаха, но после погледите им се срещнаха и те избухнаха в задружен смях.

– Доколкото знам, корабният лекар не е на разположение – изрече по-високият, с тъмната коса, като сръга приятеля си.

– Ти просто слез долу при другите жълтурковци. Там е по-топло – допълни онзи, когото тя беше потупала. Очите му бяха по-благи и в тях тя съзря проблясък на нещо, което доста приличаше на срам.

– С удоволствие бих се върнал на топло, но само след като баща ми бъде прегледан от лекар! – рече.

Вместо да отговори, по-старият и по-грубият от двамата изпъна рамене, сграбчи ръката на приятеля си и извика:

– Хайде, Ралф! Имаме заповеди, както знаеш!

Но Ралф се поколеба.

– Съжалявам – прошепна ѝ тихичко. – Заповядано ни е да не се месим, защото... – И преди да успее да довърши изречението си, другият стюард успя да го извлече далече от Мей Лин.

А на нея ѝ се прииска наистина да беше момче. Ако беше, можеше да настигне тези двамата и да им покаже какво мисли за безценните им заповеди с няколко юмрука. Това като че ли беше единственият глас на разума, в който белите мъже се вслушваха.

Но само се завъртя на пети и се насочи отново към стъпалата, връщайки се към първоначалния си план за Джонг Ли. Внезапно вниманието ѝ беше привлечено от врата с надпис "Лоцманска кабина", осветена отвътре. Сигурно там се намираше мъжът, който командваше кораба. Може пък да успее да го убеди да помогне на баща ѝ. В крайна сметка си бяха платили за превоза, при това щедро!

Без изобщо да ѝ пука за последствията, тя се насочи към вратата и хвана бравата, за да я отвори. Точно в този момент нечий глас отвътре я накара да замръзне на място.

– Сигурен ли сте за изхвърлянето на товара, сър? – запита гласът с приглушен тон, което накара Мей Лин да заключи, че човекът не желаеше да бъде подслушван.

– Че к' во друго, капитане! – отговори друг глас с доста силен чуждестранен акцент, какъвто Мей Лин не беше чувала досега. Акцент със странна напевност в края на думите и доста провлачени гласни, които я затрудняваха да ги различи една от друга. – Как шъ си позволя да държа тъз паплач дълго на кораба си?! Никой уважаващ себе си човек не би спал на койка, на която някога е лежал мръсен жълтурко! Колкото по-скоро се отървем от тях, толкоз по-добре! Колко още, докато стане сгода да разтоварим?

– Първо трябва да излезем от проливите – отговори капитанът. – Надявам се не искате теченията да довлекат всички трупове обратно на брега, нали?

– Че си прав, прав си, капитане. Ама да знайш, че колкото по-скоро изхвърлим товара, толкоз по-добре!

Хлад, който нямаше нищо общо с леденостудения вятър на палубата, прониза тялото на Мей Лин и я закова на място. Да изхвърлят товара... трупове...

И този товар бяха тя и всички останали китайци от Сиатъл?

Истината я удари толкова силно, че Мей Лин я почувства физически. Залюля се назад от металната врата с ръка, все така увиснала във въздуха, канеща се да сграбчи бравата.

Значи те не отиваха в Китай.

Отиваха на дъното на океана.

Не, сигурно не беше разбрала правилно. Разбира се, че не беше разбрала правилно! Хората не изхвърляха цели кораби с други хора в океана. Даже белият дявол не би могъл да извърши подобно масово убийство, само защото не харесва китайците!

Но вече се беше случвало, нали? През последните двайсет години бяха избити цели китайски общности по цялото крайбрежие на Америка, особено след като преди четири години американците бяха приели Закона за китайското изключване. Защо и това сега да звучи невероятно?

Разтреперана като лист, тя запристъпва назад, все по-далече от вратата и от злото, скрито зад нея.

Преди края на тази нощ тя и семейството ѝ щяха да бъдат мъртви. Но истината беше твърде кошмарна, за да я обгърне в цялата ѝ пълнота.

Сети се за баба си, която спеше в каютата. Въпреки че беше голям инат и още по-голям педант по отношение на обноските, баба ѝ беше нейната опора в този живот. Тя беше единствената майка, която Мей Лин беше познавала. Именно баба ѝ беше жената, която я беше научила да чете и пише на китайски. Беше я научила да готви, да чисти и да се грижи за техния дом. Беше я научила още как да бродира изящните кесии за монети, които продаваха в магазина на баща ѝ – стока, благодарение на която семейството ѝ печелеше достатъчно, за да си позволи всяка неделя да слага на трапезата си по цяло пиле. И пак баба ѝ беше тази, на която ѝ хрумна Мей Лин да се облича като момче, когато започна да се позакръгля на определени места и да привлича вниманието на мъжете из града.

И баща ѝ! Баща ѝ, който беше довел бременната си съпруга и нейна майка в Америка, където възнамеряваше да стане преуспяващ търговец и да отгледа силни синове. Вместо това беше изгубил съпругата си и беше отгледал дъщеря – ала нито веднъж не се беше оплакал от съдбата си и винаги се беше отнасял към Мей Лин така, че тя да се чувства обичана и желана. Наричаше я неговите "хиляда къса злато". Макар да не познаваше особено много други китайски деца в Сиатъл, тя открай време си знаеше, че е рядкост един баща да държи толкова много на дъщеря си. И сега мисълта, че този силен и почтен човек ще срещне края си по подобен начин, като мръсен и безполезен товар – и самата тя не можеше да стори нищо, за да го предотврати – накара Мей Лин да се почувства като парцалена кукла, без кости.

Едва кретаща, тя повлече крака към парапета. Наведе се и неколкократно изхвърли от стомаха си малкото, което имаше в него. През призмата на сълзите си видя как слюнката, капеща от устата ѝ, бива подхваната от вятъра и пада във водовъртежа на черните води под нея. Ръцете ѝ постепенно се изплъзнаха от металните перила – въпреки зимния студ бяха покрити с пот.

Някакъв шум привлече вниманието ѝ. Обърна се точно навреме, за да види как вратата на лоцманската кабина бавно се отваря. Мей Лин се хвърли светкавично в сенките до една от спасителните лодки, сви тялото си колкото можа повече и затаи дъх.

Същите два гласа като преди. Този път обсъждаха морски мили и океански течения. Мей Лин сграбчи с две ръце въжето, което държеше спасителната лодка, и си наложи да не издава никакъв звук въпреки конвулсиите в стомаха си и треперливото си дишане.

За нищо на света не желаеше да ги вижда. За нищо на света нямаше да се унизи да моли за живота на семейството си. Това не бяха мъже – бяха демони. Демоните не се вслушват в гласа на разума.

Докато минаваха покрай скривалището ѝ, тя се обърна, за да хвърли поглед на мъжете, които щяха да сложат край на живота ѝ. И двамата бяха изненадващо млади, с не повече от десетина години повече от нейните седемнайсет. Единият от тях не се виждаше много добре заради високо вдигнатата яка на куртката и спуснатата ниско над очите капитанска шапка. Но другият беше по-важен. Онзи със странния акцент. Онзи, на когото се подчиняваше капитанът. Той беше главният виновник.

Той вървеше с походката на човек, съзнаващ властта си. Фенерите на палубата светеха достатъчно силно, за да разкрият чертите му в подробности, макар Мей Лин да беше в състояние да го види само в профил. Мъжът не носеше шапка. Късата му рижа коса беше разделена на път точно в средата на главата му и завършваше малко над ушите. Вежди в същия риж нюанс минаваха в права линия точно над очите му, които изглеждаха мъртви, въпреки че той се засмя на нещо, изречено от капитана. Съвършено прав нос завършваше над движещите се тънки устни, макар че бученето в главата ѝ не ѝ позволяваше да го чуе какво казва.

Рядко беше имала причина да изпита презрение към друго човешко същество, но в случая с това тук омразата пламна неудържимо. Отново ѝ се прииска да беше момче, защото тогава щеше да притежава силата, необходима ѝ да го сграбчи и да го метне през перилата на кораба, преди той да е успял да стори същото със семейството ѝ и с всички останали невинни китайци на долната палуба.

В мига, в който се изгубиха от погледа ѝ, Мей Лин се втурна към каютата, където спяха баба ѝ и баща ѝ.

– Какво има, сине мой?

Това я накара да вдигне рязко глава. Зърна баща си, едва държащ се на крака, подпрян на вратата на тяхната каюта, като че ли беше решил да тръгне да я търси, но не беше успял да стигне по-далече от прага. Тревогата, изписана по лицето му, прониза гнева на Мей Лин като стрела.

Тя се олюля и за миг се закова на място. Затвори очи и си пое дълбоко дъх. Трябваше да каже на баща си. Той можеше да измисли начин да ги спаси. И преди беше плавал на параход, така че може би знаеше място, където биха могли да се скрият, докато корабът спре на пристанище.

Хукна към него. Искаше ѝ се да скочи в скута му и да се сгуши в него, както когато беше дете и знаеше, че той ще я защити от всички злини на света. Вместо това вдигна ръка и нежно погали здравата половина на лицето му. Вглеждайки се в очите му, зърна болката, която той никога нямаше да признае, че чувства.

– Много ме боли, че те боли! – промълви.

Той отпусна за миг лице в дланта ѝ, от което сърцето я заболя още повече. Тази благородна, храбра душа не заслужаваше съдбата, която му бяха подготвили другите! Той повече от всички други на света не заслужаваше това!

– Кажи ми, дъще, каква е причината за това изражение на лицето ти? – прошепна баща ѝ.

Мей Лин затвори очи и се опита да задържи този миг поне за мъничко, защото знаеше, че заговори ли, думите ѝ ще променят всичко. Точно сега все още бяха семейство, в което всички се грижеха един за друг. След като му кажеше каквото беше чула, щяха да се превърнат в семейство, което се бори да оцелее или просто плаче заради неспособността си само да избира съдбата си.

Сълзите рукнаха от очите ѝ, преди да успее да ги спре, затова тя просто стисна очи и промълви:

– Прости ми, баба, но трябва да ти кажа нещо. Нещо, което дори не мога да изрека!

Усети го как се вцепенява под дланта ѝ и това я накара да отвори очи. Изведнъж зареден с неизвестно откъде появила се енергия, той хвърли през рамо поглед към спящата си майка, после затвори тихо вратата на каютата и попита дъщеря си:

– Някой нарани ли те? Някой мъж?

Плъзна ръка по главата ѝ и надолу по ръцете ѝ, оглеждайки я за белези от насилие. Даже в сумрачната светлина на палубните фенери се виждаше съвсем ясно, че е пребледнял като платно – с изключение на местата на синините му.

Искаше ѝ се да го върне обратно в леглото, но знаеше, че той няма да го позволи. Затова само поклати глава в отговор на въпроса му и прошепна:

– Не, не е това.

– Тогава кажи ми какво е!

Въпреки бледността му гласът му прозвуча силно както винаги и това беше достатъчно, за да даде на Мей Лин тласъка, от който се нуждаеше.

Преди да започне, тя се огледа добре във всички посоки. Макар да изглеждаше, че са съвсем сами на влажната, изпъстрена със сенки палуба, Мей Лин се приближи максимално до баща си и зашепна в ухото му:

– Случайно чух разговор между капитана и неговия началник. Няма да ни закарат в Китай.

– Тогава къде? Във Виктория? Или може би Сан Франциско?

Тя поклати глава и тъжно продължи:

– Никъде няма да ни откарат. Чух ги как си говорят, че трябва да изхвърлят товара веднага щом стигнат до място, откъдето теченията няма да върнат труповете обратно на брега!

Очите на баща ѝ започнаха да се разширяват и накрая станаха толкова големи, че Мей Лин зърна целите кафяви кръгове, обрамчени в бяло. После, въпреки болката си, той тръсна силно глава и промърмори:

– Не, не! Сигурно не си чула добре!

– Татко, помисли! – възкликна тя и сграбчи ръката му, опитвайки се да го накара да ѝ повярва. – Не си ли спомняш как през есента трима китайци бяха убити само защото са работели във фермата за хмел в Скуок Вали, заемащи работни места на белите мъже? Китайците от Такома и от всички околни мини бяха също прогонени през последните няколко месеца по същата причина. Те не ни искат тук! Защо ще пилеят време и пари да ни карат чак до Китай? За тях ние не сме по-различни от боклук, който трябва да бъде изхвърлен!

Погледът на баща ѝ се стрелна над рамото ѝ и тя се обърна точно навреме, за да види капитана как се приближава по палубата откъм задната част на кораба, този път съвсем сам. Мей Лин усети как тялото ѝ се сковава, когато той ги подмина, без изобщо да ги удостои с поглед. Проследиха го в пълно мълчание как изчезва в лоцманската кабина.

– Какво ще правим сега? – прошепна тя на баща си, нетърпелива да пусне в действие плана, който е измислил той.

Той се извърна и я изгледа по начин, който я накара да се почувства така, сякаш нещо я беше блъснало в гърдите.

– Татко?

С глас, толкова тих, че тя трябваше да се напрегне, за да го различи сред боботенето на двигателите и плискането на морските вълни, той изрече:

– Сигурна ли си, Мей Лин? Такава ли е нашата съдба?

Щеше ѝ се да беше сгрешила. Но не беше.

– Да, татко – прошепна със същия тих тон тя. А после повтори въпроса си: – Какво ще правим сега?

Вместо да отговори, той се загледа в черната вода, която ги беше обгърнала, и се замисли. Накрая, без да изрече и думица, се обърна, влезе в каютата и грабна чантите и торбата, които на влизане беше оставил на пода.

Мей Лин застана до вратата и видя с все по-нарастващ ужас как баща ѝ измъква кесията с пари от собствената си чанта, а после отваря торбата на баба ѝ. Фактът, че той щеше да се опозори, като надзърне във вещите на майка си, погазвайки правото ѝ на неприкосновеност, подсказа веднага на Мей Лин, че надали щеше да хареса онова, което предстои.

Баща ѝ изсипа парите от кесийката на баба ѝ в своята доста по-голяма бродирана кесия, завърза я и ѝ я поднесе с треперещи ръце.

– Скрий това под платното, с което увиваш тялото си, за да не се изгуби! Побързай! Направи го веднага!

Без никакви въпроси Мей Лин веднага изпълни заповедта.

Колкото бързо ѝ позволяваха скованите ѝ от студ и страх пръсти, тя развърза куртката си и пъхна бродираната кесия в отвора на ризата, която носеше отдолу, а после я закрепи здраво под платното, с което увиваше признаците на своята женственост. Когато отново завърза куртката си, вдигна към баща си очи, пълни с безпрекословно доверие.

– Какво следва? – попита тихо.

Той вдигна глава и се загледа продължително в нея. Изражението му беше като огледало на стотиците мисли и чувства, които бушуваха в душата му. Накрая обгърна с мазолестите си длани лицето ѝ и очите му се впиха в нейните.

– Дъще моя, живей щастливо и обичай силно! Това е моята благословия към теб! – А после, преди Мей Лин да успее да попита защо ѝ казва това, той отстъпи крачка назад и изрече: – Но вече трябва да тръгваш! Преди да е станало твърде късно!

Да тръгва ли?

– Къде отиваме, татко? Знаеш ли място, където бихме могли да се скрием?

Тъмна сянка падна върху лицето на баща ѝ, когато прошепна:

– Баба ти и аз съвсем скоро ще бъдем при майка ти и при моя баща. Нашата съдба ни е довела дотук и когато моментът настъпи, ние ще я приемем спокойно. Но за теб, дъще моя, не приемам това като твоя съдба! Хайде, побързай!

Изтласка я назад през вратата и я избута до перилата, надвиснали над черната вода.

Мей Лин продължаваше да не схваща.

– Но какво говориш, татко? Къде трябва да отида?

Баща ѝ се обърна към водата и ѝ посочи с кимване.

– Ето там. Виждаш ли онова тъмно петно? Това е остров. Вероятно последният, преди да излезем в открито море. Можеш да доплуваш до него, Мей Лин. Ти си добър плувец. Научих те в онова езеро преди пет лета, помниш ли?

Дори самата мисъл да скочи в мастиленочерната вода и водовъртежите от пяна отдолу беше достатъчна, за да накара стомаха ѝ отново да се преобърне.

– Но аз не мога, татко! Не мога да го направя! – почти извика тя, като клатеше глава и отстъпваше от парапета и ужасяващата чернота под него.

– Дъще, погледни ме! – изрече баща ѝ, сграбчи здраво ръцете ѝ и доближи кървящото си лице до нейното. – Нямаш друг избор! Ако искаш да живееш, трябва да скочиш! – Погледът му се плъзна над водата към острова, а после отново се върна към нея. – Съвсем скоро ще подминем острова! Трябва веднага да скочиш!

– Не, не мога! – заклати глава тя. – Не мога!

– Можеш! – изрече властно той, дръпна я към себе си и я притисна крепко в обятията си. – Нека предците бдят над теб!

Мей Лин усети как параходът се разтресе под краката ѝ, сякаш поел треперенето на собственото ѝ тяло.

– Нямаш друг избор! – просъска баща ѝ. И преди тя да разбере какво става, той вече я беше избутал до студения метал на корабните перила. – Хайде, качвай се!

Пета глава

31 май, четвъртък. В наши дни.

Центрачната част на Сиатъл.

– ЗДРАВЕЙ, ЗОУИ! Може ли да ме свържеш с баща ми? – изрече Инара в блутута на телефона, докато лавираше с колата си сред натоварения трафик в централната част на Сиатъл.

Беше поела обратно към острова с кола, натъпкана до тавана, но току-що си беше дала сметка, че цяла седмица така и не се беше сетила да попита баща си за ръкава. Приготвянето на багажа ѝ и подготовката за започването на работата по хотела бяха запълнили всяка минута от нейния ден. Едва вчера беше намерила време да се срещне с мениджъра. "Човешки ресурси" на "Старбъкс", за да му съобщи, че отказва работата. Срещата беше преминала бързо и твърде неловко, ала въпреки неприятното преживяване тя беше напълно убедена, че е взела най-правилното решение за себе си.

Което беше ужасяващо. Ами ако допуска огромна грешка?

– Не е възможно, Инара, съжалявам! – отговори личната асистентка на баща ѝ. – Поръчал ми е да не го безпокоя по абсолютно никаква причина по време на срещата му с изпълнителните директори на "Ю Йи". В момента се намират на ключов етап от преговорите.

– О, да бе! Напълно забравих, че китайците вече пристигнаха. Е, в такъв случай му предай, че ще му звънна по-късно – отвърна Инара и затвори.

Погледна часовника си и видя, че се движи напълно в график. Ако нямаше задръстване по пътищата или закъснение на ферибота, щеше да бъде на острова доста преди вечеря. Инара изгаряше от нетърпение да се върне отново там.

Но докато се качваше на магистралата от рампата на Пътя на маслините, мисълта за ръкава изведнъж нахлу отново в съзнанието ѝ, отказвайки да я остави на мира. Все още не беше получила никакъв отговор на имейла, който беше изпратила на онзи професор. Обаче Вашингтонският университет, където той преподаваше, беше от другата страна на моста. Имаше достатъчно време да се отбие за малко и да поговори с него лично, за да си изясни нещата. А след това можеше да продължи, да забрави веднъж завинаги за този ръкав и да се концентрира изцяло върху работата по хотела.

Да, точно така щеше да направи. Даде десен мигач на колата си и се насочи към рампата, отвеждаща към университетския квартал. Дано само този професор не е във ваканция!

След като намери място за паркиране в кампуса, тя извади смартфона си и се включи в сайта на университета, за да разбере къде точно се намира кабинетът на този професор. Десет минути по-късно вече чукаше на дървена врата с надпис "Професор Даниел Чин, доктор на науките. Китаистика".

Никакъв отговор.

Инара пак почука и едва тогава забеляза графика, поставен на стената точно до вратата. От него ставаше ясно, че по това време професор Чин можеше да бъде открит в сградата "Багли Хол", където преподаваше история на модерен Китай. Часът завършваше в 12:20 часа.

Когато погледна телефона си, за да види колко е часът, тя си даде сметка, че ако чака края на учебния час, ще изпусне ферибота, който се беше надявала да хване. Но като се замисли, осъзна, че си струваше – така поне щеше веднъж завинаги да освободи съзнанието си от тази загадка. Затова излезе от сградата и се огледа.

Познаваше много добре кампуса на университета, а в "Багли Хол" беше карала доста часове през студентските си години. Затова веднага пое в правилната посока и скоро се озова край фонтана "Дръмхелър", отвъд който се разкриваше зашеметяваща гледка към планината Рейниър в далечината. Като типичен местен жител тя се поспря, за да се наслади на тази природна забележителност, толкова рядко видима заради облаците, и едва след това продължи към притихналата каменна сграда от другата страна на фонтана.

Надникна в първата класна стая и видя, че преподавателят е жена. Следващата стая, която всъщност беше аудитория, беше претъпкана със студенти, слушащи лекцията на застаналия на катедрата мъж с азиатски произход. Това най-вероятно беше професор Чин. През всичките си студентски години Инара нито веднъж не беше попадала на този професор. Един поглед към него обаче ѝ беше достатъчен, за да ѝ докаже какво е пропуснала, фокусирайки магистратурата си върху Европа.

Той беше млад за професор, най-много в началото на трийсетте, но очевидно експерт в своята област. Приковаваше вниманието на студентите с интересни факти и многобройни снимки на екрана зад него, но като че ли най-силно ги караше да се прехласват със страстта в гласа, с която водеше лекцията си.

Инара се мушна на третата редица, намирайки си място до две момичета, усърдно водещи си бележки на лаптопите. И двете я стрелнаха намръщено. След като се, настани на свободната седалка, тя се огледа и едва сега забеляза, че в преобладаващата си част студентите всъщност бяха жени.

– Какво, според вас, си е помислил императорът, когато манджурците превземат страната? – изрече в този момент професорът така, сякаш се канеше да разкрие някаква пикантна тайна.

През следващите десет минути тя научи за китайската история много повече, отколкото през целия си живот. От професора се излъчваше невероятна енергия, наелектризираща цялата аудитория, така че дори обичайните полузаспали студенти, почиващи си по традиция на най-задните редици, бяха изпънали гърбове и слушаха внимателно. От устата на професор Чин лекцията по история на Китай звучеше като холивудска клюка.

В мига, в който лекцията приключи, залата изригна. Инара изчака на мястото си студентите да си приберат нещата и да напуснат. На катедрата около професора се образува плътен кръг от момичета, които се надпреварваха да му задават въпроси, докато той си събираше листите, изключваше лаптопа си от проектора и го връщаше в чантата, метната през рамото му. Когато групата момичета се насочи към стълбите, продължаваща да държи професора в средата, Инара се изправи на крака, за да го настигне, преди да е успял да избяга.

– Извинете, професор Чин! Може ли да ви отнема минутка от ценното време?

Лешниковите му очи се спряха върху лицето ѝ само за част от секундата, след което се върнаха върху момичето до него и той изрече:

– Брита, защо не изпратиш имейл на асистентката ми, за да си насрочиш среща в приемните ми часове? Тогава ще мога да ти обясня този въпрос в по-големи подробности – после вдигна глава и обгърна с поглед всички момичета около себе си, в това число Инара. – Същото важи и за вас, колеги. Запазете си час и за мен ще бъде удоволствие да отговоря на всичките ви въпроси! Но сега бързам за важна среща!

След тези думи професорът успя да се измъкне от приклещилата го тълпа, но стигна едва до фонтана пред сградата, когато Инара го настигна и повтори:

– Професор Чин, само минутка, ако обичате!

Той спря и я погледна, и даже се усмихна, разкривайки перфектни бели зъби, но от вниманието ѝ не убягна лекото стягане около очите му, което подсказваше, че е раздразнен.

– Съжалявам, госпожице...

– Инара Ериксън! – представи се веднага тя и подаде ръка. Той се ръкува с нея.

Но преди да успее да му обясни коя е и какво иска, той вече се обръщаше с думите:

– Приемните ми часове са от два до четири следобед. Заповядайте в кабинета ми!

И хукна по тухлената алея, обаче тя пак го настигна.

– Професор Чин – изрече настойчиво, – аз не съм студентка! Открих един прекрасно бродиран ръкав, за който се надявах да можете да ми дадете някаква информация или най-малкото да ме насочите към свой колега, който би могъл да ми помогне! Изпратих ви и снимка с имейла си!

Това го закова толкова внезапно на мястото му, че тя беше изминала две крачки пред него, преди да го забележи и да се обърне.

– Госпожица Ериксън. Разбира се! Извинете ме за държанието ми! Видях имейла ви, но засега не съм имал време да ви отговоря. Прекрасна находка!

Очите ѝ светнаха от удоволствие, устните разцъфнаха в усмивка – колкото и незряло да беше от нейна страна, беше щастлива, че е привлякла интереса му.

– Даже сега е в мен! – възкликна и потупа чантата на рамото си. После погледна часовника си и промърмори: – Е, бих могъл и да позакъснея за онази среща. Заповядайте в кабинета ми!

Влязоха в претъпкания му с артефакти кабинет. Той избута купчината книги от бюрото си, за да направи място, и разстла най-обикновено парче бял плат. Инара разтвори парчето син кариран плат и вдигна ръкава пред очите му.

– Открих го под стълбите в семейното ни имение на остров Оркас – поясни. – Нямам никаква представа нито откъде се е появил, нито колко време е престоял там!

Без да изпуска от поглед ръкава, професор Чин си сложи бели памучни ръкавици, като отбеляза:

– Би било добре да не пипате твърде много този ръкав. Мазнините по ръцете ни се отразяват зле на фината бродерия.

Инара прехапа усмивката си, пряко сили привлечена от сексапилната му педантичност.

– Ще го имам предвид, професоре – промърмори.

– Наричайте ме Даниел! – възкликна той и погледът му най-сетне се откъсна от ръкава, за да се насочи към очите ѝ. До устните му се появи малка трапчинка. – В крайна сметка не сте студентка!

Тя позволи на усмивката си да се покаже и разшири и отговори:

– А вие можете да ме наричате Инара!

– Това име семейна традиция ли е? – запита той и нещо проблесна в очите му, но ги насочи бързо към ръкава, преди тя да успее да отгатне посланието им. Той пое внимателно ръкава от нея и го положи върху покритото с бяло платно бюро.

Силно развълнувана, тя кръстоса ръце пред гърди и отговори:

– Всъщност името е арабско. Когато била бременна с мен, майка ми работела с някаква жена от Ливан, която ѝ казала, че името означава "бляскав" или "светещ".

– Красиво е!

Този път тя вече разбра какво беше зърнала в очите му, защото сега погледът му се задържа върху лицето ѝ с неприкрит интерес. Тя усети как дишането ѝ се учестява, но се насили да продължи да се усмихва, за да намали напрежението, настанило се изведнъж между тях.

– Благодаря – смотолеви.

Той примигна, а после рязко се завъртя назад, за да вземе лупата от лавицата зад бюрото му. Приведе се над ръкава и изучава бродерията по него в продължение на няколко дълги минути.

– Това е невероятно! – изрече накрая с такъв ентусиазъм, че тя се запита дали случилото се между тях преди малко не е било само плод на въображението ѝ. – Никога досега не съм виждал толкова сложна, детайлизирана бродерия в подобни мащаби! Техниката прилича на случаен бод, разработена през двайсетте и трийсетте години на двайсети век. Това означава, че редовете се кръстосват и конците се добавят пласт след пласт, от много рехаво до много гъсто, така че крайният ефект е много подобен на маслено платно. Ето, вижте тук... – посочи към мястото, където морските вълни се разбиваха в корпуса на кораба. – Характерното за бродерия със случаен бод е, че отделните бодове варират по дължина, посока, цвят и гъстота на конеца. Всъщност този бод е всичко друго, само не и случаен, но ако го сравните с традиционната бродерия, бодовете изглеждат хаотични.

Изви ръкава и се изправи, сякаш за да огледа цялата картина, а не детайлите.

– Озадачаващото е, че макар видът на бода да ме кара да смятам, че бродерията е създадена през двайсетте години, кройката на ръкава намеква за китайската династия Дзин, преименувана на Цин, управлявала до края на империята през 1912 година. Освен това самата тема на бродерията е крайно необичайна!

– Какво искате да кажете? – попита заинтригувана тя, пристъпи до него и надникна към ръкава, опитвайки се да види онова, което беше описал той.

– Ами, не е като традиционната китайска бродерия, която към виждал, и въпреки това безсъмнено е китайска с тези символи – посочи към мястото близо до китката. – Виждате ли това? Това тук е меч, забит в дърветата на гората. Мечът е атрибут на един от Осемте безсмъртни в таоизма! А тук – премести лупата вляво – определено е лотос, въпреки че се слива с вълните на морето. Лотосът пък е най-популярният символ в будизма.

Замълча. А тя зачака, усещайки как вълнението ѝ нараства. Чудеше се дали няма още нещо.

Имаше.

– С тази кройка на подкова ръкавът изглежда да е срязан от китайска драконова роба, но дизайнът на бродерията пък съвпада.

– В какъв смисъл?

– По време на династията Дзин държавните служители на империята са носели драконови роби, наречени чифу, за всички случаи с изключение на най-официалните. Тези роби обикновено са имали на гърдите знак за ранга на служителя, както и дванайсет дракона, избродирани на определени места, сред които и по един на всяко рамо. Както обаче виждате, на рамото на този ръкав няма никакъв дракон. Освен това сложната бродерия на драконовите роби обикновено е завършвала над лакътя, като останалата част е била изпълнена с обикновени мотиви – или поне до маншета, който отново е имал сложен дизайн като основната част на робата. А този ръкав изобщо не следва този традиционен модел!

– Какво означава това?

– Не знам. Никога не съм виждал подобни бродирани фигури, освен на копринените паравани, разбира се, но и там не са с толкова големи подробности, а още по-малко – с такава сложна техника. Обикновено бродериите изобразяват природна картина или сцена от китайска легенда...

Внезапно той млъкна, като че ли току-що се беше сетил нещо.

– Сякаш тази...

– Какво?

Когато се обърна към нея, очите му се бяха разширили. С доста по-дълбок тембър изрече бавно:

– Сякаш тази бродерия разказва някаква история, но това е история, за която никога не съм чувал! А аз познавам много добре китайските истории, гарантирам ви!

Гласът му изведнъж я привлече към него. Прииска ѝ се да чуе всички тези истории още сега. Напълно прехласната, на Инара ѝ отне известно време, докато осъзнае, че двамата се намират толкова близо един до друг, че могат да се докоснат.

За да увеличи разстоянието между тях, тя отстъпи наляво и промърмори:

– Не мога да повярвам колко много неща можете да кажете само от един поглед!

– О, аз едва започвам, госпожице... Инара! – ухили се доволно той. После прочисти гърло и добави: – Бихте ли имали нещо против да оставите ръкава при мен? Мога да ви предложа застраховка и малка стипендия за това, че сте дали назаем този артефакт на университета, а лично мога да обещая, че ще го третирам единствено с респекта, който му се полага! Бихме могли да уточним и датата на връщането му, ако желаете.

Малка стипендия ли? Пари, които тя би могла да използва за хотела!

– Смятате ли, че този ръкав е ценен? – попита тя.

– На този етап не мога да кажа със сигурност – отговори уклончиво той. – Със сигурност би бил по-ценен, ако към него вървеше и дрехата, към която някога е бил прикрепен!

– Ах, да, исках да ви питам и за това – изрече тя, докато той увиваше внимателно ръкава. – Защо според вас някой ще реже ръкав от някаква дреха, а после ще го крие?

– Повече от сигурно е, че този някой е имал основателна причина да го направи. Бих бил много щастлив, ако имам възможността да разгадая тази мистерия!

Инара се замисли за предложението на професора. Нямаше никакво съмнение, че ръкавът беше събудил професионалния му интерес в значителна степен. Нямаше никакво съмнение също така, че през идните месеци нейното време щеше да бъде запълнено изцяло с грижите по ремонта на хотела, което щеше да рече, че надали ще има възможност да се занимава с проучвания. Пък и какво толкова може да му се случи на ръкава, ако го остави тук?

– Разбира се – изрече на глас. – Задръжте го колкото е необходимо!

– Отлично! Ще се грижа добре за него, обещавам ви! И ще поддържаме връзка, за да ви държа в течение на проучванията си – уви старателно ръкава в памучното платно и го заключи в едно от чекмеджетата на бюрото си. След това попълни разписка и ѝ я поднесе за подпис, поглеждайки часовника си. – Съжалявам, но вече наистина трябва да тръгвам за онази среща!

– А аз трябва да хвана ферибота – рече тя и тръгна с него към изхода на сградата, където си стиснаха ръцете. Професионалното му поведение я убеди, че само си беше въобразила проблясъците в очите му, които беше зърнала в неговия кабинет.

– Беше ми приятно да се запознаем, Инара! – рече той. – Ще държим връзка за ръкава.

– Благодаря ви! Оценявам онова, което правите за мен!

След тези думи го видя как се обръща и потегля. Тя стори същото, като се завъртя на пета и се насочи към колата си, а с нея и към имението, което я очакваше на острова и което скоро щеше да се превърне в бутиков хотел.

След час и половина път до Анакортъс тя изпусна първия ферибот и се наложи да чака на опашка за следващия, така че не успя да стигне до Ротси преди девет вечерта. Слънцето беше залязло, но островът беше все още потънал в онзи синкавочерен миг преди нощта, който се усещаше в еднакви части като безмълвна въздишка и бушуващо сърце. Докато внасяше багажа си в къщата на Далия, Инара усети, че нощта най-сетне я обгръща и едва сега си даде сметка, че изобщо не беше помислила за безопасността си. Съвсем сама. В едно изоставено имение. Заобиколена от десет акра призрачна гора.

Заключи вратите, качи се на горния етаж и отвори прозореца на спалнята. До ушите ѝ достигна някакъв жужащ звук като от трафик по магистрала – отне ѝ известно време, докато осъзнае, че това всъщност е шепотът на вятъра, носещ се между вечнозелените дървета. От време на време мракът и тишината бяха разкъсвани от сънено бълнуване на птица или бухане на бухал откъм гората, от плисъка на прибоя отвъд дърветата. Всеки друг би се уплашил да бъде тук съвсем сам, но Инара установи, че нощните звуци всъщност я успокояват. Тук тя беше в безопасност от всички свои страхове така, както някога беше в скута на майка си.

Въпреки че тя ѝ беше отнета толкова рано.

Остави прозореца отворен за нощния бриз и се приготви за сън. Утре рано сутринта щеше да пристигне Том Гарднър, за да започне работата. Невероятно!

Докато се унасяше в сън, заслушана в нощните звуци на природата, Инара се улови, че мисли за професора и се чуди кога ли ще ѝ се обади.

От чисто професионален интерес, разбира се.

Шеста глава

9 февруари, 1886 г., вторник.

Остров Оркас, територия Вашингтон.

НЕЩО НЕ БЕШЕ НАРЕД.

Може да беше от миризмата на мокра вълна и пушек от напалена печка. Може да беше и от кухата, студена болка в гърдите ѝ, изригнала под формата на мощен пристъп на кашлица, която я изтръгна от топлата утеха на съня. Каквото и да беше обаче, още преди да отвори очи Мей Лин си знаеше, че не се намира в собственото си легло, до баба си и че няма никакво желание да се изправя очи в очи с онова, което я очакваше.

Когато кашлицата ѝ поутихна, тя продължи да стиска очи, хванала се здраво за съня, в който плуваше заедно с баща си в езерото Юниън. Колко щастливи бяха в онзи ден!

Провлачване на крака. Прочистване на гърло.

Мъжки звук.

Образът на баща ѝ мигновено изчезна от съзнанието ѝ и очите ѝ се отвориха рязко.

Намираше се върху дебел сламеник, поставен в ъгъла на мрачна колиба. Над нея, подобно на чудовище, което се канеше да я погълне, стоеше огромен бял мъж с разрошена кестенява коса, покриваща лицето му.

Спомените я връхлетяха. Последният от тях беше за морското чудовище, което я сграбчи. Как тогава се беше озовала тук? Мей Лин изскимтя, изправяйки се в сламеника, и се изтегли бързо назад, докато гърбът ѝ не се удари в дъсчената стена на колибата. Когато разбра, че няма накъде повече да върви, грабна възглавницата, за да я използва като щит или да я хвърли към него, ако се наложи, след което да побегне. Вратата. Къде беше вратата?

– Радвам се да те видя будна. Тревожех се, че няма да прескочиш трапа.

Вместо да я сграбчи в хищните си нокти, чудовището мъж не помръдна от мястото си до сламеника. Любезните му, загрижени думи бяха в толкова ярък контраст със страховития му външен вид, че на Мей Лин ѝ отне доста време, докато схване значението им. Не беше чудовище. Само мъж.

Бял мъж.

Тя го огледа внимателно, но все така хванала възглавницата като щит пред себе си.

Той имаше кестенява коса, падаща свободно чак до брадичката му, където други косми скриваха устните му. Беше облечен с кафяви панталони и синя карирана риза с копчета отпред. Едната му ръка беше отпусната до тялото му, другата държеше метално канче, от което се виеше пара. Мъжът пак прочисти гърло и това я накара да върне поглед към лицето му. И той я зяпаше така, както тя зяпаше него. Очите му бяха от онзи вид, който при нормални обстоятелства тя би определила като мили. Сега обаче знаеше, че не може да им се довери.

Мъжът сведе очи, като че ли се чувстваше неудобно да я гледа. Сигурно защото беше китайка. Или поне така предположи тя, знаейки, че баща ѝ веднага би я порицал, задето е погледнала чужд мъж в очите.

– Не знам дали разбираш езика ми или не – изрече мъжът, – но това тук е прясно кафе – подаде ѝ канчето. – Ще те постопли.

Мей Лин никога досега не беше опитвала кафе, но студената болка в гърдите ѝ копнееше за топлина. Затова пое канчето, като внимаваше да не докосне пръстите на мъжа. След като ѝ го поднесе, той се отдалечи, а тя подуши напитката. Не миришеше на земя като чая, с който беше свикнала. Този аромат беше по-силен, по-остър. И топъл. Пробва с миниатюрна глътчица и се смръщи. Имаше вкус на препечена пепел. Но докато се спускаше в гърлото ѝ, кафето започна да успокоява силната болка. И тя отпи втора глътка, по-голяма. Е, става.

Мей Лин почти изпи отвратителната на вкус напитка, наслаждавайки се на топлината, която я изпълваше, но без да изпуска от очи мъжа, който се движеше из съседното помещение. Колибата не беше нищо повече от кутийка, разделена в средата от каменно огнище, което беше отворено и от двете страни. От мястото, където седеше Мей Лин, се виждаше голямата дървена маса в другата стая, натикана в противоположния ъгъл. На стената над масата бяха заковани три лавици, препълнени с разнообразни тенджери, тигани, съдове и прибори за хранене.

Тя застана на колене и се приведе напред, опитвайки се да зърне по-голяма част от помещението – търсеше съпругата на мъжа или други членове на семейството му.

Точно в този момент мъжът се появи откъм другата страна на камината – носеше препълнена с храна чиния. Мей Лин побърза да се върне на мястото си в ъгъла до стената, все така стиснала канчето за кафе. Ароматът на топла храна накара стомаха ѝ да изкъркори. Тя грабна пак възглавницата със свободната си ръка и я притисна към него, надявайки се да блокира този шум и по този начин да не позволи на непознатия да зърне слабостта ѝ. А лицето си скри зад канчето, докато изпиваше съдържанието му до последната глътка.

– Това е за теб – изрече мъжът, безцеремонно остави чинията пред сгънатите ѝ до гърдите крака и се затътри обратно към огнището, като че ли и той държеше да постави прилично разстояние между тях. – Не знам дали обичаш пържена шунка и картофи с изсушени ябълки, но яденето е топло и ще напълни стомаха ти, за който съм сигурен, че има нужда от напълване след тези два дена, в които спа непробудно.

Два дена ли? Но това означаваше, че към този момент баща ѝ и баба ѝ бяха...

Не можа да довърши дори мисълта си. Сигурно баща ѝ беше успял да намери начин да избегне тази съдба. Сигурно тя не беше дочула правилно онзи разговор и сега семейството ѝ наближаваше своята родина.

Колко ли се притеснява сега баща ѝ за нея! Ще трябва да намери начин да му изпрати вест до Китай, че не се е удавила и че сега е... Къде всъщност беше?

– По реакцията ти виждам, че разбираш езика ми донякъде – изрече мъжът, придърпа си ниско столче и приседна близо до долната част на сламеника също с пълна чиния в ръце. Започна да се храни, без изобщо да си направи труда да я изчака. – Казвам се Джоузеф Макелрой. Видях те да падаш от парахода, докато се връщах от Виктория. Имаш късмет, че бяхме позакъснели – в противен случай нямаше да има никой, който да те спаси. Как се казваш?

Въпросът я свари неподготвена. Досега нито един бял човек не се беше интересувал от името ѝ, а пък всички китайци я бяха наричали просто нанхай, което ще рече "момче", защото тя се беше обличала като такова. Беше се чувствала удобно в мъжки панталони и риза, пък и всъщност не беше притежавала никакви други дрехи.

– Лиу Мей Лин – чу се да отговаря.

– Е, приятно ми е да се запознаем, Лиу! – възкликна мъжът. – А ти можеш да ме наричаш Джоузеф.

Тя беше свикнала белите хора да допускат тази грешка, затова веднага го поправи:

– Лиу е фамилията ми. Първото ми име е Мей Лин.

Той я изгледа слисано, но не каза абсолютно нищо и просто продължи да се храни.

Това я накара да сведе очи към собствената си чиния с храна и при това движение забеляза, че е облечена само с дълга памучна риза, каквато никога досега не беше виждала. Липсваше даже поясът, която увиваше около гърдите си.

Остави празното канче до чинията си и се опипа по цялото тяло, за да бъде сигурна, че не е с пояса. Да, точно така – нейните дрехи липсваха. Както и кесията с пари от баща ѝ!

– Моите... дрехи? – Никак не ѝ беше приятно да му говори. Не искаше да ѝ се налага да се доверява на този мъж, който като нищо би могъл да реши да я изхвърли в океана или да я набие само защото е китайка.

А следващата мисъл я смрази по-силно и от ледените води.

Този мъж я е съблякъл! Той знаеше, че тя не е момче! Баба ѝ я беше предупреждавала многократно какво правят мъжете със самотни жени.

Белият мъж се беше усмихнал на въпроса ѝ, но докато наблюдаваше как се променя изражението ѝ, усмивката му се изпари. Остави чинията си до нейната, скочи на крака и изрече:

– Не се страхувай! Няма да ти сторя нищо лошо! – Протегна ръка към скрина, намиращ се до долния край на сламеника, който тя не беше забелязала досега, и допълни: – Трябваше да ти сваля мокрите дрехи, за да те стопля, иначе щеше да умреш! Но те всичките са тук. Ето, виж!

И вдигна купчината с вече изсъхналите ѝ дрехи. Върху тях лежеше спокойно бродираната кесия на баща ѝ. Видът на тази кесия извика в съзнанието ѝ спомена как той натъпква в нея всичките пари на семейството и я пъха в ръцете ѝ. Де да можеше сега да е тук! Със сигурност щеше да знае какво да направи! И най-вече щеше да я пази от този непознат бял мъж!

С просълзени очи тя протегна ръка към него и грабна вещите си. Остави дрехите си да паднат на пода – хвана само кесията и я поднесе до лицето си. Затвори очи и вдиша дълбоко, опитвайки се да долови уханието на баща си, да го почувства отново близо до себе си.

Ала единственото, което усети, беше соления вкус на морето. Уханието на баща ѝ беше отмито от вълните така, както най-вероятно беше отмито и тялото му.

Мей Лин притисна кесията към очите си и се свлече по корем върху сламеника. Вече изобщо не ѝ пукаше какво може да ѝ стори този бял мъж.

Защо семейството ѝ беше сполетяно от всичко това? Защо не можаха да ги оставят на мира? Не искаха нищо друго, освен да се грижат за магазина на баща ѝ и да живеят тихо и кротко! Не бяха сторили лошо на никого! А сега баща ѝ го нямаше. Баба ѝ също.

Нея също би трябвало да я няма. Трупът ѝ вече трябваше да лежи на дъното на океана. Душата ѝ вече трябваше да е при предците.

Сигурно пак беше заспала, защото когато отново отвори очи, в колибата вече не беше така мрачно като предния път. Бледа светлина се просмукваше през покрития с хартия прозорец над сламеното ѝ легло. Чинията и канчето ги нямаше, а дрехите ѝ бяха преместени в долния край на сламеника. Мъжът би трябвало да я е завил, защото главата ѝ беше върху възглавницата, а тялото ѝ беше топло. Продължаваше да стиска здраво кесията на баща си.

Как се казваше този човек? Беше ѝ казал, но тогава тя изобщо не си беше направила труда да запомни. Джеймс? Джон? Беше сигурна, че бе едно от онези имена, които се срещаха често сред белите мъже. Джо? Джоузеф! Да, точно така! Джоузеф.

– Господин Джоузеф? – провикна се сега тя. Не че държеше особено да го извика при себе си – просто искаше да се ориентира къде е, преди да стане от леглото. Когато не получи никакъв отговор, Мей Лин отметна одеялата и се опита да се изправи. Силен пристъп на кашлица разтърси цялото ѝ тяло и я накара отново да седне. Паренето в гърдите и гърлото ѝ премина в истински пожар, чиито пламъци се издигнаха чак до главата ѝ, причинявайки ѝ неописуема болка. Така ли се беше чувствал баща ѝ, след като го бяха пребили?

Когато кашлицата се уталожи достатъчно, за да ѝ даде възможност да стане, тя най-сетне се изправи, но се оказа толкова немощна, че се наложи да се подпре с една ръка на стената. Когато краката ѝ най-сетне благоволиха да ѝ съдействат, тя ги затътри към съседната стая, за да се увери със собствените си очи, че е съвсем сама в колибата.

Стаичката беше почти изцяло запълнена от голямата дървена маса с издраскана повърхност и четирите стола около нея. Пред тази страна на камината имаше дълга дървена пейка, върху която беше оставена голяма, издута брезентова торба с неясно за Мей Лин съдържание.

Нито следа от Джоузеф. Колибата беше изцяло на нейно разположение.

Тя се върна в спалнята и толкова бързо, колкото ѝ позволяваха отслабналите ѝ мускули, съблече дадената назаем риза и се напъха в собствените си дрехи. Това усилие обаче я изтощи така безмерно, че се наложи отново да седне на леглото и да си поеме внимателно въздух, за да предотврати нов пристъп на кашлица. Мразеше да се чувства толкова безпомощна. Мразеше да знае, че се нуждае от помощта на този непознат бял дявол, в чиято колиба се беше оказала.

Накрая успя да се облече напълно с изключение на обувките, които не можа да открие.

Точно когато се върна в предната стая, за да потърси някаква храна, външната врата се отвори и в колибата влезе Джоузеф с голям наръч дърва за огрев. Мей Лин се вцепени.

Той се закова на прага и се втренчи в нея. След време, което като че ли беше цяла вечност, изрече:

– Станала си – затвори вратата, коленичи пред огнището, за да подреди дървата и без да вдига очи към нея, добави: – Готова ли си вече за онази храна?

Тя кимна и се огледа, чудейки се какво ли се е случило с чинията, която ѝ беше предложил преди.

– Седни. Ще ти сервирам.

Тя се отпусна в стола на масата, който той ѝ посочи, и го проследи как увива парцал около дългата дръжка на тенджерата, закътана сред въглените в ъгъла на огнището, как я хваща, пренася я на каменната преграда отпред и как после става и взема от лавиците калайдисана чиния.

– Радвам се, че вече си по-добре и си станала – рече, докато ѝ сипваше храна от тенджерата. Плъзна към нея чинията с шунка и картофи и добави: – Трябва да разнеса пощата на жителите на острова, но се страхувах да те оставя сама толкова дълго.

Тя го изчака, за да види дали няма да си сипе и на себе си. Когато видя, че той очевидно няма да яде, тя се предаде на глада си, грабна с пръсти парче шунка и го напъха бързо в устата си. Соленото месо се разтопи върху езика ѝ и предизвика бурен прилив на слюнка към гърлото ѝ, от който едва не я заболя. Беше прекрасно.

На масата до нея изтрака вилица.

– Заповядай! – изсумтя той, минавайки покрай нея на път към огнището, където клекна пред тенджерата и започна да остъргва дъното с метална шпатула. – Защото – продължи, като че ли беше разказвал нещо и е бил прекъснат – бях възнаграден с пощенския договор за тази година и до ден днешен, без да ми се обиждаш, никога не съм закъснявал да доставя пощата на добрите хора от остров Оркас. Те разчитат на мен, а за мен това е добър начин да ги опозная. Някой ден ще бъда член на общинския съвет, а защо не и кмет!

Не всички негови думи бяха разбираеми за Мей Лин, но една от тях се открои в съзнанието ѝ. Странно звучащата дума изглеждаше да е важна. Тя преглътна хапката изсъхнали картофи, които дъвчеше, и едва тогава попита:

– Какво е Оркас? Името на това място ли?

Широка усмивка разцъфна насред гъстите косми по лицето му и очите му се разшириха, разкривайки зеления си цвят – бяха зелени като дърветата, покрили склоновете над Сиатъл.

– Знаех си, че не съм си въобразил гласа ти преди! – рече. Изстърга последните остатъци от загоряло на дъното на тенджерата, изсипа ги в огъня, остави тенджерата обратно на камъка и едва тогава се обърна към нея. – Точно така. Това е остров Оркас. Намираме се в архипелага Сан Хуан, който е част от територия Вашингтон, но е по-близо до Британска Колумбия. Живея тук от шест години, макар че между другото съм от Индиана. И точно тук ще доведа съпругата си някой ден! Веднага щом я открия, разбира се.

Той не беше женен? Това влошаваше още повече нещата! Тя беше млада китайка без придружител в компанията на неженен бял мъж! Вярно, той ѝ каза, че няма да ѝ причини нищо лошо, но тя беше чувала достатъчно истории за белите мъже как задиряли чуждестранно изглеждащи момичета като нея. Налагаше се да бъде изключително предпазлива, докато не успее да се измъкне оттук!

Джоузеф сигурно също мислеше за нейното заминаване, защото наклони глава, изгледа я косо и попита:

– Накъде се беше запътила с онзи параход, преди да паднеш от него? – Когато тя не отговори веднага, той приседна на пейката до брезентовата торба, която тя беше забелязала преди, облакъти се на колене и добави: – Защото ще направя всичко възможно да ти помогна да продължиш за там, закъдето беше тръгнала, обаче първо трябва да знам къде е това.

Докато Мей Лин го зяпаше слисано, вилицата ѝ – странен прибор, каквито имаха и в магазина на баща ѝ, но никога не използваха у дома – увисна в ръката ѝ и тя си даде сметка за две неща. Първо, този човек нямаше никаква представа какво се беше случило в Сиатъл. И второ, не тя щеше да бъде тази, която ще му каже.

– Бях тръгнала за Китай – изрече накрая, защото той не спираше да я гледа.

– Оттам ли си? От Китай?

Тя поклати глава, сведе очи към чинията си и смотолеви:

– Познавам единствено Сиатъл. И не искам да ходя в Китай! – Това беше най-многото, което можеше да си позволи да му каже.

– Имаш ли си семейство?

В съзнанието ѝ веднага изплува последният път, когато беше видяла баща си – до перилата на кораба, с гръб към нея. Наложи ѝ се да стисне здраво очи, за да задържи сълзите. И тъй като нямаше доверие дори на гласа си, вместо отговор само поклати глава.

Той като че ли обмисли новата информация, защото след доста голяма пауза попита:

– В такъв случай къде искаш да отидеш? Тук не можеш да останеш.

– Да, знам – промърмори тя, без да вдига глава. – Благодаря ти, че ме спаси и че... – Замълча, чудейки се как точно да се изрази. Накрая кимна към храната пред нея и добави: – И за това!

– Пак заповядай! – кимна той и пак прочисти гърло, което, както тя вече беше започнала да разбира, му беше навик. Изправи се на крака, преметна дръжката на торбата през едното си рамо и главата си и рече: – Вече трябва да тръгвам. Чувствай се като у дома си в мое отсъствие! Ако искаш да се изкъпеш, водата е от другата страна на двора, близо до отвесните скали. Ваната е закачена пред вратата – взе си шапката от гвоздея на стената, сложи я и допълни: – Няма да се прибера за вечеря, така че се оправяй сама с каквото намериш в избата – цвекло, моркови, картофи, гюмовете с мляко... О, и ако слизаш надолу към плажа, внимавай! Брегът пропада рязко и дълбокото почва изведнъж!

Когато отвори вратата на колибата, помещението се изпълни със силния аромат на кедри и мускусния мирис на почвата. Напомняше ѝ на Сиатъл, само дето тук беше значително по-чисто. През отворената врата Мей Лин зърна малко разчистено пространство, заобиколено от високи дървета и голям кафяв обор, надничащ от гората недалече оттук. Дървените греди, подредени до обора, бяха достатъчно, за да се изгради с тях голяма къща.

– И още едно нещо – изрече Джоузеф, обръщайки се внезапно към нея. – Макар да не очаквам никого да намине насам, може би било по-добре да не те види, ако... така де... ако някой намине – погледът му се плъзна встрани, доказвайки неудобството му много повече от пристъпването от крак на крак. – Но ако се нуждаеш от помощ, съседът ми Дънкан Кембъл живее от другата страна на хълма. Той обикновено пътува, но съпругата му и възрастният му баща са винаги тук. Те двамата са добри хора.

Мей Лин кимна, макар да си знаеше, че по-скоро би умряла, отколкото да моли за каквото и да било друг бял човек.

Изпълни я невероятно облекчение, когато видя как Джоузеф вдига ръка към нея – сигурно това беше неговият начин да си вземе довиждане. После затвори вратата зад гърба си и замина.

Мей Лин остана неподвижна в продължение на няколко минути дълбоко замислена. Къде би могла да отиде сега? Не и в Сиатъл, разбира се, защото там или щяха веднага да я метнат на следващия параход, а от него – на дъното на океана, или щяха да я заколят направо на улицата. В Китай? Бързо отхвърли тази идея. На пръв поглед може и да изглеждаше, че е тъкмо за там, но тя беше сигурна, че и в Китай ще я смятат за чужденка. Територия Вашингтон беше единствената държава, която тя беше познавала някога. Сигурно в тази територия имаше и друго място, където би могла да си намери работа и да бъде в безопасност.

Сложи в уста поредната хапка картофи и задъвка, загледана в облеклото си. Щеше да се наложи да си остане момче. Никой не би наел сиротно китайско момиче за почтена работа. Като момче щеше да има повече възможности. Би могла да работи като домашен прислужник или в някоя консервна фабрика. Би могла да бъде дори готвач.

Доволна от взетото решение, тя довърши яденето си и излезе, за да разгледа фермата на Джоузеф. Налагаше ѝ се често да спира заради пристъпите на кашлица, които непрекъснато я връхлитаха. Едновременно с това се ослушваше за звуци на хора, приближаващи през гората. Никой не се появи.

* * *

Джоузеф сигурно се беше прибрал много след като Мей Лин беше заспала, защото, когато се събуди на следващата сутрин, тя зърна до леглото си чифт ботуши в неин размер. Той не беше в колибата, затова тя напъха с благодарност замръзналите си крака в ботушите и побърза да се облече, преди да е изгубила възможността за уединение.

А после, тъй като не беше от хората, които можеха да си седят, без да правят нищо, тя се захвана с обичайните си сутрешни задължения, които беше вършила и в Сиатъл. Измете пода със сламената метла, която зърна в ъгъла, след което приготви закуската. Когато Джоузеф се прибра оттам, където беше ходил, тя вече беше приготвила задушени зеленчуци с бекон и го чакаше. Той не изрече и думица, но мълчанието му в съчетание с благодарното одобрение в очите му, докато сядаше на масата, ѝ напомниха за отношението на баща ѝ към нея и това я накара да започне да го харесва.

Против волята си, тя вече не се страхуваше от него.

Така се занизаха дните им. Двамата бързо постигнаха странна, но уютна рутина, споделяйки си храната, задълженията и тихите мигове в края на работния ден. Тя му помагаше да измерва, реже и подрежда дървените греди, които беше забелязала в онзи първи ден и които той бавно превръщаше в истинска къща за бъдещото си семейство. Единствената домашна работа, в която отказваше да му помага, беше коленето на животни за трапезата им. Сцената ѝ напомняше твърде много за главата на Янг Лум, след като беше застрелян.

Часовете се превърнаха в дни, дните в седмица. Кашлицата ѝ постепенно утихна и сцените от онази фатална нощ останаха да я преследват само насън, а не през целия ден. Относителната уединеност на колибата на Джоузеф я зареждаше с чувство за сигурност, била тя истинска или въображаема. За нейна огромна изненада постепенно установи, че се смее съвсем искрено на забавните истории, които ѝ разказваше нейният спасител.

Дърветата, обграждащи фермата, я държаха в прегръдките си, защитавайки я от ужасите на външния свят – така, както някога я бяха пазили ръцете на баба ѝ.

А после, на осмия ден, когато тя закачаше кърпата за чинии на гвоздея на стената и се обръщаше, за да пожелае на Джоузеф лека нощ, се случи. Не го беше чула как се приближава зад нея – тя се обърна точно в момента, когато той протегна ръка към ведрото за мляко на полицата и двамата се сблъскаха. Това беше момент, който беше приключил толкова бързо, че едва по-късно, докато лежеше върху сламеника си в тихата колиба, тя осъзна защо докосването до него я беше разтреперило толкова. Докосването на Джоузеф изобщо не беше като докосването на баща ѝ. Тялото ѝ се оказа стреснато от чувство, каквото тя никога досега не беше изпитвала и за което бързо установи, че иска пак да изпита. Сякаш кожата ѝ изведнъж беше оживяла, мечтаеща да се протегне към него.

От този момент нататък около него се чувстваше нервна, макар и не от страх. Мей Лин се чудеше дали и той не беше почувствал онова пробуждане в тялото си, което тя беше усетила в своето – не че някога би проявила неприличието да го попита. Говореха си за фермата и за неговите планове за нея, ала никога не обсъждаха въпроса защо тя се облича като момче и как изобщо се беше озовала в колибата му. Въпреки че я беше съблякъл през онази първа нощ, когато я беше измъкнал от океана, единственият признак, който подсказваше на Мей Лин, че Джоузеф е напълно наясно с пола ѝ, беше фактът, че ѝ беше предоставил собственото си сламено легло, а той спеше в обора и винаги чукаше, преди да влезе в колибата. Ако я смяташе за момче, безсъмнено тя щеше да бъде изпратена да спи в обора.

Мей Лин си знаеше, че колкото по-рано си тръгне оттук, толкова по-добре и тази мисъл я натъжаваше. От мига, в който беше изгубила всичко, единственият човек, когото имаше до себе си, беше Джоузеф. Затова в деня, в който напуснеше фермата му, тя щеше да загуби окончателно връзката си със стария си живот. И щеше да остане съвсем сама на този свят.

Но пък и Джоузеф не бързаше да я отпраща. Разпитваше я за живота и семейството ѝ, а когато тя не отговаряше веднага, той продължаваше да говори така, сякаш въпросът не висеше между тях. А тя не отговаряше, защото не беше в състояние да го направи – заради ужаса и всепроникващата болка, които тези спомени ѝ причиняваха. На един от въпросите му обаче не отговори просто защото не знаеше как.

– Защо всяка вечер след залез-слънце ходиш на брега?

Тя само примигна и извърна глава.

Още от онзи първи ден, в който се беше събудила в колибата, а Джоузеф беше отишъл да разнася пощата, Мей Лин се бе почувствала неустоимо привлечена от водата – но не по кое и да е време, а на свечеряване, когато светът около нея ставаше син, а после черен. Но дори когато плющеше силен, студен дъжд и цветовете не се виждаха, тя пак отиваше на брега и заставаше така, че плискащите се вълни да не я докосват. Взираше се във водата, защото знаеше, че баща ѝ и баба ѝ не са успели да стигнат до Китай, а се намираха съвсем наблизо, на дъното на океана пред нея. Молеше се на всеки бог, за когото беше чувала, както и на всички известни ѝ предци те да не изпитват повече болка или страх. Понякога се молеше на тях – да приберат и нея при тях.

На третата нощ, докато беше оглеждала тъмната вода в търсене на някакво видение, на знак, на каквото и да било, от повърхността беше изскочила една черна глава и се беше вторачила в нея. Мей Лин беше изкрещяла, мислейки си, че това е морското чудовище, което беше зърнала в нощта, когато баща ѝ я беше бутнал от парахода – същото чудовище, което сега беше дошло да я изяде.

Но малко след това черната глава се беше гмурнала под повърхността на водата и Мей Лин беше зърнала извивката на елегантно, лъскаво тяло след нея. Не беше никакво морско чудовище, а тюлен, като онези, които тя беше виждала по брега на залива Елиът в Сиатъл.

От този момент нататък Мей Лин беше започнала да се оглежда за други морски същества, питайки се дали тюленът или може би подскачащата над водата сьомга не е баща ѝ, който продължава да бди над нея. Или чайката, крещяща срещу вятъра, не е баба ѝ, която я предупреждава да внимава.

Близостта до водата, въпреки че тя едва не я беше убила и почти сигурно беше убила семейството ѝ, ѝ помагаше да се чувства по-близо до тях. Затова тя се връщаше на брега вечер след вечер.

Ала не можеше да каже на Джоузеф нищо от това. Беше ѝ много трудно тялото ѝ да копнее да го докосне, а умът ѝ да я държи далече от него.

Една вечер Мей Лин изми старателно чинията си от вечерята, върна я на мястото ѝ на лавицата и откачи от гвоздея топлото палто, което Джоузеф ѝ беше дал назаем. Свечеряваше се и беше дошло време да отиде на брега. Но тази вечер беше по-различна. Тази вечер беше първото пълнолуние от Новата година. Ако бяха в Сиатъл, щяха да празнуват Фестивала на фенерите, отивайки до водата, в която щяха да пуснат малки хартиени лодчици със запалени свещи в тях, за да дарят светлина на всички духове от отвъдното, но най-вече в памет на онези, които бяха загинали от удавяне. Бащата на баща ѝ беше починал от удавяне – по време на една от битките в Тайпинското въстание паднал в река Яндзъ, затова тази нощ беше на особена почит в семейството ѝ.

А ето че сега Мей Лин имаше още роднини, загинали от удавяне. Баща ѝ и баба ѝ със сигурност щяха да се нуждаят от светлината на фенерите, които тя беше изработила от кората на дървените трупи и беше скрила в обора.

В мига, в който протегна ръка към бравата, някой захлопа силно по вратата от външната ѝ страна. Тя дръпна ръка като попарена и погледна веднага към Джоузеф. Той стисна мрачно устни, изправи се на крака и прошепна:

– Върви си в спалнята! Не се показвай, докато не те повикам!

Чукането се повтори, докато тя вече се промъкваше покрай огнището към другата част на колибата. Притисна гръб о топлите камъни и затаи дъх.

– Дънкан! – чу възклицанието на Джоузеф, който отвори вратата. – Нямах представа, че си се върнал. Как мина пътешествието?

– Добре, благодарско – отговори неочакваният посетител. Нещо в гласа му обаче подразни Мей Лин и тя затвори очи, осланяйки се само на ушите си. – Таман днес се върнах, човече. Хванах влака от Сан Франциско и оставих моя капитан да води парахода към Ориента. Щото аз си имам друг бизнес тук, нъл' знаеш! – От гласа на този човек бликаше арогантност и Мей Лин не можа да не се запита как е възможно Джоузеф да го смята за свой приятел. Гостът продължи: – Връщам се аз у дома и к' во да видя – госпожата и дъртият не си направили труда да изорат нивите! Шъ ли можеш утре да ми помогнеш?

Спомените се стовариха с грохот върху Мей Лин, като лишиха от мускули краката ѝ и я накараха да се свлече на пода, макар умът ѝ да пищеше да бяга оттук. Този глас... Тя познаваше този глас! Провлачените гласни, изядените съгласни... Това беше гласът на Смъртта!

А сега тя вече знаеше и името на Смъртта – Дънкан Кембъл, съседът на Джоузеф!

Значи тук не е в безопасност! Никъде няма да бъде в безопасност!

Тя отпусна чело върху грубите дървени дъски на пода и си наложи да не издава и звук, заслушана в двамата мъже.

Изскърца стол.

– Чу ли, че жълтурковците бяха изхвърлени от Сиатъл? Крайно време беше, да знайш! Казах ти, че постъпваме правилно, когато миналата година ги пръждосахме от нашия остров!

Джоузеф прочисти гърло и отговори:

– Не, не бих казал, че съм чувал за тази работа. Хей, знаеш ли колко съм напреднал с новата къща, а? Искаш ли да надзърнеш?

Тропнаха ботуши, изскърцаха дъски. Скоро вратата зад двамата се хлопна, отнасяйки омразните думи на Кембъл навън заедно с него.

Мей Лин не смееше да помръдне. Стараеше се да диша повърхностно. Докато Джоузеф не се върнеше и не я увереше, че е видял гърба на госта си, тя щеше да си остане скрита зад камината. Мисълта за онова, което би могъл да ѝ стори онзи дявол Кембъл, ако я зърнеше, беше твърде ужасяваща, за да я допуска в съзнанието си, затова тя предпочете да я избута далече назад.

Ала страхът все пак я сграбчи в лапите си. Умът ѝ запищя, когато осъзна, че е била спасена от смъртта от съседа на същия онзи човек, който я беше пратил на смърт. Съдбата не можеше да бъде толкова жестока, че да пощади живота ѝ, само за да я хвърли безмилостно към същия край броени дни по-късно!

Ами ако Джоузеф знаеше много повече за положението, в което се намираше тя, от онова, което показваше? Това би обяснило защо никога не я притискаше за отговори за онази нощ

– Защото знаеше всичко по този въпрос. Ами ако помагаше на Кембъл? Нали преди минути бяха споменали, че лично те са изгонили китайците от този остров?

А тя си беше позволила да му повярва! И което беше още по-лошо, копнееше за него!

Твърде лесно беше свалила бронята си. Твърде бързо.

От мига, в който се беше събудила в колибата на Джоузеф, той се беше грижил за нея, помагайки ѝ да се чувства спокойно и в безопасност. Но сега тя знаеше истината.

Не беше в безопасност.

Беше съвсем сама на този свят.

Водата! Водата я зовеше! Само тя щеше да ѝ подскаже какво да прави оттук нататък!

Внезапно обзета от неистов копнеж да стигне до брега, тя седна нормално, а след това се изправи бавно на крака. Безмълвно и треперейки, премина на пръсти през колибата и стигна до вратата. Като внимаваше да не издава никакъв шум, постави палец върху резето, повдигна го предпазливо и открехна едва-едва вратата.

Мъжете нито се виждаха, нито се чуваха. Мей Лин бавно отвори вратата достатъчно, за да се промъкне и после също толкова внимателно я затвори зад себе си. След това хукна през гората натам, накъдето я зовеше водата, все по-силно и неустоимо.

Този път тя не спря на безопасно разстояние от вълните. Нагази до глезените, без да обръща внимание на забилите се в ботушите ѝ камъни на дъното. Имаше нужда да почувства водата и да чуе съветите ѝ. И едва сега, докато леденостудените вълни я обливаха, тя вдигна глава и осъзна, че нощта е съвсем светла и ясна. Най-светлата от онази нощ на парахода насам.

Луната висеше ниско в небето, голяма, пълна и кръгла, и грееше право към нея. Беше кацнала на върха на планината от другата страна на дългата ивица вода, която граничеше с фермата на Джоузеф, и очертаваше с лъчите си пътека по цялото море, подобно на път. Джоузеф ѝ беше показал карта на острова, така че тя знаеше, че тази дълга ивица вода се нарича пролив Ийст. Ако човек поемеше с лодка наляво от фермата, щеше да стигне до други острови, до други водни пътища и най-накрая – до открито море.

Ала не откритото море беше онова, което я зовеше. Беше луната.

Навсякъде около нея нощта беше замряла, вперила очи в красивата луна. Вперила очи и в Мей Лин, която изведнъж се почувства като напуснала тялото си. В главата ѝ се завихриха въпроси за бъдещата ѝ съдба.

Отговори не дойдоха – нахлуха само спомени. По лунната пътека върху водата Мей Лин видя баща си как я учи на маджонг на старата рахитична масичка пред магазина му видя и как сбръчканите ръце на баба ѝ я направляват търпеливо за дребните, изключително прецизни черни бодове върху червената коприна. Усети аромата на джинджифил и лук, изпълващ въздуха наоколо. Усмихна се, когато зърна баща си да стои зад щанда в магазина – изглеждаше ѝ толкова висок и силен, докато клиентите търсеха съветите му или просто си бъбреха с него, утешени от звученето на родния си език в тази странна и враждебна земя.

Спомените заприиждаха един след друг, все по-бързо и по-бързо, спирайки за миг на една картина, само за да се втурнат отново напред. Привличаха я. Изпълваха сърцето ѝ с покой.

Водата ѝ беше отнела всички близки. Значи трябваше да вземе и нея. Във водата тя щеше да бъде отново със семейството си. Щеше да избяга завинаги от тази болка на самотата и от този жив страх, който глождеше всяко нейно дихание. Водата ѝ беше обявила война и тази вечер тя щеше да я остави да победи.

Мей Лин се загърна плътно със спомените си и без да обръща внимание на студа и на треперещите си крака, пристъпи по-дълбоко в морето. Стъпка по стъпка, напред, докато водата не стигна до врата ѝ. Тялото ѝ се разтресе от неконтролируеми спазми. Протегна напред крак в търсене на следващата стъпка. Но вместо скали усети под себе си само вода. Това беше!

– Идвам, татко! – прошепна Мей Лин и направи фаталната крачка, целенасочено сдържайки импулса си да си поеме дълбоко дъх.

Студената вода се плъзна около нея и над главата ѝ, задърпа дрехите ѝ и започна да я влече надолу. Тя не се бореше. Нито риташе, нито размахваше ръце. Широко отворила очи. Потъваше.

Дробовете ѝ я заболяха от липсата на въздух. Тя се бори с инстинкта си колкото можа, но накрая дробовете ѝ се свиха в спазъм, принудиха устата ѝ да се отвори и там, където би трябвало да влезе въздух, нахлу вода. Мракът пропълзя в очите ѝ и се уви около главата ѝ. Тя го приветства, предавайки се на топлите му пипала. Отпусна се в обятията му.

Следващото, което си спомняше, беше как главата ѝ пробива повърхността на водата и тялото ѝ се сгърчва, изхвърляйки от себе си солената вода чрез неконтролируеми пристъпи на кашлица. Едно от пипалата на водното чудовище я беше притиснало за стомаха, но вместо да я влече към дълбините, то започна да изтласква водата от дробовете ѝ. Гърдите ѝ пламнаха. Гърлото ѝ пламна. Цялото ѝ тяло се разтресе в конвулсии.

Усети как коляното ѝ се удря болезнено о камък и си даде сметка, че някой я влече към брега. Едва тогава осъзна, че онова, което я беше сграбчило, не бяха пипалата на смъртта, а ръцете на Джоузеф. Незнайно как Джоузеф я беше забелязал да влиза в океана и сега я вадеше от него. Отново. Спасяваше я от собствената ѝ съдба, пазеше я от онова, за което беше орисана.

Постави я внимателно върху каменистия плаж, започна да масажира ритмично гърдите ѝ и да шепне:

– Мей Лин, кажи нещо! Дишай! Дишай!

Нещо в стомаха ѝ се преобърна и тя се изви на една страна, за да го изхвърли върху чакъла и мидичките под себе си. Водата от дробовете ѝ изригна. Тя продължи да кашля дотогава, докато усети, че може да си поеме дъх, без да се задави.

Въздухът беше приветстван с благодарност от дробовете ѝ, но не така доволно от кожата ѝ. Тя потрепери, макар че продължаваше да покашля и да плюе вода.

– Какво правеше там, а? Можеше да се удавиш! – възкликна Джоузеф. Големите му ръце отметнаха косата от лицето ѝ и се плъзнаха по ръцете и краката ѝ, за да проверят дали не се е наранила. Топлината, излъчваща се от тях, върна бързо Мей Лин в тялото ѝ от мястото, където я беше привлякла луната.

Тя седна и обгърна с ръце раменете си. Луната продължаваше да я мами към водата, но пътеката ѝ постепенно избледняваше, отдръпвайки се от нея. Отхвърляше я.

– Трябваше да ме оставиш – промълви тихо.

– Какво? – възкликна той и ръцете му се отдръпнаха от нея.

– Трябваше да оставиш водата да ме вземе.

Реакцията му беше мълчание, което тя изтълкува като размисъл. Мисълта, че той ще стои преспокойно и ще я гледа как умира, прониза гърдите ѝ толкова болезнено, че тя не успя да се сдържи и простена, едва сега осъзнаваща, че една малка частица от нея се е надявала тя да не му е съвсем безразлична.

Но очевидно беше грешала. Обуздавайки болката си, тя изплю поредната порция вода и промърмори:

– Морето е моята съдба, а ти ми я отнемаш вече два пъти! Моля те, повече не се меси! – И докато не беше успяла да размисли и да си даде сметка колко прекрасно е дробовете ти да бъдат пълни с въздух, тя се изправи и пак се насочи към водата. – Дзай джиан, Джоузеф!

И навлезе обратно в морето, докато то не стигна до коленете ѝ. Ходилата и краката ѝ бяха насинени от камъните отдолу, но съвсем скоро щеше да престане да усеща каквото и да е болка.

В този момент обаче той сграбчи ръката ѝ и я завъртя така, че я обърна с лице към себе си. Под светлината на луната лицето му се виждаше съвсем ясно, а в него, заровено дълбоко под тези негови кошмарни косми, тя зърна нещо изненадващо. Страх.

– Защо искаш да се самоубиеш? – извика той и я разтърси. – Кажи ми!

Тя срещна съвсем спокойно обезумелите му от страх очи и изрече:

– Преди две седмици аз и моето семейство бяхме прогонени насила от дома си от белите мъже, а после качени насила на един кораб. Казаха, че ни изпращат в Китай, но после аз... – Млъкна, спомнила си за дявола Кембъл. Спомнила си, че той е приятел на Джоузеф.

Спомни си, че не може да има доверие на никого. С пулсираща от болка глава тя плъзна поглед към дърветата и извика:

– Къде е той? Къде се крие?

– Кой, човекът, който беше преди малко тук ли? Приятелят ми Дънкан Кембъл? Какво общо има пък той с всичко това?

– Къде е той? – настоя тя, като продължаваше да оглежда мрака сред дърветата.

– Кембъл си отиде. Прибра се у дома си.

Тя кимна. Повярва му, без да знае по каква точно причина. Страхът ѝ се уталожи достатъчно, за да може той да я прегърне и да я изведе от морето, докато не застанаха още веднъж на острите мидички и камъни, които покриваха плажа: Очите ѝ обаче отказваха да се откъснат от гората, от която Кембъл можеше да се появи всеки момент.

Джоузеф придърпа Мей Лин към гърдите си, притисна я към себе си и започна да разтрива гърба ѝ с големите си ръце, за да я стопли. Напълно изтощена, тя се разтопи в обятията му, привлечена от чувството за безопасност, с което той я даряваше и на което тя знаеше, че не може да вярва, ала въпреки това вярваше.

– Познаваш ли човека, който дойде тази вечер в колибата ми? – Гласът на Джоузеф прозвуча като гръм в ухото ѝ, заглушаващ въздишките на дърветата и плисъка на вълните.

Тя само кимна на рамото му.

– Наранил ли те е?

Кембъл никога не я беше докосвал, както вероятно си мислеше Джоузеф, и въпреки това я беше наранил. Беше я наранил много по-силно, отколкото една човешка душа би могла да понесе.

Когато тя не отговори, Джоузеф зададе друг въпрос:

– Откъде си сигурна, че е бил той? Нощта е тъмна, а когато той влезе в колибата, ти беше в другата стая...

– Сигурна съм – промърмори тя и се отдръпна леко от него. – Издава го гласът му.

Джоузеф кимна и отпусна безпомощно ръце край тялото си.

– Вероятно си права – промълви.

Мей Лин се обърна към водата и видя, че луната се е издигнала високо над планината и океана.

– Какво ти стори той? – Въпросът на Джоузеф прозвуча така приглушено, както шумолеше гората на няколко крачки зад него, и въпреки това я прониза отново със стрелата на страха, като че ли споменът за онази нощ би повикал по магически начин Кембъл. – Той ми я приятел – допълни Джоузеф. – Затова трябва да знам какво е сторил!

– Не мога – прошепна тя и пак пристъпи, защото водата щеше да отнеме завинаги болката ѝ.

– Не влизай във водата, Мей Лин! – изрече нежно и умолително тихият му глас точно до нея, макар че ръцете му не я докоснаха. Краката ѝ сами спряха. – Позволи ми да ти помогна! Ще ти намерим място, където ще бъдеш в безопасност! Обещавам ти! Не искам никой повече да ти причинява зло!

Тя не знаеше защо, но му повярва. Досега никой друг бял човек не ѝ беше показвал, че носи в сърцето си и доброта, но точно на този тя повярва. Обърна глава към него и зърна потвърждението за тази доброта в очите му. Той протегна ръка към нейната и лекичко я стисна.

Без да изпуска ръката му, тя се обърна за миг, за да погледне през рамо към водата – търсеше виденията, които преди малко я бяха подмамили. Но единственото, което видя сега, беше лунната светлина, танцуваща върху черните плискащи се вълни. Каквито и духове да беше имало там преди, сега си бяха отишли. Водата повече не я искаше.

Нощният бриз проникна през мокрите ѝ дрехи право в костите ѝ и цялото ѝ тяло се разтрепери. Пламналите ѝ дробове предизвикаха нов разтърсващ пристъп на кашлица. Когато кашлицата приключи, тя се почувства като изцедена. В съзнанието ѝ изплува видение за огъня в камината на Джоузеф и тя закопня за него.

Направи крачка към дърветата, но пак спря, обърна се към него и изрече:

– Благодаря ти, Джоузеф!

Надяваше се той да разбира за колко много неща му благодари.

– Пак заповядай, Мей Лин! – отговори с нежна усмивка той и стисна леко ръката ѝ.

Седма глава

4 март, 1886 г., четвъртък.

Проливът Ийст, остров Оркас, територия Вашингтон.

СТУДЕНИТЕ и безчувствени пръсти на Мей Лин стискаха здраво стените на дървената лодка, която Джоузеф водеше уверено през пролива Ийст с мощни загребвания на веслата. Беше вперила поглед право напред, към канала, който щеше да ги отведе до Оркас Вилидж и парахода, който щеше да я откара към новия ѝ живот. Сърцето ѝ претупваше уплашено от мисълта да стъпи отново на борда на параход. Тя примигна и отказа да се отдаде на тази мисъл, предпочитайки да се фокусира върху Порт Таунсенд – градът, който беше нейната крайна цел.

От онази нощ, когато Джоузеф я беше спасил за втори път от удавяне, двамата всяка вечер си говореха къде би могла да живее, къде би могла да работи, как би могла да бъде в безопасност.

Макар тя да си знаеше, че никога повече няма да може да се чувства в безопасност.

– Работа няма да намериш нито на Оркас, нито на който и да е от другите острови в архипелага Сан Хуан, дори и облечена като момче – ѝ беше казал Джоузеф. – Миналата година хората от нашия остров прогониха всички китайци и приеха указ, който забранява наемането на китайци.

Мей Лин изобщо не беше изненадана. Четеше редовно вестниците, които Джоузеф носеше у дома. Това се случваше из цялата страна. Сега, когато железопътните линии се простираха от бряг до бряг и градовете, даже отдалечените като Сиатъл, започваха да придобиват известен блясък, белите жители вече не желаеха да споделят нито парите, нито земята си с китайците, благодарение на чиято пот всичко това беше станало възможно.

– Тогава къде бих могла да отида? – беше го попитала тя.

Джоузеф само беше поклатил глава и беше започнал да разравя огъня със сбърчено от тревога чело.

Но една сутрин, след като беше приел пощата за острова от Оркас Вилидж, той се беше прибрал с широка усмивка на уста.

– Мей Лин, нещата не са чак толкова зле, колкото си мислехме! Ела!

Двамата се бяха затворили веднага в колибата, където той ѝ беше съобщил слуха, който бил чул от пътниците, слизащи от парахода "Безстрашни" акостирал до пощенския параход.

– Както изглежда, инцидентът в Сиатъл е накарал всички китайци да избягат от града, но хората говорят, че миналата седмица там отворили врати нова пералня и нов хранителен магазин, собственост на китаец и никой не го притеснявал – приведе се към Мей Лин и добави: – Знаеш ли какво означава това? Вече можеш да се върнеш в Сиатъл, за да си изкарваш хляба!

Радостното вълнение мина и замина толкова бързо през главата на Мей Лин, че се усети като болка.

Тя не искаше да се връща в Сиатъл, не искаше да живее там без баща си и баба си. Сама. Уплашена.

– Не – отговори на Джоузеф с глас, който изобщо не звучеше като нейния. Той не знаеше, че тя беше един от онези, прогонени със сила от града, а още по-малко знаеше, че всички, прогонени през онзи ден от града, лежаха отдавна на дъното на океана. За нея Сиатъл никога повече нямаше да бъде безопасен.

Минаха още дни, а после, докато тя доеше кравата така, както я беше научил Джоузеф, той се приближи до нея и рече:

– Време е за ежемесечното ми пътешествие до Порт Таунсенд за провизии. Тръгвам в четвъртък. Трябва да дойдеш с мен!

– Не ме прави на глупачка, Джоузеф! – отсече тя и се изправи на крака. – Знаеш, че не трябва да ме виждат с теб! Веднага ще бъдеш отритнат от обществото. А после какво ще си помисли за теб онази твоя бъдеща съпруга?

Усмихна се, за да му покаже, че се шегува. Той ѝ беше разказал за всичките си планове да намери порядъчна християнска жена, за която да се ожени и която да му роди колкото е възможно повече деца, за да му помагат да управлява фермата и да се превърнат в уважавани членове на обществото на острова. И макар на нея да ѝ беше приятно да вижда радостта, която тези негови планове му доставяха, не можеше да не си даде сметка, че сега, когато баща ѝ го нямаше, тя се беше простила с възможността да си намери съпруг. Беше изгубила шанса си да роди и отгледа деца. Нейното бъдеще не съдържаше нищо друго освен дълги, самотни години на тежък труд.

Джоузеф беше поставил ръка на рамото ѝ, заливайки тялото ѝ с вече познатата тръпка, и беше изрекъл:

– Никой няма да ми обърне внимание, ако смята, че си мой слуга. Подчертавам слуга, а не слугиня! Особено в Порт Таунсенд. Поинтересувах се как са нещата там. Броженията срещу китайците не са така масови и ожесточени – ръката му се отдръпна от нея и докато заемаше мястото ѝ на столчето за доене, допълни: – Ще вземем парахода на Бийчър. Той беше човекът, който ми помогна да те измъкна от водата онази нощ и пак той ме остави на моя бряг вместо на пристанището в Оркас Вилидж. Иначе ти сигурно щеше да умреш. Обещал ми е, че няма да каже и думица за теб. Мисля, че може да му се има доверие.

Тя потупа издължената муцуна на кравата и се замисли. Накрая попита:

– Има ли нещо добро за мен в Порт Таунсенд?

– Най-малкото има силна китайска общност. Би могла да останеш там и да си устроиш живота.

– Теб ще те видя ли пак?

Той кимна и без да откъсва очи от вимето на кравата, рече:

– Можеш да бъдеш сигурна!

Така решението беше взето и сега, три седмици, след като се бяха срещнали, двамата пътуваха към Порт Таунсенд и към остатъка от нейния живот. Скалистото имение на дявола Кембъл беше останало далече зад тях, а и от онзи момент тя не беше зърнала нито него, нито когото и да било от семейството му.

Джоузеф все още не знаеше историята за стореното от съседа му, но въпреки това, докато минаваха покрай неговия плаж, той напрегна мишци и удвои скоростта на гребане, а погледът му се стрелкаше напрегнато между нея и сушата. Мей Лин си даваше сметка, че му дължи обяснение, но все още не беше намерила в себе си необходимия кураж да съживи онази нощ чрез разказа си.

Джоузеф изкара лодката от пролива Ийст и я насочи по протежението на южния бряг на остров Оркас, придържайки се близо до сушата и далече от белите шапки на вълните, които бушуваха в протока Харни. Във всички посоки се виждаха безброй други островчета, всички до едно обгърнати в мъгла, която пълзеше между зелените кедри и ели, и тук-там елши, дъбове или червена мадрона. Остри черни скали стърчаха от дълбоките тъмни води, отразяващи потискащо сивото небе над главите им.

– Почти стигнахме – промърмори Джоузеф, загребващ мощно с веслата. – Смъкни по-ниско тази шапка!

Тя веднага изпълни заръката му, като не забрави да свие рамене като момче за по-голяма достоверност на образа.

– И помни – допълни тихо той, – че хората ще очакват от мен да се държа с теб като слуга! Ако съм малко по-рязък, не го приемай лично!

Фактът, че той се съобразяваше с нейните чувства, стопли сърцето ѝ. Надникна изпод периферията на предпочитаната от белите мъже шапка, която той ѝ беше подарил, и го успокои с думите:

– Тук към китайците по принцип се отнасят като към слуги. Свикнала съм.

Дъното на лодката издраска камъчетата на брега и Джоузеф скочи, за да я завърже за едно близко дърво. Без да чака да ѝ подават ръка – тъй като никой слуга не би го очаквал – Мей Лин скочи така, както беше видяла да прави Джоузеф, без да обръща внимание на леденостудената вода, която сграбчи краката ѝ. После се обърна и измъкна от лодката торбата с багаж, който Джоузеф беше настоял тя да вземе – дрехи за преобличане, одеяло, бисквити, увити в парче мушама, и две ябълки, които той беше складирал в избата от есенната реколта. Кесията на баща ѝ беше скрита отново до сърцето ѝ, под дългото парче памучно платно, което Джоузеф неловко ѝ беше подал, за да пристегне гърдите си.

Не след дълго двамата се намираха на борда на пощенския параход "Надежда", отдалечаващ се от Оркас Вилидж и от тълпите, чакащи пристигането на пътническия параход за Сиатъл, който иначе си имал разписание, но никога не го спазвал – както я информира Джоузеф.

– На връщане от Уотком зърнах митническия катер – изрече капитанът, когото Джоузеф представи като Хърбърт Бийчър. Извърна глава и погледна към Мей Лин, сякаш за да бъде сигурен, че тя следи разговора им. При това движение дългите му сиви мустаци се плъзнаха по рамото му. – Ще бъде добре да се скриеш, ако се появи и започне да души наоколо, докато пътуваме. Предполагам, че нямаш книжа, нали?

Очите му, засенчени от гъсти, тъмносиви вежди, се присвиха, като че ли внезапно беше изгряло ярко слънце – всъщност денят продължаваше да си бъде все така сив и мъглив.

– Книжа ли? – възкликна Мей Лин и погледна неразбиращо към Джоузеф.

Джоузеф се беше подпрял на стената на лоцманската кабина, скръстил ръце пред гърди. Очите му се стрелкаха притеснено от морето към нея и после обратно.

– Пренасянето на контрабандни стоки от Канада е нещо обичайно за тези ширини – рече. – Вълна от Виктория, пробутвана като продукт от островите, се продава на четири пъти по-висока цена от нормалната. Същото важи за алкохола. Но откакто преди четири години беше приет Законът за китайското изключване, възникна съвсем нов вид контрабанда – дари я с тъжна усмивка и поясни: – За петдесет долара на човек контрабандистите прекарват лодки, пълни с китайци, които изхвърлят на големите брегове, оставяйки ги сами да си трошат главите оттам нататък. И китайците си плащат за това – стига да се доберат дотук живи, разбира се.

– Хей, Джоузеф, стига си разпространявал слухове! – предупреди го капитан Бийчър от мястото си пред щурвала. – Ще подплашиш момчето.

– Прав си, Хърбърт. Това са само слухове – съгласи се Джоузеф и приседна до Мей Лин на единствената пейка в лоцманската кабина. – Но се говори още, че ако контрабандистите чуят приближаването на митническия катер, изхвърлят стоката си през борда, независимо дали става въпрос за хора или нещо друго.

Мей Лин потрепери, уви се още по-плътно с палтото си и прекара останалата част от пътуването в поглеждане през рамо.

Когато два часа по-късно пристигнаха на оживеното пристанище на Порт Таунсенд, тя беше напълно изтощена, но си знаеше, че трудното едва сега започва. Докато напускаха борда на "Надежда", Мей Лин чу как капитан Бийчър подсказва тихичко на Джоузеф:

– Ако се нуждае от книжа, върви при Барона!

Джоузеф му благодари и поведе Мей Лин към града.

– Върви плътно зад мен! – заповяда ѝ тихо. – Ако случайно се отдалечим един от друг и аз не забележа, повикай ме – но с "господин Макелрой", не "Джоузеф"! В най-лошия случай се върни обратно по пътя, по който сме дошли, и ме чакай пред тази сграда тук – компания "Зий Тай". Разбра ли?

– Разбрах – кимна тя.

Той се смръщи и рече:

– Сниши си гласа!

– Разбрах – повтори почти беззвучно тя.

Устните му се раздвижиха за усмивка, но не стигнаха докрай.

– Не! – рече. – Имам предвид, че трябва да звучиш повече като момче!

– О! – прехапа устни тя, едва сдържайки смеха си. После прочисти гърло и с колкото ѝ беше възможно по-боботещ глас изрече: – Разбрах!

– Става – кимна Джоузеф, завъртя се на пета и пое към главната улица на града. Обръщаше се само за да се увери, че тя го следва.

А тя едва успяваше да го следва. Порт Таунсенд се оказа шумен, кипящ от работа и тълпи град. На доковете бяха подредени най-малко дузина плавателни съдове, параходи и влекачи, всички до един товарещи или разтоварващи. В разстоянията между тях се виждаха стотици по-дребни съдове като канута и дървени лодки. Когато двамата с Джоузеф стигнаха до главната улица, наречена "Водната", Мей Лин видя, че тя е пълна с движещи се целеустремено насам-натам брадати мъже и жени в строги черни рокли, които носеха кошници и държаха за ръка малки деца. Пешеходците трябваше да бъдат изключително внимателни, докато се разминаваха с коне и карети. Търговци хвалеха стоките си от праговете на магазините или сергиите си и като че ли нямаха никакво намерение да се прибират вътре, въпреки че от тъмните облаци над главите им беше започнало да ръми.

Ако посмееше да затвори очи, Мей Лин можеше да си представи, че е отново у дома, в Сиатъл, запътена към продавача на зеленчуци или разнасяща доставките от баща ѝ за неговите клиенти.

Но тя не смееше да затвори очи от страх да не изгуби Джоузеф. Забърза крачка, за да не изостава от него. Без него нямаше да знае нито къде да отиде, нито какво да направи. Нуждаеше се от него.

Последната мисъл я разтърси дотолкова, че тя се спъна на тротоара и мъжът, който в момента се разминаваше с нея, се дръпна като попарен от страх да не бъде пипнат.

Да, тя се нуждаеше от Джоузеф. Това беше най-абсурдната мисъл, която ѝ беше хрумвала някога, и въпреки това беше самата истина. За краткото време, в което бяха живели заедно, тя беше започнала да разчита на компанията и приятелството му. Чувстваше се в безопасност с него, дори го харесваше. Той беше единственият ѝ останал близък на този свят.

Ала тя не трябваше да си позволява да изпитва подобни чувства, защото от днес нататък никога повече нямаше да го види. Той възнамеряваше да побегне от нея и да си намери бяла, християнска съпруга, а тя щеше да бъде оставена да живее тук сред хора с дръпнати очи като нея самата. Така беше устроен светът.

Накрая пристигнаха до магазин, три пъти по-голям от този на баща ѝ, и за Мей Лин нямаше никакви проблеми да възприеме напълно ролята на слуга. Имаше чувството, че тъмните облаци, надвиснали над главите им, се наставят в сърцето ѝ.

– Тобре тошли, тобри ми госпотине! – гръмна нечий глас откъм дъното на магазина. Странният акцент принуди Мей Лин да се концентрира силно, за да разбира думите. Тъкмо схвана особеностите на акцента и ето че пред тях се материализира порядъчно закръглен мъж, облечен в модерен син костюм и, широко усмихнат, постави ръце на бузите на Джоузеф. – Натявах се та тойтете в моя магазин! Ше поръча тва пъти повече семе картофи, само за вас!

Джоузеф се засмя, измъкна се от непознатия и рече:

– Благодаря ви, Бароне! Но аз имам нужда само от количеството, което ви поръчах. Както и от тези допълнителни неща – извади от джоба си прецизно съставен и красиво изписан списък и го връчи на Барона. – Ще очаквам всичко това да бъде доставено на доковете утре рано сутринта – замълча, огледа се, за да провери дали някой не ги подслушва, а когато погледът му се спря за миг върху Мей Лин, той кимна незабележимо и се обърна пак към собственика на магазина. – И още едно нещо, Бароне. Става въпрос за едни книжа.

Мей Лин се сви, когато двамата мъже насочиха погледи към нея и започнаха да я оглеждат. Сърбеше я да вирне брадичка и да погледне Барона право в очите, но си наложи да си играе необходимата роля. Сведе глава още по-ниско към гърдите си и пак сви рамене, възприемайки позата на невидим прислужник.

Двамата мъже заговориха с приглушени гласове, след което Барона се извини и влезе в задната стаичка. Джоузеф ѝ промърмори, че трябва да почакат и точно това направиха, като се преструваха, че оглеждат подправките и семената, подредени в големи варели под щанда на магазина. Само след пет минути обаче Барона се върна.

– Ето каквото поискахте, госпотин Макелрой! Платете кога ваше сърце иска.

Джоузеф пое малкото пакетче и благодари на Барона, като обеща да плати на сутринта, когато плаща и за останалата част от поръчката. След това изведе Мей Лин от магазина.

– Не вярвай и думица от приказките му, че съм можел да си платя, когато си поискам! – прошепна ѝ тихичко през рамо той, когато поеха по тротоара, тя на две крачки зад него. – Този човек е в състояние да стане доста настойчив, когато заплащането не е направено в приличен срок. Ето, сложи ги на сигурно място!

Мей Лин пое пакетчето от него и попита:

– Книжата ли са?

– Да, книжата. Личните ти документи – кимна той. – Със сигурност ще имаш нужда от тях, при това съвсем скоро. Извини ме за момент! – Спря минаващ покрай тях китаец с кухи очи, понесъл две кошници, пълни с тикви и гъби, и попита: – Бихте ли ми казали къде е Китайският квартал?

Човекът отговори на китайски, че не говори английски. Мей Лин реши да се намеси, преди и двамата мъже да са изгубили търпение – както беше видяла да става многократно в Сиатъл – и се обърна към непознатия на родния му език с думите:

– Моля да ни простите, че ви задържаме от толкова важната ви работа! Питам се дали в този прекрасен град има някакъв квартал, където нашите сънародници се събират, за да живеят и работят? Има ли такова място? Може би някъде нагоре по хълма?

Очите на човека светнаха и той започна да изрежда имена на улици и на магазини, сочейки с брадичка посоките, тъй като и двете му ръце бяха заети. Мей Лин му благодари с лек поклон, а после го пусна да си върви по пътя.

– Казва, че Китайският квартал е тук, в подножието – обясни на Джоузеф. – Нагоре по хълма са местата, където богатите строели дворците си.

Джоузеф свъси чело и очи, оглеждайки се нагоре и надолу по Бодната улица. Накрая промърмори:

– Единственото китайско място, което забелязах наоколо, е компанията "Зий Тай". Хайде, ела, ще започнем оттам!

Не успяха да изминат и една пресечка разстояние, когато забелязаха тълпи, бягащи възбудено към брега на север от града. Двама мъже се втурнаха толкова бързо от близката кръчма, че едва не събориха Мей Лин, за да скочат в каретата на техен приятел, след което всички потеглиха също на север.

– Сигурно е поредният кораб, който чакат – отбеляза Джоузеф, когато продължиха.

Но в този момент край тях профучаха група младежи и Мей Лин долови в разговора им думата "труп".

И в душата ѝ моментално нахлу споменът за пипалата на водното чудовище. Изпълни я грозно предчувствие. Тя се закова в средата на тротоара, сграбчи Джоузеф за ръкава с треперещите си пръсти и промълви:

– Трябва да отидем на брега!

Вертикалната бръчка между веждите му стана по-дълбока.

– Искаш да видиш кораба?

Тя поклати глава, усещайки как грозното ѝ предчувствие се  задълбочава.

– Джоузеф, трябва да отидем! – прошепна. – Онези момчета казаха, че на брега при Пойнт Хъдсън е открит труп!

– Властите ще се погрижат за него. Не е наша работа да се месим!

Тя пристъпи по-близо до него и без да се притеснява, че някой би могъл да сметне поведението ѝ за непристойно, вдигна глава и го погледна право в очите.

– Очевидно не разбираш! Мъжете на парахода на Кембъл... Тревожеха се труповете да не изплуват на брега! Мисля, че е станало точно това!

Ужас изпълни очите му, когато осъзна, че тя всъщност говори за нощта, когато я беше спасил от морето. Зяпна, като че ли се канеше да каже нещо, но размисли, сграбчи ръката ѝ и започна да разбутва хора и коне, водейки я право към брега на север от града.

Мей Лин подтичваше, за да върви с неговото темпо, едва успяваше да държи едновременно и торбата си, и ръката на Джоузеф и през цялото време шептеше молитви към предците си подозренията ѝ за онзи труп да не се оправдаят.

Дървеният тротоар скоро отстъпи място на калта, а след това и на чакълестия плаж, който беше разположен точно под високите скали. Малко по-нататък, където плажът се разширяваше, се беше събрала огромна тълпа, включително жени и деца. Бяха заобиколили онова, което съзерцаваха, така че Мей Лин не можа да види нищо отдалече. Остави се Джоузеф да я дърпа по брега, макар че всяка следваща стъпка напред ставаше за нея все по-трудна и по-трудна.

Започна да диша на пресекулки, но знаеше, че това се дължи не само на физическото напрежение от бързането. Казваше си, че би трябвало да се обърне и да се махне оттук. Да побегне. Веднага. Но точно в този момент някой от тълпата помръдна и тя зърна крайчеца на яркочервена дреха.

Всичко в нея замря.

Не. Не може да бъде!

Джоузеф дръпна ръката ѝ. Когато усети, че тя не помръдва, се обърна и със загрижен поглед я дръпна пак. С много мъка тя накара краката си да се раздвижат.

Вятърът избра именно този момент да смени посоката си и вонята, която донесе до тях, накара и без това къркорещия ѝ стомах да се преобърне. Тя пусна ръката на Джоузеф, за да покрие устата и носа си.

– Краката ѝ приличат на изгризани от раци! – провикна се удивено едно момченце.

Мей Лин се вцепени. Червена дреха. Жена. Деформирани крака.

Бавно, страхуваща се да се движи твърде бързо, защото със сигурност щеше да се прекърши, ако го направеше, Мей Лин разбута тълпата и застана пред тялото.

Тя лежеше по гръб, с разперени ръце и крака, като че ли бурните вълни я бяха повдигнали и захвърлили на брега като водорасло. Красивата ѝ дълга червена риза с бродираните зелени и златни дракони, и сините феникси висеше около тялото ѝ, разкъсана и кална. Червената пола, която би трябвало да бъде на нея, липсваше. Дългите черни панталони, традиционно обличани под полата, се бяха извъртели около крехките ѝ крака и се бяха набрали чак до коленете, разкриващи голи миниатюрни ходила, връзвани здраво още от детството ѝ, за да не пораснат – деформираните палци се бяха извили толкова много под ходилата, че почти докосваха петите ѝ. По-голямата част от кожата ѝ я нямаше – имаше предимно разлагаща се плът и кости.

Най-накрая Мей Лин си позволи да плъзне очи към лицето ѝ. Баба ѝ се взираше невиждащо в сивото небе над тях. Дъждовните капки пълнеха кухините, където би трябвало да бъдат очите ѝ и се стичаха по сплъстената бяла коса и подпухналото лице, чиято кожа беше разкъсана на парцали от морските животни, взели баба ѝ за храна.

В гърдите на Мей Лин избухна неописуема болка. Болката идваше толкова от дълбоко, че тя нямаше никакъв друг избор, освен да ѝ позволи да излезе от нея – в противен случай тя щеше да я разкъса на парчета. Болката изригна като неистов вой и свали Мей Лин на колене до трупа на баба ѝ. Оттам нататък тя нямаше никаква представа какво е правила или говорела, затворена плътно в черната дупка на своята огромна скръб.

Времето нямаше никакво значение. Нямаха значение и хората, които я гледаха и обсъждаха. Тя не искаше нищо друго, освен да се върне отново в своя дом в Сиатъл в онази кошмарна сутрин, когато всичко това започна. Да метне баба си на гръб и да дръпне баща си, да побягнат и да се скрият в гората, преди белите дяволи да се появят, за да ги отведат и убият. Баба ѝ не заслужаваше подобен жесток край!

И ако това се беше случило с баба ѝ, Мей Лин знаеше, че същото, ако не и по-лошо се е случило с баща ѝ. Поредната мощна вълна на болката в гърдите ѝ отключи нов неистов вой, който тя не успя да сдържи.

И последната ѝ надежда на този свят изсъска за последно и угасна като въглен под дъжда.

Стомахът ѝ пак се преобърна и изведнъж запрати цялото си съдържание нагоре. Тя се обърна точно навреме, за да не повърне върху баба си – направи го върху камънаците близо до краката ѝ.

Когато нищо не беше останало в стомаха ѝ и спазмите намаляха, тя се отпусна безпомощно върху студените, мокри камъни, знаейки, че е до баба си за последен път. Никога повече нямаше да чуе дишането ѝ в леглото до себе си. Никога повече нямаше да чуе гласа на баща си как я вика, наричайки я "сине мой", което от неговите уста винаги звучеше като умилително обръщение.

Не чувстваше нито камъните, нито дъжда, нито хапливия вятър, нито дори погледите на хората около себе си, докато лежеше опъната до разлагащия се труп на баба си. Стиснала здраво очи, тя се захващаше здраво за всеки спомен за щастливия им живот в Сиатъл, който беше в състояние да призове. Загръщаше се с образи и мигове, заравяше се в онова, което беше и което би трябвало да бъде.

Остана така, докато накрая в очите ѝ не остана нито сълза. Докато не остана нищо и в нея самата. Докато спомените не я настигнаха до настоящето, отказвайки да я успокоят. Едва тогава картината около нея започна да се прояснява.

– Позволете ми да мина, сър! Ще му помогна да се успокои. Ще заспи и ще престане да прави подобни сцени!

Мей Лин се обърна, за да види собственика на този глас, за когото беше сигурна, че говори за нея. Висок мъж, който беше толкова тънък и бледен, че ѝ напомни за корабна мачта, се опитваше да избута Джоузеф и да се добере до нея. В едната си ръка държеше черна лекарска чанта, в другата – бяла кърпичка, с която беше запушил носа си.

– Аз ще се погрижа за него! – отсече Джоузеф с тон, нетърпящ възражение. – Той е мой слуга. Никой да не го докосва, а ако вие, докторе, сте тук, за да приемете трупа, настоявам да го сторите с уважението, което бихте демонстрирали на всеки друг гражданин на Порт Таунсенд! Разбрахте ли ме?

Лек проблясък топлина изпълни Мей Лин, когато чу думите на Джоузеф. Той се опълчваше на този човек заради нея! Досега никой друг освен баща ѝ не го беше правил.

От този момент нататък тя престана да обръща внимание на разговора им, защото знаеше, че Джоузеф ще я пази и ще уреди погребението на баба ѝ. Едва сега забеляза, че тълпата се беше разпръснала, без съмнение прогонена от Джоузеф. Или просто хората вече не се интересуваха от трупа на някаква си проста китайка. Мей Лин се зарадва. Това беше последният ѝ момент насаме с баба ѝ.

Тя се изправи на колене и си пое дълбоко дъх, за да събере сили за онова, което трябваше да бъде направено. После, като се опитваше да не мисли какво би могло да се е случило с тяло, престояло толкова дълго във водата, тя внимателно хвана панталоните на баба ѝ и ги придърпа надолу, за да покрият краката ѝ. Баба ѝ би се възмутила от непристойния си външен вид пред толкова много хора.

След още едно дълбоко поемане на дъх през ръкава ѝ заради вонята, тя протегна ръка, за да приглади косата на баба си. В мига, в който докосна подпухналия мек череп, тя се дръпна ужасено. Скалпът на баба ѝ сякаш щеше всеки момент да се свлече от костите ѝ при по-силен натиск. Мей Лин потрепери и се постара да бъде максимално внимателна, въпреки че всеки мускул в тялото ѝ се напрягаше, за да я накара да обърне гръб.

– Мей Лин! – Джоузеф беше до нея и говореше толкова тихо, че лекарят със сигурност не го чуваше. Постави ръка върху гърба и рамото ѝ и я накара да стане. – Време е да тръгваме! Ела! Докторът ще ѝ уреди достойно погребение, погрижих се за това!

Мей Лин погледна към баба си за последен път, виждайки я такава, каквато беше през последния им ден заедно, докато бродираха. Доста преди това баба ѝ беше настояла Мей Лин да започне да се подготвя за сватбата си някой ден, така че тогава те работеха върху пантофките, които традиционно се подаряваха на родителите на младоженеца. Тогава старата жена ѝ беше разказвала за собствената си сватба и от спомените лицето ѝ сякаш изведнъж бе станало по-младо, очите ѝ – по-ясни, усмивката ѝ – по-нежна. Ето това беше образът, с който Мей Лин реши да я запомни. Не това тук пред нея.

– Сбогом, бабо! – прошепна на китайски тя. – Ще те почитам до края на живота си!

Позволи на Джоузеф да я изправи на крака и да я поведе обратно към града. Не се обърна и не погледна повторно трупа на баба си, защото искаше да запамети завинаги само образа ѝ приживе.

– Ела! – рече Джоузеф, когато отново се върнаха на Водната улица. – Първо ще се отбием тук да похапнем, а след това ще продължим с другото.

Отвори тежката врата и я задържа, за да я пусне пред себе си.

Сигурно беше забравил, че тя се преструва на негов слуга, но пък тя беше твърде изтощена, за да му напомни. Само кимна и влезе – но моментално се закова на място, когато усети, че разговорите вътре изведнъж престанаха. Вдигна глава и видя, че всички очи в помещението са вперени в нея.

Джоузеф се удари в гърба ѝ. Но после и той се вцепени, забелязал вниманието, което са привлекли.

Мястото очевидно беше странноприемница, а това тук – нейната трапезария. Беше пълно с дървени маси, а самите дървени маси пълни с бледолики мъже, някои от тях със съпругите си. Мей Лин зърна две индианки – хранеха се на масата си с двама бели мъже и трите им малки деца. Дори индианките се вторачиха неодобрително в нея.

– Извинете, сър, мога ли да ви помогна? – Към тях се приближи едрогърда жена, триеща ръце в колосаната си престилка. Погледът ѝ беше насочен само към Джоузеф.

– Да, госпожо – отговори Джоузеф и свали шапката си. Мей Лин обаче не свали своята, защото знаеше, че тя помага значително за прикритието ѝ. – Ние бихме желали да вечеряме, моля!

Жената стисна устни и присви очи. Изгледа Мей Лин от горе до долу и изрече:

– С това "ние" да не би да искате да кажете, че чакате друг човек?

– Не, госпожо. Само аз и слугата ми.

Изражението на жената стана каменно, когато изсъска:

– С удоволствие ще ви предложа вечеря, но слугата ви ще трябва да отиде в кухнята!

Мей Лин беше твърде уморена, за да почувства нещо различно от приемане на положението си. Затова просто се обърна и излезе през вратата, от която бяха влезли. И без това не беше гладна. Когато Джоузеф не я последва веднага, тя спря и го зачака на ъгъла, оглеждайки се за него. Притесняваше се какво би се случило с нея, ако се разделят, преди той да е успял да ѝ помогне да си намери работа и подслон.

Най-накрая той излезе от странноприемницата. Мей Лин веднага разбра, че си е разменил остри думи с ханджийката, защото лицето му беше зачервено и шапката му омачкана, когато я сложи обратно на главата си. Не ѝ каза нищичко – само ѝ се усмихна леко и я поведе към отсрещния тротоар.

Пробваха да влязат в още един ресторант и даже в една кръчма и накрая Джоузеф се отказа и в следващия ресторант влезе сам. Тя го зачака отвън, притиснала гръб о дървената стена – спуснатата ниско над очите ѝ периферия на шапката я пазеше от погледите на преминаващите.

Когато Джоузеф се появи отново с две порции храна, увити в хартия, тя се откъсна от стената и тръгна до него. И двамата бяха потънали в мълчание. В същото мълчание продължиха напред през локвите към другия край на града, а после по стълбите, по които се стигаше до върха на скалите. Когато стигнаха, Мей Лин спря, за да си поеме дъх, и установи, че пейзажът изобщо не изглежда така, както беше очаквала. Километри напред всички дървета с изключение на единични струпвания бяха изсечени. Тук-там се виждаха величествени къщи и градини, всички те свързани с прясно насипани с чакъл улици.

Без да каже и думица, Джоузеф я сръга с лакът и тя отново тръгна до него. Вървяха, докато не стигнаха до обширно кално поле, далече от къщи, магазини и осъдителни погледи. Намериха подслон под короната на една самотна ела, насред гол къпинак, където беше достатъчно сухо, за да могат да седнат и да изядат вечерята си от сухи бисквити и безвкусна шунка.

Щеше да мине доста време, докато свикне с този град. Така си мислеше Мей Лин, докато предъвкваше мълчаливо храната си. Жителите му може и да не бяха прогонили китайската общност, но със сигурност не считаха нейните представители за добре дошли. Какво щеше да работи, за да се издържа, и къде щеше да живее?

Къде беше откарал онзи доктор трупа на баба ѝ?

Къде беше баща ѝ?

Въпросите се вихреха в ума на Мей Лин с такава сила, че накрая главата я заболя и тя не можа да сложи в уста нито хапка повече. Остави хартията с храната си настрани и се загледа в океана. От мястото, където се намираха, се виждаше дори сушата от другата страна на пролива и всъщност целия пролив, водещ до Сиатъл. Този град беше толкова изолиран, че ако не беше миниатюрният влекач, насочен насам, тя не би допуснала, че из пролива има каквито и да било населени места.

Де да можеше да припълзи на леглото до баба си в тяхната стаичка на втория етаж в Сиатъл и да забрави, че всичко това се е случило!

Осма глава

5 юли, четвъртък. В наши дни.

Имението Ротси, остров Оркас.

БЕШЕ ИЗМИНАЛ цял месец, откакто Инара беше започнала реконструкцията на имението и напредъкът, който бяха постигнали, я радваше неимоверно. Още не можеше да повярва на късмета, който беше извадила с Том. Той беше огромен мъж с гръмовен смях и мозък, който работеше като че ли два пъти по-бързо от мозъците на всички останали. Имаше подход към всеки член на бригадата си и караше всички да дават най-доброто от себе си.

Още при първата им работна среща той беше схванал моментално нейната идея за хотела и за промените в плановете на леля ѝ Далия, които искаше да направи. И само четири дена по-късно се беше върнал с разрешителните за строеж, преработените от архитекта планове, пълна разбивка на разходите и бригада от десет момчета, нетърпеливи да се захванат за работа. А когато се появеше нещо ново и непредвидено, смартфонът му беше пълен с номерата на всички специалисти и подизпълнители, от които се нуждаеха.

През първите две седмици Инара се беше навъртала по цял ден на строежа, за да отговаря на въпроси и да се увери, че реконструкцията върви по план. Но не ѝ беше отнело много време да си даде сметка, че всъщност пречи на работата. Защото Том държеше всичко под пълен контрол.

Оттам нататък тя започна да се отбива в основната къща само сутрин, за да се разберат с Том, и втори път в късния следобед, преди работниците да приключат работния ден. Часовете между тези две отбивания прекарваше в къщата на Далия или по-точно в нейната къща – беше крайно време да запомни този факт – където правеше оферти и даваше поръчки за неща като боя и професионално кухненско оборудване и добавяше към непрекъснато нарастващия списък с поръчки нови неща от рода на плочки за баня и брави за врати. А в краткото време, оставащо ѝ в края на деня, четеше купчините книги по хотелски мениджмънт, които си беше купила.

Обожаваше този начин на живот. Всяка минута от него. Обичаше дори опашката от пикапи на алеята и кънтри музиката, редуваща се с хитове от осемдесетте, които се носеха от различни  части на имението. Нищо не беше в състояние да наруши удоволствието ѝ от тази работа, нито дори неочакваните разходи, които непрекъснато изскачаха оттук и оттам, като например абсолютно новата, индустриална по мощност фурна, която трябваше да бъде инсталирана в избата под кухнята.

Кръвта във вените ѝ буквално се стрелкаше нагоре-надолу от  мига, в който се събудеше сутрин рано до късно през нощта, когато най-сетне се беше изтощила достатъчно, за да успее да заспи. Чувстваше се жива. Истински жива. Всеки ден беше поредният ден, в който тя преоткриваше, че най-сетне прави онова, което цял живот е искала да прави – без дори да знае, че го е искала. Само малка частица от нея се чувстваше виновна, че е обърнала толкова лесно гръб на възможността за кариера в международния бизнес. Баща ѝ продължаваше да повдига темата при всеки техен разговор, като я питаше дали в този момент не би искала да е в "Старбъкс". Отговорът ѝ неизменно беше кратък и ясен: "Не".

Но дълбоко в себе си се тревожеше. Баща ѝ може и да беше дал благословията си за този проект, но разочарованието му от нея правеше съвсем реална възможността да прекрати субсидирането му изведнъж, без никакво предупреждение. По тази причина тя посвети почти цели два дена в оглеждане на други варианти като например ипотечен кредит, кредит за малък бизнес, потребителски кредит от местната банка – но не отговаряше на изискванията за нито един от тях. Колкото и да ѝ се искаше, не можеше да заобиколи факта, че вече дължеше хиляди за студентския си заем, а точно в този момент доходите и се равняваха точно на нула. Затова, колкото и да не ѝ беше приятно, беше принудена да разчита само на баща си.

Болеше я, че той изобщо не криеше разочарованието си от нея, но се уповаваше на факта, че не след дълго ще бъде смаян от постигнатото от нея тук. Веднъж като го видеше завършено, щеше да разбере.

По някаква неясна за нея причина връщането тук, на острова ѝ помагаше да се чувства по-близка с майка си – което беше странно, тъй като през годините след катастрофата тя се беше превърнала напълно в момиченцето на татко. Сякаш деветте години оттогава изведнъж се бяха изпарили и майка ѝ просто беше заминала в една от нейните командировки и всеки момент щеше да се върне, за да подкрепи Инара с идеята за хотела. Е, майка ѝ, разбира се, би превърнала имението в нещо друго, примерно сиропиталище, но въпреки това щеше да бъде изключително горда с Инара.

Всеки ден ѝ поднасяше решения, които трябваше да се вземат. Тя пресяваше тези решения първо през оригиналните планове на леля Далия, а след това се опитваше да си представи какво би предпочела майка ѝ. Част от нея имаше чувството, че прави всичко това за майка си, сякаш като съживяваше имението и го споделяше с хората, тя някак си заличаваше грозните думи, които последно беше казала на майка си. Заличаваше болката, с която майка ѝ беше починала.

Само ако можеше...

Майка ѝ би била развълнувана и от намирането на ръкава. През твърде краткия си живот беше обиколила голяма част от света и със сигурност щеше да помогне на дъщеря си да открие историята на този ръкав. Не че самата Инара правеше нещо по този въпрос. Хотелът поглъщаше всичкото ѝ време, затова беше оставила проучването изцяло на Даниел, който ежеседмично ѝ изпращаше забавни имейли с по нещо мъничко, макар че засега не беше открил нищо съществено. Въпреки това тя очакваше с нетърпение следващата порция приятелски закачки и смешни истории от университета.

Като се изключеха тези негови имейли, тя почти не се беше сещала за ръкава – тоест до вчера, когато се случи нещо, което промени всичко. И днес тя вече не беше в състояние да мисли за нищо друго.

Вчера беше Денят на независимостта на САЩ и тя беше решила да отлети до Сиатъл с хидроплана, предложен от баща ѝ, за да прекара празника със семейството си, както им беше традицията. Обикновено прекарваха този ден в къщата на баща ѝ в квартал "Магнолия" – с барбекю, следвано от разходка с яхтата на баща ѝ по езерото Юниън. Качваха се на борда по залез-слънце и акостираха в средата на езерото, за да наблюдават грандиозните фойерверки над Сиатъл.

В организационно отношение денят беше минал както винаги, но имаше нещо, което нарушаваше обичайната картина, нещо необяснимо, което тя не беше в състояние да опише с думи.

Беше започнало по обяд, когато тя седеше със сестра си, брат си и техните половинки на масата на верандата, а децата си играеха на моравата. Баща ѝ беше отишъл още съвсем рано на голф и Инара все още не се беше виждала с него. Наложи ѝ се да убеждава Нейт, при това не за първи път, че не допуска грешка, като се отдава на един толкова огромен проект като хотела, който ще промени коренно живота ѝ.

Колкото повече им разказваше за плановете си, толкова повече брат ѝ се съгласяваше с нея или най-малкото – приемаше мнението ѝ. Оливия помагаше много, като възклицаваше на всяка дума на Инара. Когато баща ѝ се прибра и седна при тях, изрази изненада от размаха на работата по реконструкцията на имението, но след като не възрази за нито една от стъпките, Инара прие това като знак, че я подкрепя.

И после тя им разказа за ръкава, като го описа в подробности и им показа снимки, които беше направила с телефона си. Всички бяха очаровани от мистерията на ръкава и изненадани, че през всичките тези години никой досега не го е открил в къщата на Далия.

Тоест всички с изключение на баща ѝ, който се беше изсмял подигравателно и беше отсякъл:

– Звучи като боклук, оставен от някой китайски слуга! Хвърли го!

Реакцията му беше прекалено разгорещена, което накара Инара да се чуди дали той не знае повече, отколкото казва. Но онова, което беше споменал за вероятността ръкавът да е оставен от китайски слуга, заседна в съзнанието ѝ.

И сега, докато седеше пред лаптопа си на кухненската маса на Далия... хммм, пардон, на нейната маса, Инара се замисли отново за вероятността в Ротси да е имало китайски слуга. Може би той или тя бяха скрили ръкава.

Затвори файла със списъка на разходите, върху който работеше, и отвори браузъра, за да провери дали ще успее да открие нещо за предишните обитатели на имението и дали те са нямали китайски слуги. След кратък размисъл реши, че най-доброто място, откъдето може да започне, са регистрите от преброяването на населението.

Откри подходящия сайт и започна търсенето си, като въведе името на Далия и адреса на Ротси в регистъра от 1940 година – последната обществено достъпна година заради закона за поверителността на личната информация.

Данните, които излязоха, показаха, че през 1940 година в имението Ротси са регистрирани Далия Кембъл, двайсет и петгодишна, и шепа слуги от Европа. Никакви китайци.

По-старите регистри, тези от 1930 и 1920 година, показваха като жители на този адрес само слуги и нито един от тях с китайски произход. Не че това изненада особено Инара. Традицията, чието начало полага Дънкан Кембъл – да живее в Сиатъл и да използва Ротси само за пищни банкети, сигурно е била поддържана строго до смъртта му през 1932 година, а нищо чудно и по-късно от неговите наследници.

Инара се отпусна назад в стола си. Даниел ѝ беше казал, че ръкавът е бродиран някъде през двайсетте или трийсетте години на двайсети век, следователно беше съвсем логично да е бил скрит под стълбите някъде по това време или малко по-късно. Нито един от регистрираните слуги не изглеждаше да е бил отговорен за това, но това не означава, че през годините оттук не е минал за кратко някой китайски слуга или дори гост, който е скрил бродерията. Не трябваше да се пренебрегва и вероятността ръкавът да не е бил избродиран от човека, който го е скрил. Може би някой го е купил или дори откраднал от някого другиго.

Имаше твърде много неизвестни, а данните от преброяването на населението бяха твърде неясни. Онова, от което се нуждаеше Инара, беше нещо доста по-конкретно за историята на Ротси и за хората, които са минали оттук.

Преди да се е разубедила, тя грабна телефона си и набра баща си. Като по чудо успя да го хване в офиса му.

– Въпрос! – изрече след един бърз поздрав. – Имаш ли представа дали съществуват някакви семейни дневници или хроники, или нещо подобно, от които би могло да се научи нещо повече за историята на Ротси? – Тъкмо се канеше да спомене за ръкава, когато се сети, че той вече ѝ беше заповядал да го изхвърли и да се концентрира върху хотела, затова се наложи да излъже: – Надявам се в тях да открия някакви описания на оригиналната архитектура и интериор, които да вплета в реконструкцията на хотела.

– Доколкото ми е известно няма. И да е имало, отдавна са унищожени – звучеше разсеяно, което със сигурност беше в нейна полза. Иначе като нищо би могъл да прозре лъжата ѝ. – Още преди години казах на Далия да се отърве от старите неща наоколо. А за тук съм сигурен, че няма нищо.

– Е, ясно – промърмори Инара. Сети се за кашончетата, които беше зърнала на тавана на Далия през онзи първи ден, когато бяха пристигнали с Оливия. И от този момент нататък нямаше търпение да приключи разговора с баща си. – Скоро ще ти представя поредния отчет за свършеното, татко. Засега чао! И благодаря!

Когато натисна бутона за приключване на разговора, вече беше грабнала фенерчето и се беше насочила към стълбите, прескачайки внимателно второто стъпало и извития държач на пътеката.

Таванът беше малък и покрит с дебел пласт прах, най-малко на две десетилетия. Всъщност не беше истински таван, а малка площ под гредите на къщата, превърната в място за съхранение на стари вещи от някой не чак толкова далечен роднина. Или най-малкото Инара не смяташе, че когато са строили къщата, падащите стълби за таваните са съществували.

Запровира се между подредените един върху друг кашони и започна да ги преглежда един по един. Данъчни декларации, банкови извлечения, фактури за какво ли не – от обувки през нови печки до стария понтиак, който Далия някога караше. Имаше даже писмо и снимка от местния художник, когото Далия беше наела да изрисува огромна пурпурна далия на вратата на колата ѝ. На снимката една доста по-млада Далия стоеше до понтиака, широко ухилена и сочеше към произведението на изкуството. Инара сякаш чу отново как Нанси мърмори за тази грозотия, но Далия си я харесваше.

Откри снимки на Далия и Нанси на екскурзия в Ню Йорк, и двете с коронки като на Статуята на свободата, както и доста бебешки снимки – свои, на сестра си и брат си, и няколко на майка им. В един от кашоните бяха прибрани плановете за изграждането на електрическата и водопроводната инсталация на имението, които Инара остави настрани, за да даде на Том – може би щяха да му бъдат от полза.

Въпреки всичко открито обаче нямаше нищо, което да хвърли светлина върху човека, скрил ръкава под стълбите.

Телефонът в предния джоб на ризата ѝ иззвъня и тя го включи, докато разглеждаше стари азбучници с телефонни номера.

– Инара, обажда се Том. От пет минути чукам на вратата. Вкъщи ли си?

– О, боже, съвсем забравих! Ей сега слизам! – отвърна тя, върна документите обратно в кашона и го затвори. После слезе по подвижната стълба и се втурна по стълбището към предната врата, за да отвори. – Том, извинявай много! Направо изключих колко е часът! – Въведе го в кухнята, показа му извитата летвичка на стъпалото и рече: – Много ще ти бъда благодарна, ако  поправиш това тук! Писна ми да се спъвам в него!

Том остави кутията с инструменти на пода, изправи се, сложи ръце на кръста и огледа работата, която го очакваше.

– Ще стане – отсече. Надали ще отнеме много време да изтръгна този държач и да сваля цялата пътека. Казваш, че второто стъпало е пробито, така ли?

– Да, но не го оправяй още – разказа му за стъпалото и какво е открила отдолу, като му обеща да му покаже и самия ръкав веднага, щом Даниел ѝ го върне. – Далия или Нанси да са ти споменавали за това?

– Нищичко – отговори Том, извади от кутията си чука с двойно предназначение и коленичи на най-долното стъпало. – Бих се изненадал, ако изобщо са имали някаква представа за него.

Ккогато Том се зае да вади летвичката, която държеше пътеката на стълбището, Инара се върна при лаптопа си на кухненската маса и отчета за разходите, върху който работеше, преди да се разсее с проучване на архивите от преброяването на населението. Няколко минути по-късно обаче Том изсумтя шумно и тя се обърна, за да провери какво става – видя го да се мръщи на пироните, които държеше в дланта си.

– Какво става?

– Когато ми каза, че на второто стъпало имало много повече пирони, отколкото на всички останали, аз си помислих, че са били добавяни от по-късните обитатели на къщата. Но сега виждам, че всички пирони са едни и същи! При това стари!

Инара се изправи, за да види какво ѝ говори той. И наистина – пироните в мазолестата му ръка бяха дебели и квадратни, изострящи се само на върха. Изобщо не приличаха на пироните, които тя беше виждала.

– Какво означава това? – възкликна тя.

Том ѝ подаде пироните,  да ги огледа лично, после приседна на най-долното стъпало, облакъти се на колене и обясни:

– По пироните, използвани за изграждането на една къща, можем да добием доста точна представа за периода, в който е била построена. Добиваме представа и за собственика или най-малкото за строителя на къщата – посочи с глава към главната къща и допълни: – Всички пирони в голямата къща са обли с изключение на онези, използвани за зидарията, както и може да се очаква. Зидарията изисква по принцип квадратни или ковашки пирони като тези, които държиш, защото те прихващат много по-здраво от обикновените. Човекът, който е построил голямата къща на имението, е използвал най-новите материали и методи за строителство, актуални около началото на двайсети век, което включва и облите пирони, навлезли в употреба през последното десетилетие на деветнайсети век, които използваме и до ден днешен. Всичко преди този период е било изграждано с помощта на ковашки пирони като тези, които държиш – замълча и по лицето му се разля широка усмивка, когато добави: – Знаеш ли, мисля, че без да искам, успях да разреша част от твоята загадка! За да разбереш кой е скрил този ръкав, ще трябва да потърсиш човека, живял тук преди изграждането на основната къща на имението. Което ще рече обитателите от началото на 90-те години на XIX век, не по-късно оттогава!

Разкритието слиса и обърка Инара. Как е възможно ръкав, бродиран след 1920 година, да е бил скрит през 1890 година?!

Трябваше да говори с Даниел! Може би той греши с датировката на ръкава?

Когато Том се хвана отново на работа, тя се премести в предната стая, за да се обади. За жалост Даниел не отговори, така че тя беше принудена да остави съобщение на гласовата поща. После, тъй като знаеше, че повече няма да може да се концентрира върху отчета за разходите, реши да се върне към проучването на регистрите по преброяване на населението, като се постарае да не се мотае в краката на Том.

Изхождайки от дедукцията на Том, тя щракна върху линка към преброяване на населението от 1890 година, но съобщението, което излезе, я информира, че почти всички данни за тази година са били унищожени през 1921 година, по време на пожара в сградата на Търговското министерство в столицата Вашингтон.

– Мътните го взели! – промърмори тя и се опита да види данните от 1880 година, но се оказа, че оттогава пък няма абсолютно нищо. – Хей, Том!

Скърцането на пирони, излизащи от старо дърво, спря.

– Да? – обърна се към нея майсторът.

– Да знаеш нещо за регистрите по преброяване на населението?

– Миналата година съпругата ми успя да състави родословното си дърво благодарение на тях. Защо?

– Според теб защо няма данни за това място от 1880 година?

Том се приближи към нея, хванал бейзболната си с шапка с едната си ръка, докато с другата изтриваше потта си.

– Зависи – отговори. – Възможно е отговорниците по преброяването да не са успели да стигнат до острова през онази година. Възможно е също така тогава никой да не е живеел тук. Както сигурно знаеш, по онова време Вашингтон е бил само територия, не щат.

Инара се замисли. Когато Дънкан Кембъл е купил това имение, в него вече е имало малка къща и стара колиба. Значи някой е живял тук преди нейното семейство. Но кой? И кога?

– Ами някакви документи за земите и сградите тук? Например кога са били построени първите, кога са били добавени пристройките и кои са били предишните собственици? Къде бих могла да открия подобни документи?

– О, това е лесно! Провери в сайта на окръг Сан Хуан, макар че може би ще е най-добре да отидеш лично до кметството. Доколкото ми е известно, все още не са успели да качат абсолютно всички архиви в този сайт – бръкна в кутията си и извади оттам бутилка с вода. – Започни с проследяване на прехвърлянето на собствеността, за да видиш кой е бил предишният собственик – отпи голяма глътка от водата си, а когато приключи, погледна я и с усмивка добави: – Нужда от помощ?

Приседна до нея на масата и я преведе през тънкостите на общинския сайт.

– Бинго! – извика накрая и се облегна доволно назад в стола си.

Инара се втренчи в екрана на лаптопа си. Там, записано на адреса на Ротси, се виждаше име на собственик, за когото тя никога досега не беше чувала.

– Джоузеф Макелрой? Но кога този човек е бил собственик на тази земя?

Том огледа информацията и отвърна:

– Както изглежда, човекът е купил земята през 1880 година, а през 1887 г. е заживял в построената лично от него къща заедно със съпругата си Мей Лин.

Инара ахна така, че едва не се задави със собствената си слюнка. Когато пак беше в състояние да говори, промърмори:

– Мей Лин ли казваш? Това име май е китайско, нали?

– Може би – отговори с усмивка Том.

– И тя е била негова съпруга? – Инара се замисли. Тази Мей Лин трябва да е човекът, скрил бродерията, а нищо чудно и онзи, който я е изработил. Само тя трябва да е, няма кой друг! Предвид историята на това имение наистина нямаше кой друг да е бил. Тя е била единственият жител тук с някаква връзка с китайската култура, каквато изработилият бродерията на онзи ръкав със сигурност е имал предвид символите и йероглифите, които беше открил Даниел. – Какво друго можеш да откриеш за нея?

Том сви рамене, изправи се и отвърна:

– Откъде да знам? Обади се на съпругата ми. Тя обича подобни неща – спря, все така с бутилката вода в ръка и добави: – Като се замисля обаче, май най-добре ще бъде да се обадиш на моята приятелка Кира. Тя е окръжен секретар по регистрите на населението и имотите. Непрекъснато ми помага с информация за моите строителни обекти.

Извади от джоба си своя вездесъщ бележник и дърводелския си молив, надраска един номер и ѝ подаде листчето с думите:

– Тя със сигурност ще може да ти предостави цялата строителна история на имението, ако това желаеш.

На Инара ѝ се прииска да го прегърне от щастие, но се сдържа. Вместо това попита:

– Ами неща като данъчни регистри, брачни регистри, регистри за раждания и смърт? Този род неща?

– Пак при Кира – отговори Том и се насочи обратно към стълбището, за да продължи работата си.

Без да губи и секунда, Инара взе телефона в дневната и набра номера на Кира, която вдигна на третото позвъняване. Инара ѝ обясни коя е, защо се обажда и какво се опитва да научи, като накрая завърши:

– Ще можете ли да ми помогнете?

– Няма проблеми! – отговори приятелският глас в другия край на линията. – И без това днес нямаме почти никаква работа. Дайте ми информацията, с която разполагате, както и вашият телефонен номер и имейл адрес. Веднага, щом открия нещо, ще се свържа с вас!

Инара затвори телефона и го притисна към себе си. Твърде голяма се очертаваше тази работа за нещо, което в крайна сметка сигурно щеше да се окаже без значение. Тя май наистина трябваше да се концентрира върху хотела, а не да се занимава със следите на някаква си стогодишна мистерия.

Но, от друга страна, това са били истински хора. Истински хора, които са построили нейната къща и са живели живота си в същите стаи, в които тя живееше днес. Изумителното беше, че първата жена, живяла в нейната къща, е била китайската съпруга на един от първите жители на този остров! А самият той най-вероятно е бил бял, като се имаше предвид, че фамилията му е шотландска или ирландска. От друга страна, името можеше и да е без значение – човекът съвсем спокойно би могъл да бъде черен или азиатец, или от някакъв друг произход, различен от белия. Въпреки всичко вероятността тук да става въпрос за междурасов брак по време, когато на подобни бракове не се е гледало с добро око, поставяше съвсем нова поредица от въпроси. Налагаше се веднага да каже на Даниел.

Когато той пак не вдигна, тя остави ново съобщение:

"Даниел, обажда се Инара Ериксън. Открих името на една китайска жена, живяла в моята къща. Казвала се е Мей Лин. Не знам моминската ѝ фамилия, но е била омъжена за Джоузеф Макелрой. Обади ми се!"

Тъкмо затвори телефона, когато на предната врата се почука. Тя отвори и зърна пред себе се мъж с колан за инструменти на кръста, който я гледаше с присвити очи.

– С какво мога да ви помогна? – попита.

– Ами... ъхъмм... Том тук ли е? Имаме проблем с една доставка.

Тя се обърна за да повика Том и точно в този момент той изникна на прага на кухнята.

– Какъв проблем? –  попита веднага.

– Розови тоалетни.

Първоначално Инара изобщо не схвана за какво говори работникът. А после си спомни, че днес беше датата за доставката на тоалетните за гостите, общо шестнайсет на брой.

– Какво искате да кажете с това, че са розови? – попита тя.

– Тоалетните са розови – обясни работникът, като че ли имаше пред себе си дете.

– Ти това ли искаше? – обърна се към нея Том.

– Разбира се, че не! Трябваше да са бели!

Това да не би да беше знак, че е крайно време да се фокусира върху ремонта, вместо да се тревожи за някакъв си парцал от стара дреха?

Том кимна по посока на вратата и рече:

– Хайде, ела! Имам чувството, че за тази работа няма да мота да мина без теб!

Когато излязоха, Инара зърна огромен камион за доставки с вече спусната към верандата на предната къща метална рампа.

На самата веранда пък седяха четири големи, неотворени кашона. А точно пред централната врата се мъдреше розова тоалетна чиния с разпръснати около нея парчета от опаковката ѝ.

– Какво става тук, Джош? – обърна се Том към мъжа, който надзираваше разтоварването.

– Този тип... – посочи Джош към шофьора на камиона – твърди, че в поръчката пише розови тоалетни, а не бели. Отказва да ги качи обратно на камиона, освен ако шефът му не му нареди.

– Къде е шефът му? – попита Инара и се огледа.

Шофьорът – колежанче със скъсана тениска и синя бейзболна шапка, отговори:

– В складовете. В Рентън.

Тя извади телефона от джоба си, връчи го на момчето и заповяда:

– Обади му се! После аз ще говоря с него.

Хлапето изпълни заповедта, а докато ѝ подаваше телефона с набрания номер, поясни:

– Казва се Карлос.

Инара пое телефона и го сложи до ухото си, напомняйки си да не звучи ядосано.

– Здравейте, Карлос! – изрече ведро. – Обажда се Инара Ериксън от Ротси. Аз съм човекът, който поръча при вас и плати за шестнайсет бели тоалетни, а не розови!

– Извинявам се за объркването, госпожице Ериксън! Само секунда да извадя поръчката ви! – Чу се звук от писане върху клавиатура. – Така, ето го – изрече накрая Карлос. – Както изглежда, вие наистина сте поръчали шестнайсет бели тоалетни на 18 юни, но рано тази сутрин поръчката ви е била променена на розови. Имахте късмет, че ни хванахте, преди да натоварим камиона.

Инара погледна към Том и попита:

– Ти ли си се обаждал в компанията тази сутрин?

Той само поклати глава.

– Никой не е променял поръчката, Карлос – изрече тя в телефона. – Има някаква грешка.

– Не, госпожо, няма никаква грешка! Тук пише, че се е обадил някакъв си господин Ериксън, който е променил поръчката на цвят розова магнолия!

Инара изпадна в безтегловност. Сякаш целият свят около нея замря. Господин Ериксън значи. Тя познаваше двама мъже с фамилията Ериксън, но само един от тях имаше наглостта да стори подобно нещо. Като се стараеше да държи гнева далече от гласа си, тя заговори в телефона:

– Независимо какво пише в тази поръчка, Карлос, сега ще ви върнем доставката и ще очакваме оригиналната поръчка от шестнайсет бели тоалетни не по-късно от следващата седмица! Не, почакайте! До понеделник, разбрахте ли ме?

Като чу това, Том се приближи до нея и промърмори:

– Това ще наруши графика ни!

Тя покри телефона с ръка и изрече тихо:

– Съжалявам! Да имаш някакви други идеи? За нищо на света няма да сложа розови тоалетни!

Той поклати глава и се обърна към шофьора на камиона.

– Това ще ви струва допълнителни пари! – предупреди я от телефона Карлос, връщайки вниманието ѝ към разговора.

– Давам си сметка за това. Но нямам друг избор!

След като приключи този разговор и се увери, че всички са разбрали, че розовите тоалетни се връщат в склада на доставчика, Инара обърна гръб на строителния хаос и се насочи към пътеката през гората, която минаваше покрай наполовина рухнала стара колиба и отвеждаше към плажа. Въпреки ситния ръмеж тя се нуждаеше от пълна тишина и никакви прекъсвания на следващия телефонен разговор, който възнамеряваше да проведе, а какво по-подходящо място за тази цел от плажа!

Плажовете като този не бяха много по островите в архипелага. Повечето брегове бяха опасани от остри скали, стърчащи от водата, подобно на стени. А там, където наистина имаше плажове, те бяха къси, покрити с кафяви водорасли и останки от корабокрушения, изхвърлени от вълните, и в преобладаващата си част достъпни единствено откъм морето.

Нейният плаж обаче беше дълъг и се виеше почти по цялата дължина на малкото заливче, което те наричаха Ротси Бей и което беше сгушено между две високи скали в източната част на пролива. Самият плаж беше покрит с черни и сиви камъчета и бели мидички и тук-там изпъстрен от по-остри и по-големи черни камъни. Брегът зад плажа се издигаше леко към храстите и дърветата на гората, а границата между тях се бележеше от парчетата дъски, изхвърлени на брега от бурите. При прилив плажът беше широк не повече от три метра, но при отлив се простираше най-малко девет метра навътре, разкриващ по-големи, покрити с дребни рачета морени.

Същите тези скали и камъни представляваха огромна опасност за частните яхти – най-големите морски съдове, осмеляващи се да навлязат в пролива Ийст, но на каяците и по-малките лодки не създаваха никакви проблеми. Едва няколко крачки по-навътре в морето дъното падаше рязко и водите ставаха толкова дълбоки, че дори яхтата на баща ѝ би могла да хвърли котва в тях. Точно в този момент обаче нямаше никакви лодки, нито по-големи, нито по-малки. Плажът беше уединен и спокоен – перфектното място, където можеш да останеш сам.

Въпреки че ръмежът беше по-скоро гъста мъгла, Инара се настани под клоните на огромната ела, която растеше в началото на плажа, пусна чантата си до един сух камък и седна върху него, за да проведе разговора си.

– Татко, аз съм – изрече тя в мига, в който баща ѝ включи телефона си. – Знам какво си направил с тоалетните!

– Пак заповядай! – изрече той, с което я изненада.

– Какво искаш да кажеш с това пак да заповядам? Струваш ми още една седмица и много пари! Те са розови!

Въздишката му стигна като ехо по линията до нея.

– Инара – изрече, – от историческа гледна точка, имам предвид времето на разцвета на Ротси, по-автентично е розовото. Освен това розовите тоалетни са по-евтини, така че ти направих услуга!

Инара тръсна отвратено глава, въпреки че баща ѝ не можеше да я види, и отсече:

– Аз не търся историческа автентичност, татко! Освен това ти ми даде пълна власт над този проект! Това означава да се разкараш!

– Но за него плащат моите пари!

– Знам, татко, и ти благодаря! И ще ти върна парите! – промърмори Инара и си пое дълбоко дъх, преди да е изрекла нещо, за което ще съжалява. – Просто те моля да разбереш, че искам да направя това по моя начин! Можеш ли да ми се довериш, че ще сторя най-доброто за това имение?

Мина известно време, но когато баща ѝ най-сетне отговори, звучеше по-скоро умиротворително, отколкото убедително.

– Разбира се, Нара. Ще се разкарам. Извинявай за тоалетните! – След кратка пауза я сащиса истински, когато изтърси: – Всъщност се радвам, че се обади. Добри новини! Вчера забравих да ти кажа, че тези дни съвсем случайно се натъкнах на Аарон. Нали се сещаш? Мениджърът "Човешки ресурси" в "Старбъкс". Та той се съгласи да пази мястото ти до септември.

Сякаш я зашлеви през лицето.

– Моето място? – извика тя. – "Старбъкс"?! Татко, забрави ли, че отказах тази работа? Бях напълно сериозна! За тях ще бъде чиста загуба на ресурси да пазят това място! Не е трябвало да им казваш подобни неща!

– Инара, допускаш голяма грешка, като изгаряш този мост! Не загърбвай подобна възможност!

Тя отново тръсна глава, въпреки че той пак не можеше да я види, и се опита да не позволи на болката, която барабанеше в гърдите ѝ, да я погълне.

– Татко, съжалявам, че не вярваш нито в мен, нито в моя хотел, но приеми, че това е призванието, на което съм се отдала! Чувствам се щастлива с решението си. И няма да приема работата в "Старбъкс"! Никога!

Баща ѝ изсумтя неопределено, а после, след продължително мълчание, смени рязко темата:

– Ще се прибираш ли у дома за уикенда?

– Какво?! – Досега да не би да беше говорила в някаква паралелна вселена? – Не, татко. Отлично знаеш, че работата по хотела запълва цялото ми време. Не мога да си позволя почивен ден!

– Но вчера беше тук!

– Защото вчера беше федерален празник! Строителните бригади не работеха – в този момент тя чу сигнал, подсказващ ѝ, че я търси някой друг. – Трябва да вървя, татко. Скоро пак ще ти се обадя.

Взе си довиждане с баща си, а после с огромно облекчение превключи на следващия разговор.

– Ало?

– Инара, обажда се Даниел – топлотата в гласа му ѝ подейства като балсам и тя успя най-сетне да си поеме дълбоко дъх в пречистения от дъжда въздух в гората.

А после се сети за Мей Лин. Възбудата отново я завладя и тя скочи на крака.

– Получи ли съобщението ми? Можеш ли да повярваш, че я открих?!

Дълбокият му, басов смях запрати странни тръпки чак до ходилата ѝ.

– Тъкмо от тази информация имахме нужда! – рече той.

Въпреки ситния ръмеж тя излезе на плажа и стигна чак до ивицата на водата.

– Тя е, нали? – възкликна. – Искам да кажа жената, която е изработила бродерията?

– Да, трябва да е тя. Особено предвид онова, което научих.

– Какво научи? – закова се на място тя и се втренчи невиждащо във вълните пред себе си.

– Поради случайния бод на бродерията аз си помислих, че ръкавът е направен някъде след 1920 година, но ти казваш, че Мей Лин е живяла в онази къща само докъм 1895 година най-късно, правилно ли съм разбрал?

– Да, правилно. До времето, когато моят прапрапрадядо е купил имота.

– Е, "Уинг Люк" имат сред колекцията си три бродирани китайски кесии, за които е абсолютно сигурно, че са купени от магазин в оригиналния Китайски квартал на Сиатъл някъде преди Големия пожар от 1889 година!

– Почакай! Какво е "Уинг Люк"?

– Официално се нарича Музей на азиатско-тихоокеанската американска история "Уинг Люк". Иначе е клон на музея "Смитсониън", разположен в Международния квартал на Сиатъл. Аз съм в борда на директорите му.

– Ясно. Но какво общо могат да имат три кесии с един ръкав?

– Техниката на изработване на бродерията на ръкава ми изглеждаше толкова сходна с тези на бродерията по кесиите, че помолих за мнение експерта по източноазиатски текстилни изкуства Йонг Су. Тя е напълно съгласна с мен. Най-вероятно трите кесии и ръкавът са изработени от една и съща ръка.

– Значи това потвърждава, че ръкавът е изработен по-рано, отколкото смятахме. Да не би да искаш да кажеш, че Мей Лин Макелрой е живяла и в Сиатъл, преди или след като е живяла на остров Оркас?

– Така изглежда. Въпреки че почти със сигурност може да се твърди, че не е било след 1889 година, защото след пожара в града не съществуват повече никакви доказателства за нейната работа. Но има и още нещо. След като преди около час получих съобщението ти с името на Мей Лин, направих известни проучвания и открих някоя си Лиу Мей Лин, записана като продавач и преводач в един от магазините в Китайския квартал, собственост на Лиу Хуан Фу – най-вероятно баща ѝ, тъй като китайските жени по традиция не приемат фамилията на съпрузите си. За жалост не съществуват никакви сведения какво се е случило с някого от тях. Първоначално реших, че след Големия пожар са напуснали Сиатъл, но впоследствие разбрах, че поне Мей Лин със сигурност е напуснала Сиатъл преди пожара.

– Как разбра това? – попита нетърпеливо Инара. Дъждовните капки се уедриха, затова тя се върна обратно под голямото дърво.

– Като открих удостоверението ѝ за брак с Джоузеф Макелрой. Оженили са се в Порт Таунсенд. Нямам представа нито как са се запознали, нито кога и защо тя се е преместила в този град, но е факт, че са се оженили там на 4 март 1886 година. Като техен адрес е посочен остров Оркас!

Инара изобщо не я свърташе на големия камък, но дъждът, който беше започнал да вали по-силно, я задържаше почти насила под дървото. Малкият сух кръг, в който беше принудена да крачи неспокойно напред-назад, със сигурност ѝ беше тесен.

– Даниел, доближаваме се все повече и повече до разкриването на загадката! – възкликна тя. – Всъщност почти сигурно сме я разкрили, нали?

– Точно така! – засмя се отново той. – Аз имам някои идеи и за картината, изобразена на ръкава, но за това искам да говоря с теб на четири очи. Възможно ли е скоро да се видим?

Като си спомни за тоалетните, Инара простена и отговори:

– О, не! Точно сега изобщо не мога да мръдна от острова! Днес имахме  проблем с доставката и сега, след като приключа разговора с теб, отивам да говоря с ръководителя на строежа, за да се разберем как да разместим задачите в графика, за да не губим време – замисли се и завърши: – Следващата седмица може и да успея да отскоча до града, но не съм много сигурна.

– Ами ако аз дойда при теб?

– Къде, на острова? Ще го направиш за мен?

– Разбира се! Този уикенд ми е напълно свободен. В събота ще хвана първия ферибот и съм при теб!

– Божичко, не е необходимо да пътуваш толкова само за мен! – извика тя! – Какво ще кажеш да проверя по-сериозно графика си и да ти дам точен ден от седмицата?

– Инара, за мен ще бъде удоволствие да дойда на острова при теб! – изрече той с още по-плътен глас, от който нервите ѝ пак се разиграха.

Дръж се на положение, Инара! Това е само делова среща!

– Добре, значи в събота – изрече в телефона си тя. И се зарадва, че той не може да види глуповатата усмивка, която със сигурност се беше лепнала на лицето ѝ. Обясни му как може да стигне от Оркас  Вилидж до Ротси, а после приключиха с разговора.

О, боже, ама аз си падам по този мъж! Истината нахлу в съзнанието ѝ, докато стоеше загледана в дъжда, който вече валеше като из ведро. Реши, че няма смисъл да бърза чак толкова и че може да го изчака да понамалее тук, под дървото. Единственото постоянно нещо във времето по северното тихоокеанско крайбрежие беше, че то се променяше постоянно.

Добре, де, падаше си по този професор. Голяма работа! Нямаше нужда да прави нищо по този въпрос, това поне беше сигурно. А още по-сигурно бе, че нямаше нужда от нищо странично, което да я разсейва от работата ѝ по хотела.

Скръсти ръце пред гърди. Ще се държи сдържано и ще се старае да не нарушава професионалния тон. Пък и сигурно той самият искаше да си остане така. Професорът идваше тук, за да види не нея, а мястото, където е открила ръкава. Да, така ще да е.

Прехвърли през главата си целия им разговор и спря само на едно място – на информацията, открита от него. Лиу Мей Лин е работела в магазина на баща си по времето, когато Сиатъл не е бил нищо повече от градче на дървосекачи. Когато Дънкан Кембъл е започвал бизнеса си. Много е вероятно да са се срещали по улиците, без изобщо да знаят, че и двамата ще се окажат един ден на остров Оркас.

Но как изобщо се е озовала тук Мей Лин? И защо е избродирала ръкава, само за да го скрие под стълбите? Да не би останалата част от дрехата да е скрита някъде из къщата?

В този момент от водата се показа лъскавата петниста глава на един крайбрежен тюлен, който сякаш погледна право към нея. Инара затаи дъх и застина, за да не го подплаши. Тюленът също не помръдваше. Просто се полюшкваше върху водата и като че ли беше точно толкова очарован от момичето, колкото момичето беше очаровано от него. Накрая, след няколко дълги минути, красивото животно се обърна и се гмурна обратно в черните води.

Инара зачака. Тюленът не се появи пак.

Водата беше като нейната мистерия с ръкава. Толкова чиста и простичка на повърхността, с толкова много тайни отдолу.

Ръкавът знаеше нещо. Знаеше нещо за живота на Мей Лин, което на Инара тепърва ѝ предстоеше да открие. И това нещо беше свързано с Ротси. Което означаваше, че беше свързано с нейното семейство и с нея самата. Тя знаеше, че Даниел ще открие какво е то. Пък кой знае, може би щеше да се окаже нещо толкова завладяващо, че после да го използва в рекламните материали за новия си хотел!

"Странно как само няколко месеца са в състояние да променят напълно човешкия живот!" – каза си тя, отново втренчена във водата и повърхността ѝ, набраздявана от дъжда. Тя беше станала земевладелец, бъдещ собственик на хотел и търсеше отговори на загадката на мистериозен бродиран ръкав с помощта на един особено интригуващ професор.

Далия сякаш е знаела, когато е измислила този план да я принуди да се върне тук.

Девета глава

7 юли, събота, в наши дни.

Имението Ротси, остров Оркас.

МЪЖЪТ, който излезе от зеленото волво, изглеждаше само смътно приличащ на бронирания в строг костюм професор, с когото Инара се беше запознала преди месец. И беше още по-привлекателен, отколкото си го спомняше. Днес черната му коса беше разрошена само толкова, колкото да я накара да си помечтае да прокара пръсти през нея. Носеше красива черна, дълга риза "Хенли" без яка, с обло деколте и дълги ръкави върху дънки и черни ботуши.

– Инара, но това място е божествено!

Тя слезе от верандата и го посрещна с ръкостискане. "Дръж се професионално!" – напомни си за кой ли път.

– Благодаря! – изрече на глас. – Оценявам жеста, който правиш, като идваш чак дотук! Колко чака за ферибота?

Устните му се разтеглиха в усмивка, която запрати стрелите си право към стомаха ѝ. Сега вече ѝ ставаше ясно защо дисциплините, които той водеше, се посещаваха от толкова много момичета.

– Един час – отговори той, без да сваля топлите си очи от нея. – Не чак толкова много.

– Искаш ли да те разведа из имението? – предложи импулсивно тя. Имаше нужда от движение, за да постави между тях достатъчно професионална дистанция, преди ситуацията да е станала твърде неловка. – В момента му правя цялостна реконструкция. Ще го превърна в бутиков хотел, за който се надявам, че ще може да отвори врати до началото на следващия летен сезон.

– Впечатляващо! – стрелнаха се нагоре веждите му. – Ще се радвам да ме разведеш из имението. Стига да имаш време, разбира се.

– Мисля, че ще мога да вместя тази задача – кимна тя и го поведе към главния вход на централната сграда.

Докато вървяха, Инара му разказваше историята на къщата и сочеше промените, които бригадите на Том в момента изпълняваха. Четирийсет и пет минути по-късно вече се намираха в кухнята на Далия и се взираха в дупката, където беше открит ръкавът.

– Изумително е колко добре е запазен този ръкав предвид мястото, където е преседял през последните сто години! – отбеляза Даниел и поклати глава, насочил лъча на фенерчето към дупката под стълбите. – Не мога да повярвам, че мишките не са го изяли!

– Точно това се чудех и аз – промърмори Инара. – Отвратително, нали?

Бедрото ѝ неволно докосна неговото и в следващия момент тя вече не мислеше нито за ръкави, нито за мишки. Той все още се беше привел и оглеждаше скривалището под стълбите, но усетил докосването, се обърна и ѝ се усмихна по начин, който я накара да затаи дъх. За да скрие реакцията си, тя скочи на крака и се зае да пълни чайника с вода и да го слага на печката.

– Днес носиш ръкава, нали? – попита делово.

Той се изправи, изключи фенерчето и отговори:

– Разбира се. Нося и кесиите, за които ти споменах. Ще отида да ги донеса.

Докато той тичаше към колата си, тя върна дъската на стъпалото на мястото ѝ, изми си ръцете, направи чай и подреди няколко купени от магазина бисквити в чиния, като не спираше да се чуди дали и той долавя искрите между тях, или те са само във въображението ѝ. Когато той се върна с две плоски черни кутии в ръце и сакче, преметнато през рамо, тя побърза да махне чинията от масата и да я премести на плота, като отбеляза:

– Масата е чиста, ако решиш да ги разстелеш.

– Благодаря! Първо искам да ти покажа кесиите. Ще видиш какво имам предвид, като ти казвам, че са почти същите като ръкава.

Постави кутиите на близкия стол, извади от сака памучна покривка и я разстла върху масата. После извади и два чифта бели памучни ръкавици, като единия чифт подаде на нея, а другия сложи сам.

– Противно на онова, което човек би предположил, тези кесии са били използвани не от жени, а от мъже, които са ги прикрепяли към коланите си, за да носят в тях пари, ветрила, тютюн, опиум, очила, даже клечки за хранене – отвори горната от двете кутии и извади от нея три копринени кесии в различни форми и цветове, всяка от тях с изящна бродерия и отпред, и отзад. Две от тях дори бяха с пискюли, висящи в двата края на отвора. Той постави всяка от тях внимателно върху платното и изрече тържествено: – Смятаме, че тук, в Съединените щати, кесии от този вид, от толкова скъпа коприна и толкова много бродерия, са били купувани от мъжете, за да изпращат в тях пари или подаръци на роднините си в Китай!

Вдигна червената кесия и ѝ я подаде с думите:

– Дизайнът на тях е много по-традиционен, отколкото изобразеното на ръкава, но ако се вгледаш по-отблизо, ще забележиш същия случаен бод, който стои в основата. Досега живеех със заблудата, че случайният бод е измислен доста по-късно, но тези кесии и твоят ръкав доказват тъкмо обратното.

Тя огледа червената кесия и се втрещи, когато зърна един познат символ.

– Това тук не е ли свастика?

– Да – кимна Даниел. – Но не се тревожи. Тази свастика няма нищо общо с Хитлер. По принцип свастиката е символ на щастие и благополучие, използван още от най-дълбока древност от редица култури по света. Смята се, че носи късмет или богатство. Сама по себе си тя не излъчва никакво зло.

– О! – възкликна тя и поклати глава. После остави червената кесия и леко докосна по-тясната от трите, изработена в синьо. – Тези кесии са удивителни! – Значи казваш, че са били продавани в Сиатъл преди големия пожар?

Пожарът от 1889 година унищожил по-голямата част от търговския район на Сиатъл, което накарало управниците на града да създадат нов градоустройствен план, включващ тухлени постройки, които не горят толкова лесно, както и подравняване на улиците, за да се сведат до минимум стръмните части от хълмовете, по които жителите е трябвало да катерят всеки ден.

– Да, в един китайски магазин на булевард "Вашингтон" между Трета и Четвърта улици. Бил е собственост на мъж на име Хуан Фу Лиу – или както изисква китайската традиция да се започва първо с фамилията, Лиу Хуан Фу. Жилищните помещения били на втория етаж, макар и съвсем миниатюрни. Имиграционните архиви сочат, че той е пристигнал в Сиатъл през пролетта на 1868 година със съпругата и майка си. Регистърът на ражданията показва, че през август същата година им се е родила дъщеря, но малко след раждането съпругата му починала.

Вдигна синята кесия, подаде я на Инара и продължи своя разказ:

– Моят изследователски екип обаче установи нещо много интересно – навсякъде, където се споменава този магазин, например в реклами по вестниците или заселнически журнали, се твърди, че собственикът на магазина е имал син!

Инара започна да разглежда синята бродирана кесия, но тъй като нямаше никаква представа какво точно да търси в бродерията, смотолеви единствено:

– Ти имаш изследователски екип?

– О, да! – кимна той. – Събрах няколко аспиранти, за да ми помагат по този проект. Надявам се нямаш нищо против, нали? – Наклони глава настрани и кичур от черната му коса падна върху едното му око.

Това накара Инара да осъзнае, че ръкавът май наистина беше голяма находка. Но въпреки това нещо не ѝ даваше мира.

– Защо правиш всичко това за мен? – попита госта си. – Не е като да ти плащам!

По лицето на Даниел се разстла замислена усмивка. Отмятайки глава, за да прогони падналия върху окото си кичур, той изрече:

– Честно да си призная, отдавна не съм бил заинтригуван от нова находка така, както ме заинтригува тази! Произлизам от семейство, което е изключително гордо от факта, че може да проследи произхода си векове назад, чак до Древен Китай. Добави към това и факта, че като малък прекарвах много време в музея "Уинг Люк". Преди да почине, баща ми работеше там и ми позволяваше да се влача след него. Така израснах, заобиколен от история. Именно това ме запали толкова много по азиатската история, която впоследствие специализирах. Твоят ръкав е енигма, която буквално имам нужда да дешифрирам. Възнамерявам да работя върху него, докато не разкрием цялата история или най-малкото – докато ти ми позволиш!

Тя кимна удовлетворена от отговора му, а после мисълта ѝ се върна към нещо, което беше казал преди.

– Добре де, но след като според проучванията на екипа ти собственикът на този магазин е имал син, това означава ли, че регистрите на ражданията грешат?

– Не съм сигурен – поклати глава той. – Възможно е регистрите да не грешат, но по някаква причина семейството да е излъгало и да е решило да представя детето си като момче. Възможно е също така и да грешат.

– Защо някой би твърдял официално, че момиченцето му е момченце?

Даниел скръсти ръце пред гърди и заобяснява:

– В исторически план, а понякога и до ден днешен, семействата са предпочитали да имат мъжки наследник, който да продължи фамилията на рода и физически да извършва повече работа. Освен това традицията гласи, че именно синът в семейството има задължението да се грижи за родителите си, когато остареят. Що се отнася до дъщерите, щом се омъжат, те се превръщат в част от семейството на съпруга си и вече не са част от семейството на своите родители. Може би на този баща никак не му се е искало някой ден да изгуби дъщеря си, след като наскоро е изгубил жена си. Има и още една причина, според мен. Не трябва да забравяме, че през 1868 година Сиатъл е бил див град, населен предимно с рибари, дървосекачи и трапери. Ако бях баща по онова време, и аз бих се притеснявал за безопасността на дъщеря си на подобно място!

– Значи са излъгали, за да я пазят?

– Може би – сви рамене Даниел. – А може би детето наистина е било момче.

Инара върна внимателно кесията обратно на платното и изрече:

– Значи нищо не знаем със сигурност. Но правилно ли съм те разбрала, че онзи, който е изработил бродерията на кесиите, продавани в китайския магазин някога, е изработил и моя ръкав? И тъй като името на бебето е Мей Лин, а знаем, че тук е живяла Мей Лин Макелрой като съпруга на Джоузеф, говорим за една и съща личност?

Напълно неволно двамата се пресегнаха едновременно към третата кесия и ръцете им се докоснаха. Вцепениха се. И в очите му тя видя, че не е единствената, която усеща силното привличане между тях. Това ускори пулса ѝ и колкото и да се опитваше, не беше в състояние да извърне поглед от него.

– Да – отговори той с леко потреперване в гласа. – Убеден съм, че е така – примигна, с което наруши зрителния им контакт, и взе златната кесия. Ионг Су е съгласна с мен. Пък и името Мей Лин не е било никак често срещано. Фактът, че се появява и на двете места, на които откриваме този вид бродерия, изобщо не е съвпадение!

Инара осмисли чутото, а после, като старателно избягваше да поглежда в очите Даниел, за да контролира пулса си, изрече:

– Значи оттук нататък трябва да разберем защо тази жена е изработила роба, а след това е срязала ръкава на този роба. И къде всъщност е самата роба.

– Може би темата на бродерията ще успее да ни каже. Ще извадя ръкава – Даниел уви внимателно кесиите и ги върна в плоската кутия. Пъхна я под втората плоска кутия, която отвори и благоговейно извади ръкава. Постави го върху платното на масата заедно с фината хартия, върху която лежеше, и допълни: – Йонг Су подкрепя тезата ми, че бродерията всъщност разказва история.

Отстъпи встрани, с което я подкани да огледа ръкава. Но нетърпелив да сподели наученото, продължи:

– Виж тук, където небето е изпъстрено с тъмни заврънкулки, символизиращи мъгла или нощ! – Посочи: – Точно тук! Това е китайският йероглиф за лъжа, разказване на измислица! Изобщо не го бях забелязал, докато Йонг Су не ми насочи вниманието към него! – Заговори още по-бързо: – Виж и тук, върху корпуса на кораба. Тук е символът, който според нас означава логото на кораба, обаче в самата му бродерия е скрит йероглиф, подсказващ за изхвърляне на товара! Освен това има много фигури на демони – и във водата, при хората, и разхождащи се по палубата на кораба! В китайската митология е обичайно във водата да има змии или зли духове, но да вървят като хора по палубата на кораб? – Тръсна глава. – Крайно необичайно, повярвай ми!

Инара спря да го слуша в мига, в който вниманието ѝ беше привлечено от логото върху корпуса на кораба. Защото тя познаваше това лого. Не скритите послания, а видимите. Онези, които най-вероятно са били изрисувани на истинския кораб.

Познаваше този символ, не можеше да сбърка по никакъв начин стилизираните букви "К" и "Л". Това не беше името на кораба, а името на корабната компания.

Това беше кораб на Дънкан Кембъл! "Премиер Маритайм Груп" – компанията, която баща ѝ беше поел от бащата на майка ѝ, когато той се беше пенсионирал, някога се е наричала "Кембъл Лайне" – "КЛ"

В това произведение на изкуството беше изобразен кораб на собствената ѝ фамилия!

Отвори уста, за да сподели това с Даниел, но точно в този момент погледът ѝ падна върху демоните и мъртвите тела. Преглътна и не изрече и думица. Мей Лин не би сложила тези ужасяващи създания върху кораб на Дънкан Кембъл, ако нямаше основателна причина.

Инара потрепери. Цялата.

Но какво означава това? Тя не знаеше, но беше сигурна в едно – нямаше как да бъде нещо хубаво.

Може би в живота на Дънкан Кембъл е имало нещо повече, отколкото признаваха семейните хроники и учебниците по история.

– Защо според теб Мей Лин е избродирала този параход? – изрече накрая, но гласът ѝ прозвуча толкова разтреперано дори в собствените ѝ уши, че можеше само да се надява Даниел да не го долови.

За щастие той беше прекалено потънал в историята на ръкава, за да я удостои с нещо повече от бегъл поглед, след което обърна ръкава от другата страна, където картинният разказ продължаваше.

– Мисля, че нещо много важно се е случило с нея на този кораб – рече. – Знаем, че от Сиатъл е отишла в Порт Таунсенд и остров Оркас. Може би именно на този кораб се е запознала със съпруга си Джоузеф. Може да е била подложена на домашно насилие от него, което би обяснило демоните. Но според мен означава нещо съвсем друго!

– Какво имаш предвид?

– Виж това тук! На носа на кораба са избродирани буквите

"ПП"

– Какво означават те?

– Някога е имало презокеански параход на име "Принцът на Пасифика", който заема изключително важно място в историята на Сиатъл – дръпна си стол и седна. Свали ръкавиците и прокара пръсти през косата си, като че ли току-що се събуждаше. После продължи: – В утрото на 7 февруари 1886 година всички китайци, живеещи в Сиатъл, близо триста и петдесет човека, са били изведени от домовете си и принудени да се качат на "Принцът на Пасифика", който следобед отплавал към Сан Франциско.

Инара усети, че тази история ще бъде доста дълга, затова също си дръпна един стол и седна.

– Защо са били принудени да се качат на този параход? – попита.

– Било е в епохата на Закона за китайското изключване от 1882 година. На практика това е имиграционен закон, който прогонвал китайците от САЩ и не разрешавал заселването на нови, освен на единици, които при това нямали право да работят никъде. Но предразсъдъците не се ограничавали само с това – отбеляза той с отнесен поглед, като че ли самата му душа помнеше болката, въпреки че не я беше преживявал лично. – По цялото протежение на Западното крайбрежие на САЩ американците от европейски произход, белите американци предприели масово прочистване на градовете си от китайци – често успешно и обикновено брутално.

Подпря глезена на единия си крак върху коляното на другия и се заигра невиждащо с ръкавиците в ръцете си.

– Културата на белите е разглеждала китайците, включително и родените на американска земя, като временно пребиваващи, изчерпващи ресурсите на страната. След завършването на железопътните линии китайските работници започнали да търсят постоянно местопребиваване и нова, сигурна работа. Като комбинираш този факт с рецесията от осемдесетте години на деветнайсети век и стотиците бели мъже, губещи работните си места заради трудолюбивите, но ниско платени китайци и ето че вече седиш върху буре с барут!

Инара се приведе напред и възкликна:

– Искаш да кажеш, че са решили да принудят китайците да напуснат страната, въпреки че те не са искали? С какво право?

Той сви рамене и отговори:

– Просто са го направили.

Тя се загледа в ръкава, в демоните, принуждаващи китайците да напуснат града, който доскоро са наричали свой дом, и се изпълни с неописуем срам.

– Защо не преподават за това в нашите училища? – попита тихичко. – Ние трябва да знаем какво са правили предците ни!

Но после погледът ѝ падна върху водата от бродерията. Беше тъмна, с много водовъртежи и полускрити демони и неща, които приличаха на змии. Но освен тях имаше и трупове. Десетки тела, носещи се по водата, някои с отворени уста, като че ли пищяха, други вече отпуснати и бездиханни.

А в средата, точно където би трябвало да е била вътрешната част на лакътя на този ръкав, имаше една женска фигура с разперени ръце и крака и неизвестно защо с усмивка на лице.

– Виждаш ли тук? – продължи Даниел, сочейки различни елементи от бродерията на ръкава, без изобщо да си дава сметка за огромния смут, изпълващ душата на Инара. – Тук, над тази фигура на жена се виждат китайските йероглифи за баща и баба. Но нямам никаква представа защо са във водата.

Каквото и да означаваше всичко това, то я натъжаваше.

– Параходът стигнал ли е до Сан Франциско? – прошепна.

– Да. Оттам е отплавал за Китай – отговори Даниел и внезапно плесна с ръце, с което определено я стресна. – Мисля, че имаме нужда от почивка! Мога ли да те заведа на обяд? Чух, че в Ийстсаунд имало страхотен нов ресторант!

Инара преглътна тежко и се насили да извърне очи от ръкава. Едва тогава успя да събере сили за една смутена усмивка и да отговори:

– Би било прекрасно! Дай ми само минутка, става ли?

И избяга в спалнята си на горния етаж, силно развълнувана. Каквато и история да разказваше Мей Лин, за Инара бяха ясни две неща – първо, че историята е много тъжна и второ, че има нещо общо с Дънкан Кембъл, техния семеен герой.

Тя се вторачи през прозореца на стаята си към главната къща на имението – наследството, оставено ѝ от същия този герой.

Накрая тръсна глава и се насили да се усмихне, за да си подобри настроението. Държеше се като глупачка! Как можеше да позволи на някаква си бродерия да ѝ влияе по такъв начин?! Каквато и история да разказваше този ръкав, нямаше как да е чак толкова лоша. Нали?

* * *

"Защо изобщо се съгласих да дойда тук?" – питаше се за кой ли път половин час по-късно Инара, докато управителката на кафене "Нов лист" ги отвеждаше към масата им. Трябваше да се правят поръчки за плочките, които тя най-сетне беше избрала за баните на гостите, трябваше да се вземе окончателно решение дали да се разшири пространството на ресторанта, което предполагаше затваряне на голямата зала от единия край. Бригадата на Том щеше да бъде готова да започне със залата още в понеделник сутринта, стига да успееха да завършат новите стени, които щяха да превърнат дневната на втория етаж в гостна. Да, работа колкото искаш и като че ли беше по-добре да си остане при нея.

Но, от друга страна, какво му е лошото на един бърз обяд с привлекателен мъж?

– Как научи за това заведение? – попита тя, когато управителката ги остави с менютата им.

– Всъщност разбрах от майка ми. Тя е собственик и главен готвач на ресторантите "Тойсан"[2] в Сиатъл и Белвю. Някога е работела с главния готвач, който е открил първия ресторант.

Инара изпусна менюто.

– Майка ти е собственик на "Тойсан"?

Той се ухили.

– Значи ми напомни никога да не се опитвам да ти готвя! Не мога да се съревновавам! – Защо изобщо изрече това? Като се надяваше той да не е схванал намека за някаква бъдеща връзка между тях, тя продължи: – Храната в "Тойсан" е удивителна! Семейството ми непрекъснато се храни там!

– В такъв случай със сигурност си виждала майка ми. Тя на практика живее в ресторантите си.

Появи се сервитьорът, за да вземе поръчките им за питиетата. След като се отдалечи, Инара подкани Даниел:

– Разкажи ми за семейството си!

Изражението на Даниел омекна по начин, който ѝ подсказа, че той много обича близките си.

– Всъщност – започна с очевидно удоволствие – семейството ми се състои само от мама, баба ми, която живее с мама и сестра ми Каси. Роднините ми живеят по други места из страната.

Семейство, съставено само от жени, би могло да подсказва наличие на някаква нежна страна в характера му – както беше при брат ѝ Нейт.

– Разкажи ми за Каси! – изрече с усмивка. – Близки ли сте с нея?

– Сестра ми е същински трън в задника, но аз си я обичам! – отговори той с блеснали очи. – По-малка е от мен с четири години и работи като адвокат. По семейно право.

– Впечатляващо! – отбеляза Инара и макар да оглеждаше менюто, се стараеше да поддържа разговора. – Спомена, че баба ти живее при майка ти?

– Да – кимна той и остави своето меню настрани. – Живеят на Бийкън Хил, в къщата, в която израснах. Тя знае всичко, което има да се знае за всеки един китаец, живял някога тук. По-добра е и от "Родословие ком".

Сервитьорът пристигна с виното им и за да вземе поръчките за храната. Когато си тръгна, Даниел я подкани с леко движение на чашата си:

– Сега е твой ред. Разкажи ми за семейството си!

Тя не започна веднага. Отпи от виното си и се пресегна за една гризина в кошничката пред тях, докато обмисляше какво точно да му каже. Докато не беше наясно с всичко, смяташе, че не е безопасно да му признае, че корабът от онзи ръкав принадлежи на семейството ѝ. От друга страна, не бяха много онези, които знаеха, че някога "Премиер Маритайм Груп" се е наричала "Кембъл Лайне", така че може би беше безопасно да му разкаже поне мъничко.

– Ами, баща ми ръководи компанията за корабостроене и морски круизи "Премиер Маритайм Груп". Пое управлението от бащата на майка ми, а сега подготвя за този пост по-големия ми брат Нейтън, който някой ден ще поеме юздите от него. Сестра ми Оливия е лекар. И двамата са женени и имат прекрасни деца.

И захапа гризината.

– Ами майка ти?

Тя задъвка бавно, отлагайки колкото ѝ беше възможно отговора на този въпрос. Не обичаше да говори за майка си пред хора, които не я бяха познавали. Обикновено заобикаляше темата, като побързваше да я смени, но сега Даниел седеше и чакаше отговора ѝ, като че ли разполагаше с всичкото време на света.

Инара разкара сухата гризина с още малко вино и изрече:

– Майка ми почина, когато бях на петнайсет. Всъщност точно тук, на остров Оркас. Катастрофа.

Той сви съчувствено устни, но после я изненада. Вместо да ѝ изказва съболезнованията си, рече:

– Аз изгубих баща си преди осем години. Рак.

Значи разбираше.

– Съжалявам – сега май тя беше онази с неубедителните съболезнования.

– Все още мисля за него всеки ден – продължи той. После наклони леко глава и допълни: – Разкажи ми за нея. За майка ти.

Неочаквано и за нея самата тя се изпълни с желанието да му разкрие душата си. Ала знаеше много добре рисковете. Мама, както и всичко, свързано с паметта ѝ, беше прекалено дълбоко втъкано в душата ѝ, за да бъде третирано като поредната тема за разговор, особено с човек, който изобщо не я беше познавал.

Но Даниел изглеждаше искрено заинтересуван. И щеше да разбере – или поне отчасти. Може би това беше достатъчно.

– Така – тя избърса ръце в кърпата, разстлана в скута ѝ, докато обмисляше как да започне. – Всяко нещо, с което се захващаше майка ми, беше голямо. Тя ръководеше благотворителния отдел на "Премиер Маритайм Груп" и непрекъснато беше в командировки, за да събира средства било за децата сираци от Южна Корея, било за жертвите на сухопътни мини в Руанда. Често вземаше лично от аерогарата новопристигнали имигранти, за да им помогне да се устроят в САЩ. Такива неща. Въпреки това удома тя караше мен, брат ми и сестра ми да се чувстваме така, сякаш бяхме целият ѝ свят.

– Звучи като невероятна жена!

– Такава и беше – кимна Инара и сведе очи към синята свещ между тях. – Загубата ѝ ме разкъса на хиляди парчета. Ако не беше баща ми, не знам какво щеше да стане с мен. Той ми помагаше да стоя фокусирана върху учението и оказа огромно влияние за решението ми да вляза в международния бизнес.

– И ти ли работиш в "Премиер Маритайм Груп"?

– Не. Татко много би желал, разбира се, но аз винаги съм знаела, че имам нужда да се занимавам с нещо свое. Според татко аз съм твърде независима.

– Независимостта не е лошо нещо.

– Така е – съгласи се тя. – Въпреки че в шепата случаи, в които съм налагала независимостта си, татко изобщо не би се съгласил с теб! – Засмя се, за да разведри настроението. – Не че това е проблем, разбира се. От случилото се в нощта, когато мама загина, аз се старая да не споря с татко повече от необходимото. Но напоследък определено се опитва да ми се налага.

Примерно с розовите тоалетни.

Даниел се облакъти на масата и попита:

– Какво се случи в нощта, когато майка ти почина?

Смени темата! Веднага!

Но когато отвори уста, думите, които излязоха оттам, изобщо не бяха онези, които беше възнамерявала да каже.

– В нощта, когато тя загина, ние се бяхме скарали. Жестоко. Но как този човек успява да я накара да разголва душата си така безобразно?!

Тя глътна нова глътка вино, този път по-голяма, и едва тогава си даде сметка, че Даниел не я гледа ужасено. Гледа я по-скоро съжалително. Инара не знаеше кое от двете е по-лошото. Тя извърна глава към прозореца, загледа се със сандъчето с цветя отпред и въздъхна. После продължи тихичко:

– Мама трябваше да се върне в Сиатъл, за да посрещне някакво семейство бежанци от Сомалия, и искаше да отида с нея, за да ѝ помогна. Аз пък исках да остана на острова, защото момчето, по което си падах, организираше купон на следващия ден. И се нападнахме така, както могат да скочат една срещу друга само майка и нейната дъщеря тийнейджърка. Аз се разпищях срещу нея, че я мразя и в онзи момент наистина го мислех. Тя пък ми каза, че съм егоистка, което си беше вярно, разбира се. След това тя излезе, без да каже и думица повече, и потегли с колата си – замълча, за да си поеме дъх, и накрая завърши още по-тихо: – Последните думи, които мама чу от мен, бяха: "Мразя те"!

Топлата му ръка покри нейната и лекичко я стисна, изпращайки силна тръпка през цялото ѝ тяло.

– Знаела е, че не го мислиш сериозно. Сигурен съм в това! – изрече Даниел.

Инара се загледа в ръката му и незнайно защо забеляза белите полумесеци в основата на ноктите му.

– Не трябваше да казвам подобни неща! Освен това не мога да не поема отговорността за факта, че майка ми беше най-безопасният шофьор на света, когото познавам, а онази вечер аз я разстроих толкова много, че съм я разсеяла. Казаха, че на пътя сигурно е изскочила сърна или някакво друго животно и затова колата ѝ е излязла от контрол върху мокрия асфалт, обаче аз съм била до нея десетки пъти точно в такива ситуации и знам, че тя се справя добре с тях. Единственото различно нещо тогава беше нашият скандал!

Даниел започна да разтрива нежно с палец ръката ѝ. А тя не беше в състояние да откъсне очи, сякаш ръката, която той разтриваше, не беше нейната.

Внезапно изпълнена с неудобство от това колко много се беше разкрила пред него, тя отметна назад глава и започна да върти изнервено чашата си.

– Божичко! – Лепна си една ведра усмивка. – Да сменим вече темата, а? Необвързан ли си?

Но той отказа да играе играта ѝ. Наклони глава, сякаш се опитваше да я разгадае, но изведнъж по лицето му се разля топла усмивка, а в лявата му буза се появи трапчинка, когато изрече:

– Харесвам те, Инара Ериксън!

Значи така искаше да играят. Тя също наклони глава, имитирайки го и изрече:

– Аз също те харесвам, Даниел Чин!

В този момент се появи сервитьорът с обяда им и разговорът премина към не чак толкова лични теми, въпреки че напрежението между двамата не угасна нито за миг.

По-късно, докато я караше обратно към Ротси, Даниел каза:

– Сигурен съм, че трябва да се връщаш на работа. Но ако не е наложително, предлагам ти да ме придружиш. Преди да поема към ферибота, смятам да се поразровя из архивите на историческия музей на остров Оркас и ще се радвам да дойдеш с мен.

Поканата му беше изкушаваща, ако ще и само заради възможността да прекара още малко време с него. Но тя отвърна:

– Ще ми се да можех, но ти си прав – трябва да се връщам на работа.

– Ще ти се обадя, ако открия нещо интересно – кимна той.

После продължиха пътя в мълчание, докато той не спря пред къщата ѝ. Но не помръдна изобщо. Само се обърна в седалката си към нея и каза: – Между другото съм.

Тя тъкмо се беше пресегнала към дръжката на вратата, но се обърна изненадано, изгледа го и възкликна:

– Какво си?

– Необвързан – отговори той и плъзна очи по лицето ѝ.

Тя усети как една усмивка на задоволство се опитва да разтегли устните ѝ и не можа да стори нищо друго, освен да ѝ се предаде.

– Добре е да го знам – отговори.

– Мога ли да те заведа на вечеря при следващото ти идване в Сиатъл?

Би било адски лесно да си падне по този мъж, но избраният за това момент беше ужасен.

– Точно сега изобщо не търся сериозна връзка – промърмори Инара.

– Аз също. Но се срещнахме – отвърна той и трапчинката му отново проблесна, привличайки погледа ѝ към устните му.

Да, бяха се срещнали. От друга страна, кой знае кога пак щеше да отиде в Сиатъл, нали така? Какво толкова щеше да навреди, ако се съгласеше на една вечеря с него?

– С удоволствие – отговори.

Той се плъзна по-близо до нея и автоматично нажежи въздуха между тях.

Тя преглътна и колкото и да се опитваше да се овладее, езикът ѝ се плъзна навън, за да овлажни устните ѝ.

Даниел се приведе към нея, толкова, че тя усети аромата на одеколона му. Времето забави ход. Фокусът на погледа ѝ започна да се стеснява и накрая не остана нищо друго освен тях двамата и звукът от дишането им. Очите ѝ се плъзнаха по леко разтворените му устни и тя осъзна, че единственото, за което мечтае в този момент, е да ги вкуси.

Но когато устните му бяха на не повече от няколко сантиметра от нейните, нещо в главата ѝ прищрака и тя се отдръпна, едновременно с това отваряйки вратата на колата.

– Б-б-благодаря ти за обяда – не го погледна, докато излизаше, нито когато се приведе да вдигне чантата си от пода на колата.

– Пак заповядай!

Гласът му веднага ѝ подсказа, че се усмихва, но въпреки това тя пак не събра сили да го погледне. Тъкмо се канеше да тръшне вратата на колата и да побегне, когато се сети, че ръкавът и кесиите бяха останали в къщата ѝ.

– Почакай! – изрече и най-сетне се осмели да срещне развеселения му поглед. – Ще вляза да ти донеса кутиите!

– Няма нужда – отговори той, приведен над скоростния лост. Погледът му ѝ се присмиваше за страхливостта, но единственото, което направи, беше да се усмихне и да каже: – Можеш да ги донесеш при следващото ти идване в града. А аз ще заръчам на екипа си да се фокусира върху историята на Мей Лин и Джоузеф. Да се опитат да я изровят и подредят.

– Окей – кимна тя и отстъпи назад с ръка на вратата, готова да я захлопне. Но продължи да протака, чувствайки се крайно неловко. Имаше усещането, че трябва да обясни, но не знаеше какво да каже. Затова накрая изрече: – Желая ти безпроблемно пътуване!

Трапчинката му отново проблесна и той отвърна:

– До скоро! Надявам се.

Тя затвори вратата и се отдръпна. Помаха му, като се надяваше усмивката ѝ да не изглежда глуповата, защото, макар разумът  да ѝ подсказваше, че нещата между тях трябва да си останат чисто професионални, дълбоко в себе си знаеше, че наистина го харесва.

Не го изчака да излезе от алеята – обърна се и се насочи към  къщата. Беше време за добрия стар къртовски труд с цел прочистване на главата.

Рано на следващата сутрин, даже преди пристигането на работниците на Том, Инара беше събудена от звук на приближаваща кола и скърцане на спирачки точно пред къщата ѝ.

Едва успя да се надигне от леглото си и да се завлече до дневната на втория етаж, от чийто прозорец се виждаше алеята на централната къща.

Близо до фонтана беше паркирана бяла лимузина. Пред вдигнатия капак на багажника стоеше пълничка жена с къса руса коса, насочила обектива на голям фотоапарат към голямата къща на имението. Инара видя как жената сваля камерата, изтегля се няколко крачки назад към фонтана и отново започва да прави снимки.

Какво по дяволите... Инара се върна в стаята си, метна си набързо дрехите от предишния ден и побърза да излезе на двора.

– Извинете, мога ли да ви помогна с нещо? – провикна се към натрапницата.

Жената погледна към нея, застина за миг, после направи още една снимка на главната къща и едва тогава се обърна напълно към нея. Подаде ръка и изрече:

– Добро утро! Вие трябва да сте госпожица Ериксън. Надявам се, че не ви притеснявам. Просто исках да направя няколко снимки преди пристигането на строителната бригада. Впрочем аз съм Лейси Грей от агенцията за недвижими имоти "Лукс" в Сиатъл. Баща ви ме помоли да огледам този имот и да му предоставя маркетингов анализ, за да сте сигурни какво бихте могли да вземете за него. Между другото, много е впечатляващ! Харесва ми и начинът, по който го променяте!

Дори и да искаше, Инара не беше в състояние да помръдне от мястото си.

– Маркетингов анализ ли? – промърмори.

С усмивка, по-ярка и от слънцето, надничащо над планината Конститюшън, Лейси поясни:

– Бих искала да ме разведете наоколо, ако имате време, разбира се. Искам да огледам и вътре, и вън. Но от онова, което виждам на този етап, бихме могли да насочим офертите си не само към частни купувачи, но и към корпоративни! – И щракна още една снимка на гаражното крило.

Инара все така не беше в състояние да помръдне. Нито да каже нещо.

– Е, в днешното икономическо положение, разбира се, ще ни трябва известно време, докато намерим подходящия купувач, но не се тревожете! Ние сме най-добрите! – продължаваше да бърбори Лейси, докато правеше снимки, в тотално неведение за ужаса, който изпълваше все по-категорично сърцето на Инара.

Пак го беше направил! Отново. Баща ѝ наистина не я вземаше насериозно и затова се опитваше да я накара да направи онова, което той считаше за най-добро! И очевидно за него най-доброто беше тя да продаде имението.

Но какво му ставаше? Толкова велика ли беше онази работа в "Старбъкс", че той не можеше да приеме тя да я зареже? Или причината беше по-лична? Да не би да се опитваше да я предпази от провал, който според него беше неизбежен в случая?

Действително ли беше неизбежен?

Не, разбира се, че не! Не му беше работа на баща ѝ да ѝ пуска подобни мухи в главата!

А после тя си спомни розовите тоалетни. Очевидно е знаел отлично какво прави, когато е променил поръчката, което я накара окончателно да осъзнае, че той изобщо не се е опитвал да ѝ помогне. По-скоро е хвърлял непрекъснато на пътя ѝ препятствие след препятствие, за да я накара по собствена воля да се откаже. И когато е видял, че тя все пак не се отказва, му е писнало дотолкова, че е решил да разкрие играта си.

Инара обичаше баща си, но никога нямаше да може да приеме този негов безмилостен аспект на характера му, този негов маниер на безскрупулен бизнесмен.

И сега, без да каже и думица на Лейси, тя се обърна и с гръм и трясък се върна обратно в къщата си, насочвайки се право към мобилния си телефон. Възнамеряваше да се обади веднага на баща си и да му каже в прав текст какво мисли за него.

Но едва набрала номера му, спря и изключи телефона.

Не, разговорът по телефона нямаше да има никакъв ефект върху него. Трябваше да се срещне с него лично, като истински бизнес професионалист и да го принуди да приеме нейната гледна точка. Ако той не започнеше да вярва в този проект толкова, колкото вярваше тя, накрая щеше да оттегли финансирането си и да я остави без никакъв избор.

Запътена към стаята си, за да си приготви набързо сакчето за преспиване, тя мина покрай кухненската маса и зърна черните плоски кутии, които стояха върху нея. В една от тях се намираше бродираният ръкав с тъжния разказ, който беше свързан по някакъв начин с нейното семейство. Само да знаеше какво е!

Можеше да използва пътуването и за да се поразрови по-дълбоко в случилото се на борда на "Принцът на Пасифика". Да, налагаше се да се отиде в Сиатъл. Много по-рано от очакваното.

Десета глава

4 март, 1886 г., четвъртък.

Порт Таунсенд, територия Вашингтон

– РОДНИНА ли ти беше? – проби гласът на Джоузеф мрачната пелена на мислите ѝ.

Без да мести поглед от водата, Мей Лин кимна. Знаеше кого има предвид той.

– Баба ми – само изрече.

– Какво се случи, Мей Лин? Моля те най-сетне да ми кажеш!

Тя знаеше, че той няма предвид случилото се конкретно с баба ѝ, а с всички тях. И макар да смяташе да не му казва, думите изведнъж се заизливаха от устата ѝ, подобно на язовир, чийто бент се е скъсал.

– Беше рано – започна тя. – Толкова рано, че слънцето още не беше изгряло, когато бях събудена от викове. Не се притесних особено, тъй като подобни шумове бяха нещо обичайно за нощта, все пак само на една пресечка от нас се намираха кръчмите и бардаците.

Затвори очи, залята от пороя на спомените, и се опита да разкаже на Джоузеф всичко така, както си беше.

– Знаех, че са дошли, за да ни прогонят от домовете ни, точно както бяха сторили с китайците от Такома миналия ноември.

– Моята сестра ми писа за случилото се в Такома – обади се Джоузеф, стряскайки Мей Лин. Беше опънал крака и се беше подпрял на единия си лакът. Позата изглеждаше небрежна, но юмрукът на ръката, върху която се беше подпрял, говореше друго. – Тя живее там. Грозна работа е било с тези побоища и всичко изпепелено до основи...

Мей Лин сви крака, отпусна брадичка върху коленете си и се загледа в капките, падащи от близкото клонче. После продължи:

– Именно защото бяхме чували разни истории от хора, прогонени от Такома, в онази сутрин ние знаехме, че трябва да се страхуваме. Но стана ясно, че не сме се страхували достатъчно.

Продължи разказа си, съобщавайки му едно по едно всичко, което се беше случило в онази сутрин, без да пропуска нищо. От време на време Джоузеф поставяше ръка върху нейната, за да я успокои или изсумтяваше, отвратен от чутото, но тя не млъкваше. Сега, когато беше започнала, не беше в състояние да спре, докато не излее напълно душата си.

– Как се казваше онзи кораб? – прекъсна я внезапно той.

Тя никога нямаше да забрави това име – беше отпечатано с огън в паметта ѝ.

– "Принцът на Пасифика". Защо?

Лицето на Джоузеф започна да почервенява и продължи, докато накрая не стана мораво. Гърдите му започнаха да се надигат и спадат рязко, а после, изведнъж, скочи на крака пред нея и изкрещя:

– "Принцът на Пасифика" е кораб на Кембъл! Нищо чудно, че се ужасяваш толкова от него! – Изведнъж я сграбчи, издърпа я към себе си и я притисна толкова силно към гърдите си, че тя чу разтуптяното му сърце. – О, Мей Лин! – Пое си продължително и дълбоко дъх, а след това, доста по-тихо, попита: – Какво ти стори онова копеле?

Тя не отговори веднага – толкова зашеметена се чувстваше от усещането да бъде притисната до тялото му, в безопасността на силната му прегръдка.

– Мей Лин?

Тя си пое дълбоко дъх и отстъпи две крачки назад, за да се отдалечи от него и да започне отново да мисли трезво. Приседна, подви крака под себе си на една страна и продължи – и този път Джоузеф не я прекъсна, докато не свърши с думите:

– И накрая се събудих в твоята колиба.

– Ще ми се да си можела да го хвърлиш през борда, копелето му с копеле мръсно!

Мей Лин примигна. Беше потънала толкова силно в разказа си, че изобщо не беше забелязала как Джоузеф крачи напред-назад пред нея. Яростта, която струеше от него, беше толкова мощна, че сякаш изпълваше пространството под тяхното дърво с червени пламъци.

– Джоузеф?

Той се закова на място с отпуснати край тялото ръце и стиснати юмруци и изръмжа:

– Не мога да повярвам, че години наред съм живял врата до врата с човек, способен на такава жестокост! Мей Лин, повярвай ми, че ако знаех какво прави този човек, щях да го спра! Със сигурност щях да го спра!

Тя пак се изправи на крака, хвана здраво ръцете му и прошепна:

– Но ти не си знаел, Джоузеф! И аз не те виня!

Той издиша дълбоко, освободи едната си ръка, подхвана с нея тила ѝ, отпусна чело до нейното и промърмори:

– Съжалявам, Мей Лин, толкова съжалявам!

Тя затвори очи и си позволи да се наслади на усещането да бъде държана от Джоузеф, да бъде пазена от него.

В продължение на доста дълго време той не каза нищо, въпреки че емоциите, които пробягваха в изражението му, ѝ подсказваха, че обмисля чутото. А когато заговори, едва сдържаният гняв в гласа му накара косъмчетата на тила ѝ да настръхнат.

– Той трябва да си плати за стореното!

Мей Лин не желаеше да спори. Не желаеше също така и да подхваща предварително изгубена битка.

– Вече е сторено – прошепна. – Забрави!

– О, не! Кембъл и всички останали, отговорни за това зверство, трябва да бъдат съдени!

– Не, Джоузеф! Не трябва да казваш  на никого за това! – почти извика Мей Лин, заставайки точно пред него. – Никой няма да ти повярва! Ние не разполагаме с доказателство, че баба е била хвърлена през борда, нали? Ще кажат, че е скочила, както направих аз, но после не е имала сили да оцелее.

Джоузеф наклони леко глава и попита:

– Възможно ли е да е станало точно така?

На Мей Лин веднага ѝ стана ясно, че той все още таи някаква слаба надежда приятелят му да не е виновен за подобно зверство. Затова, когато му отговори, се постара гласът ѝ да бъде безизразен.

– Не – каза. – Краката на баба ми бяха деформирани от връзване още от малка и тя не можеше да ходи. Беше неспособна да се покатери по перилата на кораба. Някой трябва да я е метнал оттам, за да се озове в океана.

– Прости ми, но възможно ли е това да е направил баща ти?

Този въпрос шокира Мей Лин толкова силно, че тя млъкна.

Да, възможно бе баща ѝ да беше вдигнал собствената си майка и да я е метнал през перилата, изпращайки я на сигурна смърт, за да я спаси – така, както беше сторил с Мей Лин. Напълно възможно.

Но пък малко вероятно. Баща ѝ беше наясно колко е слаба баба ѝ и колко студени са водите на океана. За него беше повече от сигурно, че баба ѝ за нищо на света не би могла да доплува до брега. Ако изобщо я е хвърлил през борда, то е било само за да я спаси от още по-жестока смърт от ръцете на белите мъже, но и в този случай вината отново падаше върху онези дяволи. Върху Дънкан Кембъл.

Но Мей Лин не желаеше да говори повече за смъртта на баба си. От мисълта за това я втрисаше и ѝ прилошаваше, а точно сега имаше по-важни неща, за които да се тревожи. Започна да прибира остатъците от скромния им обяд, като промърмори:

– Най-добре е да побързаме, ако искаме до свечеряване да си намеря работа и подслон!

Джоузеф кимна, помагайки ѝ да събере храната. Но когато всичко беше прибрано, той изобщо не направи крачка по посока на града, както се очакваше. Вместо това се обърна към нея, постави нежно ръка върху рамото ѝ и изрече бавно и решително:

– Мей Лин, позволи ми да те пазя и защитавам!

– И как ще направиш това, Джоузеф?

– Ще бъдеш в безопасност, ако станеш моя съпруга! – изрече тихо, докато палецът му галеше нежно рамото ѝ. – Омъжи се за мен!

Единайсета глава

4 март, 1886 г., четвъртък.

Порт Таунсенд, територия Вашингтон.

ОМЪЖЕНА.

Предложението дойде толкова неочаквано, че Мей Лин трябваше да си го повтори няколко пъти наум, докато схване смисъла му. Накрая поклати глава и промърмори:

– Да се омъжа за теб ли? Джоузеф, не бъди шаа, глупав! Подобно нещо е невъзможно! Хайде, трябва да тръгваме!

Направи крачка покрай него с намерението да го поведе към града, но той сграбчи ръката ѝ.

– Говоря сериозно, Мей Лин! – изрече, а очите му проблеснаха предизвикателно. – Знам, че не съм мъжът, за когото си очаквала да се омъжиш. Не притежавам подходящата религия и традиции и не знам вашите думи, но мога да те защитавам и пазя! Мога да ти осигуря добър живот!

Той говореше сериозно! Наистина мислеше, че трябва да се оженят! Тя помести торбата на рамото си и този път успя да се изтръгне от него и да направи крачка встрани.

– Не мога да ти позволя да го направиш, Джоузеф! Ти вече си имаш добър живот на твоя остров и скоро ще си намериш мечтаната християнска съпруга, с която да създадеш семейство. Не се нуждаеш от мен, нито пък особено ме желаеш!

– Тук вече грешиш! – Гласът му прозвуча заповедно, ала думите му бяха онова, което я спря, въпреки че остана с гръб към него. – Всъщност наистина се нуждая от теб, Мей Лин! И силно те желая!

– За какво? – извика тя и се завъртя на пета.

Той си остана там, където тя го беше оставила – под капещите клони на дървото, с ръце, увиснали безсилно край тялото му. И заговори:

– През последните седмици, откакто живеем заедно в колибата ми, аз започнах да копнея да чуя твоя глас, когато вечер се прибирам вкъщи. Тялото ми жадува да усеща твоето, докато работим на нивата. Улавям се, че се питам дали кожата ти наистина е толкова мека, каквато я помня от нощта, когато се наложи да те съблека, след като те извадих от морето. Когато мисля за децата си, представям си ги с твоята черна коса и кафявите ти очи!

Тя нямаше никаква представа за тези негови чувства. Беше смятала, че само тя чувства нещо, когато са заедно. И сега в продължение на поне няколко минути единственото, което можеше да стори, бе да го зяпа изумено. Думите му очевидно шокираха не само нея, но и него, защото лицето му придоби цвят, какъвто тя никога не беше виждала у мъж. Очите му бяха приковани в нейните, но начинът, по който мачкаше шапката си в ръце, ѝ подсказваше, че всъщност му е крайно неловко.

Накрая, устоявайки на привлекателността на думите му, тя смотолеви:

– А какво стана с порядъчната бяла жена, която ще бъде рамо до рамо до теб в общността? Какво ще стане, ако някой ден наистина я срещнеш, а вече си вързан за мен?

Той пристъпи към нея на откритото и пое ръцете ѝ в своите. Забравената му шапка падна в калта под тях.

– Не мога да си представя никоя бяла жена, която да е по-красива и по-съвършена, отколкото си ти вече за мен! – изрече. – Не искам жена, която дори не познавам! Искам теб, Мей Лин! Ще се омъжиш ли за мен?

– Ами хората, които ще започнат да те избягват, когато разберат, че си женен за мен? Ще станеш обект за посмешище! И никога няма да бъдеш избран за общински съветник, а още по-малко – за кмет!

Начинът, по който той ѝ беше описал тези длъжности, ѝ беше подсказал, че са изключително важни за него. Така че това сигурно щеше да го убеди да се откаже от тази своя щура идея.

Но той поклати глава и отговори:

– Изобщо не ме интересува какво мислят другите! След като прекарах тези няколко седмици с теб, започнах да виждам хората и ситуациите по съвсем различен начин. Общественият живот не е толкова благороден, след като хората, на които служиш, се катерят през главите на другите, за да служат на себе си! Ти си единственото, от което имам нужда!

Когато тя не отговори, той стисна леко ръката ѝ и прошепна:

– Е, какво ще кажеш?

Тя се опита да измъкне ръцете си, но той не я пускаше. Напълно безсилна да се бори с него, тя каза единственото, което успя да измисли и за което смяташе, че може да им попречи да направят подобна грешка:

– Но, Джоузеф, аз не те обичам!

Още докато изричаше тези думи, тя си даде сметка колко абсурдно звучат от жена като нея. Ако все още беше в Сиатъл, при стария си живот, сега щеше да бъде изправена пред вероятността за уреден брак, в който факторът любов изобщо не фигурираше. Знаеше ли тя изобщо що е това любов?

– Няма проблеми – помръднаха в лека усмивка устните му. – Може би някой ден ще ме обикнеш!

– Но ти също не ме обичаш! – възкликна тя.

– На твое място не бих бил толкова сигурен!

И изведнъж устните му докоснаха нейните. В началото тя имаше чувството, че това става с някого другиго, а тя наблюдава от разстояние. Но след известно време мекотата на устните му, топлината на дъха му върху бузата ѝ, силата на ръцете му върху раменете ѝ стесниха обсега на вниманието ѝ и постепенно единственото, което виждаше, беше Джоузеф. Устните му имаха вкус на сол, като на шунката, която беше ял, но под този вкус имаше друг, който тя не можеше да определи. Когато отвори устни и наклони глава, за да си пасне по-добре с него, тя осъзна, че вкусът беше просто Джоузеф. Просто Джоузеф. И тя искаше повече от него. Копнееше за още.

Устните му се плъзнаха към бузата ѝ, а оттам – към врага ѝ Тя затвори очи и отметна назад глава, напълно забравила, че стоят насред поле, където всеки би могъл да ги види. Нещо горещо и влажно се насочи нежно по врата ѝ и стигна до ухото ѝ и тя ахна, изпълнена с непознати за нея тръпки. Никога досега не беше предполагала, че езикът може да се използва и за такава цел.

– Ха сега ми кажи пак, че няма да ни бъде добре заедно! – прошепна Джоузеф в ухото ѝ между две целувки.

Тя моментално схвана предизвикателството и обещанието, стаени в думите му, и усети как тялото ѝ реагира с прилив на топлина, която се изля ниско в корема ѝ. Имаше нужда да помисли. Отстъпи крачка назад, за да установи някаква дистанция между тях, и осъзна, че цялата трепери, въпреки че изобщо не ѝ беше студено.

Устните на Джоузеф изглеждаха подпухнали, а очите му бяха притворени, като че ли току-що се беше събудил от дълъг нощен сън. Тя постави пръст на собствените си устни, за да провери дали и те не са подпухнали. Бяха.

Бавно, много бавно по лицето му се разля ленива усмивка, която я уцели право в коленете и ги превърна в памук. Усещането беше крайно неудобно, но на нея ѝ хареса.

Искаше ѝ се да каже да, искаше ѝ се да се обгърне с безопасността, която той символизираше, и никога да не излезе от нея. Искаше ѝ се той пак да я целуне.

Дишайки накъсано, тя позволи на погледа си да се плъзне надолу по тялото му и се зачуди какво ли би било усещането да му позволи да я докосне така, както съпруг докосва съпруга. Беше слушала за тези неща, когато се представяше за момче сред мъжете в Сиатъл.

Големите, мазолести длани на Джоузеф сигурно щяха да дращят кожата ѝ, но пък бяха топли и нежни. В това отношение той ѝ напомняше доста на баща ѝ. И двамата бяха грижовни мъже, силно обичащи семействата си. А и независимо дали бяха свързани с брак или не, Джоузеф вече беше нейното семейство.

Ала беше толкова голям! Много по-голям от баща ѝ. Много по-голям дори от Янг Лум и който и да било друг китайски мъж, когото тя познаваше. Дали нямаше да я нарани?

От друга страна – може би не. Беше го виждала как държи нежно в обятията си диво зайче, а после го пуска обратно в гората, въпреки че преспокойно можеше да го сготви за вечеря. Беше усещала нежността му в начина, по който стоеше зад нея, поставил ръце върху нейните, докато я учеше как да дои или как да държи ралото, когато бяха на нивата. А точно сега я беше притиснал толкова внимателно до себе си, че тя се беше почувствала обичана и ценена. Може и да беше голям, но за нищо на света не би я наранил. Той не беше като другите бели мъже.

Докато Джоузеф я съзерцаваше с добрите си зелени очи и червенината на устните му постепенно избледняваше, докато чакаше отговора ѝ, тя се сети за колибата и имота му и за мястото от другата страна на моравата, където той вече беше започнал да строи истинска къща, както я наричаше самият той. В момента не беше нищо повече от скелет, но той работеше по нея всяка свободна минута и планираше до края на лятото да я довърши. Тя би могла да се премести там заедно с него и да заживее в къща, по-величествена от всичко, в което някога бе живяла. Вече се виждаше в тази къща как приготвя на Джоузеф вечеря в кухня, изпълваща цялата зад на страна на първия етаж. Виждаше се как се грижи за градината, която ще разработят в парцела зад къщата. Виждаше се дори как му помага с животните в обора или как излиза с него, когато лови риба в залива и ловува сърни в планината зад фермата.

Но като че ли най-изненадващото от всичко беше, че тя се виждаше на верандата с Джоузеф, и двамата вече остарели. Виждаше се как лежи до него под неговия юрган. Децата им ще имат неговото търпение и нейния дух. Неговите зелени очи и нейната черна коса.

Биха могли да имат добър живот. В това отношение Джоузеф определено беше прав – и тя го знаеше. Но дали някога наистина щеше да го заобича? Може и да се доближеше до това състояние, но беше усетила как тази част от нея, способна да обича дълбоко, се беше сбръчкала и издъхнала в мига, в който беше зърнала тялото на баба си на плажа. Беше обичала само двама души в живота си – баща си и баба си, и сега, когато ги изтръгнаха от нея, изтръгнаха и онази нейна част, която беше привързана към тях. И сега тя не беше сигурна, че в нея беше останало нещо, способно на любов. Сърцето ѝ беше премазано от ботуша на онзи бял дявол Кембъл.

– Кембъл! – ахна тя.

– Къде? – придърпа я към себе си Джоузеф и я притисна закрилнически в обятията си, докато погледът му обхождаше полето около тях.

– Не, не тук – промърмори тя и се отдръпна от него. – Аз... просто си спомних, че той ти е съсед. След като разбере, че съм там, ще поиска да ме убие, защото знам какво е направил. И ще трябва през всеки ден от живота си да се крия от него, чудейки се кога ли ще удари пак. Никога няма да се чувствам в безопасност!

– Но нали аз ще бъда там! Аз ще те пазя!

– Не можеш – поклати глава тя и обгърна с ръце тялото си. – Не можеш да седиш до мен всяка минута от всеки ден. Имаш ниви и овощни градини, за които да се грижиш, трябва да купуваш провизии, да продаваш продукцията... А имаш и поща за разнасяне.

– Кембъл прекарва по-голямата част от времето си в Сиатъл. Идва на острова само за по няколко дена на всеки два месеца. Освен това на парахода те е взел за момче, нали така?

Мей Лин кимна бавно.

– А аз ще те върна на острова като жена – продължи Джоузеф, – като моята булка от Порт Таунсенд. На никого не би му хрумнало да те свърже с кораба на Кембъл.

Тя не се беше сетила за това. И въпреки всичко...

– Кембъл и другите като него ще ме намразят в мига, в който ме видят, и не за друго, а само защото изглеждам по-различно от тях. Така че фактът, че той няма да знае, че съм била на неговия кораб, изобщо няма да може да ме защити от него!

В очите на Джоузеф тя видя как постепенно си дава сметка за истината в нейните думи. И за да му спести проблемите по оттеглянето на предложението за брак, реши да смени темата.

– Надявам се да успея да си намеря работа като домашен прислужник – каза, като закрачи през полето към най-близката къща, без изобщо да провери дали той я следва. – Или може би като готвач. Това би било по-добре. Нещо, което ще ми позволи да остана скрита през по-голямата част от деня.

Беше спряна от ръката му върху рамото ѝ. Когато тя се завъртя, за да го погледне, видя, че челото му е сбръчкано.

– Аз ще те пазя от Кембъл и от всички други, които биха пожелали да те наранят! – изрече, но в този момент гласът му засече и той млъкна, стисна устни и след поемане на въздух продължи: – Обещавам, че ще те пазя! Само кажи, че ще станеш моя съпруга!

Това измъчено, уязвимо негово изражение свърши работа. Или може би беше начинът, по който едва ли не ѝ се примоли. А може да беше и заради липсата ѝ на други възможности. Но тя си знаеше, че истинската причина, поради която се предаде, беше огънят в тялото ѝ, който той беше подпалил. Копнееше да разбере накъде води този огън и знаеше, че само Джоузеф може да ѝ покаже. Никога досега не се беше чувствала толкова жива и толкова силна – усещане, което беше твърде чуждо за нея, но което беше прието с отворени обятия.

Внезапно изпълнена с девическа свенливост, тя сведе очи към калта в краката им и прошепна:

– Да. Ще се омъжа за теб!

Пръстът на Джоузеф повдигна брадичката ѝ така, че вече стояха лице в лице. В този момент светът около нея застана на фокус, като че ли двамата бяха обекти на една от онези снимки, които беше виждала на витрината на хотел "Оксидентал" в Сиатъл. Останалата част от света внезапно застина във времето – в този момент съществуваха само те двамата, уловени в картина, която щеше да се запечата завинаги в съзнанието ѝ.

Усмивката на Джоузеф започна бавно и постепенно се разля по цялото му лице, запалвайки светлина, която се заизлива сякаш от тялото му. Тази светлина породи ответен блясък и у нея и тя усети как собствената ѝ усмивка се разширява, когато Джоузеф я грабна и я завъртя щастливо около себе си. В този момент тя забрави онова, което се беше случило, за да я доведе до този момент. Затвори очи и се отдаде с наслада на усещането да бъде в ръцете му.

Накрая той я пусна на крака и постави целувка върху устните ѝ, която завърши така светкавично, както беше започнала. После се наведе само толкова, колкото да събере вещите им и почти я повлече към града.

Беше необходим повече от час, докато уредят подробностите. Джоузеф плати на Барона, за да му намери човек, който има право да сключва бракове – такъв се оказа един морски капитан от Такома, който чакаше корабът му да бъде разтоварен и който нямаше никакви угризения да ожени един бял мъж и една китайска жена за съответната сума, разбира се. Магазинът на Барона им осигури също така една обикновена златна халка, както и рокля и обувки за Мей Лин.

Тя се опита да откаже роклята, тъй като предпочиташе да носи панталони и риза, но Джоузеф ѝ беше напомнил, че трябва да започне да се облича като жена, за да не може Кембъл да я познае. А после беше поставил ръка на бузата ѝ и ѝ беше казал, че заслужава да изглежда и да се чувства красива поне в деня на своята сватба. И макар тази рокля да не отговаряше на нейната представа за красота, тя я беше приела и си беше позволила да бъде отведена и подготвена за церемонията две врати по-нататък от магазина на Барона. Нито един почтен хотел или частен дом не би отворил вратите си за Мей Лин, но Барона откри макар и неохотна помощ в близкия бардак.

Дори и сега, застанала пред голямото огледало в една от стаите на горния етаж, с коса, вдигната в красив женски кок и натруфена с пластове фусти и колосана черна копринена рокля с турнюр отзад, тя пак не се чувстваше красива. Чувстваше се абсурдно, облечена в тези одежди с лененото им бельо и стегнатия корсет от китова кост. Никога през живота си не беше обличала нещо подобно и ако зависеше от нея, никога повече нямаше да облече, след като това означаваше, че трябва да се чувства едновременно толкова стегната и толкова разголена. Как изобщо жените вършеха домакинската си работа с подобни труфила?

– Не виждам защо трябва да се престараваме за такава като нея!

Мей Лин хвърли поглед на оплакващата се проститутка, отпусната върху леглото, което заемаше по-голямата част от пространството в малката стая. Беше сурова на вид жена с червена, твърда коса и прекалено много руж по бузите, хлътнали от възрастта. Зелената ѝ копринена роба се беше плъзнала от едното ѝ рамо, разкривайки кожа, покрита с лунички.

– Тихо, Пърл! Защото за това ни плащат, а това е единствената причина, която ни трябва! – Младата жена, която се беше представила като Сапфир, стоеше зад Мей Лин и внимателно закопчаваше дългата поредица от миниатюрни копчета по гърба ѝ. Срещна погледа на Мей Лин в огледалото и я дари с усмивка с един липсващ зъб отпред. – Хич не ѝ обръщай внимание, момиче! Тя просто ревнува!

– Да ревнувам от едно миризливо жълтурче?! – извика Пърл, изсумтя отвратено, скочи на крака и изчезна от стаята.

– Така. Готови сме! – отсече Сапфир, отдръпна се няколко крачки назад и я огледа с ръце на кръста. После наклони глава и добави: – Може да вземем да ти напудрим кожата, за да не изглежда толкова тъмна, а?

Мей Лин изобщо не ѝ обърна внимание. Втренчена в огледалото, тя едва сега забеляза какъв ефект има тази рокля върху нейната фигура. Кръстоса ръце пред тялото си като щит. Наистина ли се очакваше от нея да излезе навън в този вид, където хората и най-вече Джоузеф ще видят как гърдите ѝ стърчат по толкова неприличен начин над деколтето на роклята? Все едно беше гола – толкова много се виждаха двете издутини в предната част на тялото ѝ. Ами кръстът ѝ? Изглеждаше неестествено тънък, което правеше гърдите ѝ да изглеждат още по-големи. Сапфир беше подхвърлила дори нещо от рода на това как съпругът ѝ щял да може да обхване кръста ѝ изцяло с ръцете си – абсурд!

– Барона казва, че е време – промърмори Пърл, открехнала леко вратата, след което пак изчезна.

Мей Лин затвори очи, представи си, че е облечена в нейните сам и фу, които винаги носеше, и усети, че напрежението моментално изтича от тялото ѝ. Предпочиташе мъжкото облекло, но знаеше, че от днес нататък нейните предпочитания винаги щяха да бъдат на второ място, след желанията на съпруга ѝ. А той искаше тя да носи рокли. Освен това роклите щяха да я крият от Кембъл.

Сега Мей Лин въздъхна, отвори очи и спусна ръце покрай тялото си. После последва Сапфир надолу по стълбите към предния салон на бардака, където ги чакаха Джоузеф, Барона и капитанът. Когато Джоузеф я зърна, очите му се разшириха от изненада и възторг. Дари я с топла усмивка, която автоматично стопи част от напрежението ѝ.

Без да каже и думица, Мей Лин зае мястото си до Джоузеф и сведе глава, за да не му позволи да види смущението, изписано по лицето ѝ. Не такава беше сватбата, за която си беше мечтала. Въпреки плетивата на една кука, метнати върху мебелите, и завесите от вносна дантела по прозорците това все пак си оставаше бардак. Сега тя би трябвало да пристига в дома на съпруга си, носена от носачи в ярко боядисан стол и облечена в червено копринено хунг ква. Тя и съпругът ѝ би трябвало да бъдат обкръжени не от жрици на нощта и търговци, присъстващи само заради печалбата, а от близките и приятелите си.

Но когато капитанът започна да говори, Мей Лин избута назад негативните мисли. Сега беше време да си вземе сбогом с миналото и да погледне с надежда към бъдещето. Ако не заради себе си, то най-малкото заради Джоузеф.

Когато я подканиха, тя повтори думите, изречени от капитана. Усмихна се на Джоузеф, когато той ѝ даде брачния си обет, и през цялото време се опитваше да вярва, че този брачен съюз ще им донесе щастие. Когато всичко приключи и капитанът ги обяви за съпруг и съпруга, Джоузеф я целуна леко по устните, което накара дамите в стаята да задюдюкат и да започнат да подхвърлят неприлични поощрения. Без да им обръща внимание, Джоузеф я погледна в очите и изрече:

– Радвам се да се запознаем, госпожо Макелрой!

Госпожа Макелрой. Името изглеждаше толкова странно, прикачено към нейното. В нейната култура жените не изоставяха фамилиите си за тези на съпрузите си. Но заради Джоузеф тя се усмихна и отговори:

– Благодаря ти!

Той стисна лекичко ръката ѝ и прошепна:

– Много си красива, Мей Лин!

Тя усети как тилът ѝ пламва. За да скрие изненадващия копнеж, който думите му събудиха в душата ѝ, а и съпътстващото неудобство, тя извърна очи.

Скоро двамата отново бяха на улицата, бързайки да хванат един параход, отправил се към дома им, тъй като дори Барона не беше в състояние да им намери почтено място, където да прекарат първата си брачна нощ, а слънцето бързо залязваше. Когато стигнаха до доковете и до купчините провизии от Барона, които вече ги очакваха и за които Барона беше поискал от Джоузеф допълнителна такса за бързата доставка, Мей Лин усети как погледът ѝ се плъзга покрай осветените от газени лампи улици на север от града, към помръкващия плаж, където бяха открили тялото на баба ѝ. Приливът беше настъпил и беше покрил напълно камъните, върху които тя беше лежала.

Всички следи от баба ѝ бяха изчезнали, а с нея и животът на Мей Лин преди онази кошмарна нощ. Тя никога повече нямаше да докосне, помирише, види или чуе нещо от онова време. То беше отминало. Завинаги.

Докато съзерцаваше покрития с вода бряг, тя усети как в стомаха ѝ се загнездва изпепеляващ гняв. Безмълвно тя обеща на семейството си, че никога няма да забрави случилото се с тях.

Някой ден и по някакъв начин тя щеше да стори всичко възможно истината да излезе наяве. Щеше да разкаже историята за онази нощ – или щеше да умре, докато се опитва.

Дванайсета глава

9 юли, понеделник. В наши дни.

Централата на "Премиер Маритайм Груп", Сиатъл.

ИНАРА извади поредната прашна папка от архивите в подземията на компанията "Премиер Маритайм Груп", търсейки нещо от 1886 година. Занимаваше се с това вече цял час и разполагаше само с четирийсет и пет минути до срещата с баща си, която си беше записала.

Можеше да се изправи срещу него и в дома му още вчера, когато пристигна в града, но искаше срещата им да бъде на професионално ниво. Всъщност дори не му беше съобщила, че е в Сиатъл – беше прекарала нощта в дома на сестра си, въпреки че Оливия и семейството ѝ бяха на почивка на Хаваите. И днес още със ставането си се беше обадила на асистентката на баща си Зоуи, за да си запише час за разговор с него.

А после беше дошла право в централата на компанията, където охранителят я познаваше добре и изобщо не му направи впечатление, когато тя му каза, че трябва да потърси нещо в архивите.

Надяваше се, че съвсем скоро ще открие каквото търси и ще бъде наясно дали тази тежест, която се беше настанила в гърдите ѝ, има основания или не. Доколкото на самата нея ѝ беше известно, Мей Лин беше избродирала "Принцът на Пасифика" по чиста случайност и поставянето на кораба върху онзи ръкав беше без никакво значение.

И въпреки това беше длъжна да се увери.

До срещата с баща ѝ оставаха само десет минути, когато тя най-сетне откри папка с ръчно изписаните корабни дневници на "Принцът на Пасифика" с дата 7 февруари 1886 година – датата, на която, както ѝ беше казал Даниел, китайците са били прогонени от Сиатъл. Като старши командир на курса беше отбелязан Дънкан Кембъл – собственик, капитанът беше втори по ранг след него.

От дневника ставаше ясно, че в Сиатъл на борда на кораба са били качени триста четирийсет и седем души, до един китайци и че билетите им, отпуснати с отстъпка, са били платени било от самите китайци, било от гражданите на Сиатъл, нетърпеливи да прочистят града от цял един етнос.

Следващият запис беше от дата един ден по-късно, от Астория, щата Орегон. Въпреки че там не е било разтоварено нищо, "Принцът на Пасифика" е приел на борда си двеста седемдесет и шест пътници заедно с техния багаж, както и деветстотин тона консервирана сьомга, предвидена за Сан Франциско.

За нищо на света корабът не би могъл да поеме целия този допълнителен товар, при положение че вече има на борда си близо триста и петдесет пътника.

Инара се втренчи по-внимателно в изписаните с мастило данни. При акостирането си в Астория корабът не беше разтоварил нищо, а преди това не бяха записани никакви други спирки. Къде бяха тогава всичките онези китайци? Не можеха просто ей така да се изпарят!

И изведнъж тя разбра.

И ѝ се догади толкова силно, че се препоти и беше принудена да се отпусне там, където си беше, върху прашния циментов под.

Хората са били хвърлени през борда. От нейния прапрапрадядо.

Ужас и срам заляха Инара и тя стисна главата си с две ръце. Мислите ѝ се надпреварваха една след друга, в буен водовъртеж. Ако корабът се беше отбил някъде, за да разтовари пътниците, това щеше да бъде отбелязано в корабния дневник. Освен това в онези години прилив на толкова голямо количество китайци в което и да е населено място би вдигнал огромен шум. Фактът, че в дневника не беше дадено никакво логическо обяснение за изчезването на толкова много хора, означаваше, че компанията не желаеше да го разгласява. Искаше да държи случилото се в пълна тайна. Защото в онази нощ на борда на "Принцът на Пасифика" се беше случило нещо незаконно и нечовешко.

Значи сцените, изобразени върху ръкава, не бяха нито метафори, нито преувеличения, както беше предположил Даниел. Бродерията изобразяваше реално събитие – събитие, при което Дънкан Кембъл и неговите подчинени бяха избили стотици невинни хора, изхвърляйки ги през борда на кораба си. Тези хора бяха просто изчезнали и нито един член на семейството ѝ не беше и помислил да поставя това под въпрос повече от столетие.

Инара беше сигурна, че ако се зарови в официалните хроники, ще установи, че според гражданите на Сиатъл китайците са стигнали по живо, по здраво до Сан Франциско или Китай. Така де, ако изобщо са се сетили за китайците. А роднините и приятелите на избитите китайци най-вероятно са били твърде уплашени, за да започнат да разпитват, след като никога повече не получили вести от тях. Или просто са приели, че хората от кораба са се преместили в Калифорния и са продължили живота си.

Ала Мей Лин е знаела истината. И е използвала бродерията си, за да разкаже на света какво се е случило. О, боже, и тя ли е била хвърлена през борда? И някак си е оцеляла? Така ли всъщност се беше озовала на остров Оркас?

Стресна я алармата на мобилния ѝ телефон, която звънна силно и огласи прашното подземие. Беше време за срещата с баща ѝ. Много добре. Той със сигурност щеше да знае какво да направи с това разкритие. Инара натъпка бързо папката в метнатата през рамото ѝ чанта, изправи се на крака, затвори чекмеджето и се запъти към асансьорите.

След по-малко от четири минути тя се намираше на най-горния етаж на сградата, застанала пред бюрото на баща си. Зад него заливът Елиът проблясваше шейсет и седем етажа по-надолу, огряван от надничащите през разкъсванията на облаците слънчеви лъчи.

Чарлз Ериксън изглеждаше щастлив да я види.

– Мислех, че скоро няма да се връщаш у дома – изрече, постави ръце на бюрото си и се изправи на крака. Тя протегна ръка, с което парира намеренията му да заобиколи, за да я прегърне. Той само седна обратно на стола си, поглеждайки я въпросително.

Тя започна без никакви заобикалки:

– Някога, когато компанията е била в началото си, случвало ли се е да прекарваме хора от Сиатъл до Сан Франциско? Най-вече китайци?

– Разбира се – отговори той с необичайно спокойствие. – Прекарвали сме всичко, което е трябвало да бъде прехвърлено от едно място до друго.

Тя се поколеба, опасяваща се как би му повлияла тази новина. Безсъмнено и той щеше да бъде точно толкова съкрушен от тази информация, колкото беше и тя.

– Татко – започна предпазливо, – притеснява ме един конкретен курс от онова време. На 7 февруари 1886 година "Принцът на Пасифика" напуска пристанището на Сиатъл с пълен товарен манифест от пасажери. Китайски пасажери.

Той притисна длани върху полираната повърхност на бюрото си и изрече бавно:

– Слушам те.

Тя преглътна и продължи:

– Тези китайски пасажери така и не стигнали доникъде. Сякаш изчезнали. Следващото пристанище, в което корабът влиза, е било Астория, но нито един пътник не слиза там. Въпреки това корабът качва на борда нови пътници плюс товар!

Баща ѝ стана на крака и ѝ обърна гръб, загледан към залива Елиът, където един контейнеровоз на "Премиер Маритайм Груп" влизаше, дърпан от влекач, на доковете на остров Харбър. Инара усети как съвестта започва да я гризе. Може би не трябваше да го обременява с тази информация.

Но той трябваше да знае!

– Аз... аз мисля, че Дънкан Кембъл е избил всички тези хора – прошепна.

Баща ѝ сведе глава, а на нея ѝ се прииска да можеше да си върне думите обратно.

Точно когато отваряше уста, за да каже, че най-вероятно греши и че това е някакво недоразумение, той изрече:

– Знаех си, че не е на добро да се ровиш из боклуците на онова имение!

Инара затвори уста и се ококори. Казаното от баща ѝ изобщо не звучеше логично. Докато се опитваше да схване какво е искал да ѝ каже, интеркомът се включи и Зоуи съобщи: "Господин Ериксън, току-що се обади шофьорът. Взел е екипа от "Круизи Ю Йи" от аерогарата и се надява, че до двайсет минути ще бъде тук!"

Баща ѝ се приближи до бюрото, натисна един бутон и изрече: "Благодаря, Зоуи! Съобщи ми веднага щом пристигнат!"

След като изключи интеркома, той пъхна ръце в джобовете на панталоните си, впи очи в Инара над бюрото и изрече:

– Баба ти е споделила с майка ти за този случай, разказала ѝ е как Дънкан го е наричал "изхвърляне на ненужния баласт". Бил е достатъчно хитър, за да не говори за това публично, но пред близките си е изпитвал истинска гордост от стореното. Твърдял, че се е налагало да спаси кораба си да не бъде съсипан, което със сигурност щяло да стане, ако бил позволил на мръсните жълтурковци да останат по-дълго на борда. След това акостирал в Астория по разписание, за да качи пътници и товар. Никой не научил за станалото.

Вниманието ѝ беше привлечено от първото му изречение.

– Мама е знаела?!

– Да, знаеше – кимна баща ѝ. – И посвети всеки ден от живота си на опити да се реваншира, да поправи стореното.

Гърлото на Инара се сви и тя се отпусна безсилно на един от столовете, поставени срещу бюрото. Значи родителите ѝ през цялото време са знаели и въпреки това са оставили тя и цял Сиатъл да боготворят Дънкан Кембъл като велик баща основател на града, когато той всъщност е бил мръсен расист и убиец! Тя беше писала доклади за него в училище и гордо беше гледала ежегодните училищни представления, в които основно действащо лице винаги беше Дънкан. Ако беше знаела, тя щеше да... щеше да... отпусна глава. Нямаше представа какво щеше да направи. Може би нищо, точно като родителите си.

– Защо, татко? – Ала нямаше представа дали има предвид защо Дънкан го е направил или защо нейните родители не са ѝ казали досега истината. Може би имаше предвид и двете.

– В онези години нещата са били съвсем различни – отговори баща ѝ. – Хората не са били наясно със съществуването на различни култури и етноси. Единственото, което са виждали, било, че китайците не приличат на нищо, с което са свикнали – и това, разбира се, ги плашело. А страхът кара хората да вършат ужасни неща!

– Но въпреки страха си хората обикновено не избиват невинни семейства, нали?! – изтъкна Инара, затвори очи и си пое дълбоко дъх, налагайки си да се успокои. Все още не можеше да приеме факта, че родителите ѝ през цялото време са знаели за това.

– Когато започна да говориш за китайския ръкав, който си открила – обади се баща ѝ, – аз веднага разбрах, че по някакъв начин е свързан с онези хора, със стореното от Дънкан – гласът му се сниши с цяла октава, когато добави: – Трябваше да се отървеш от него, Инара! Да го изгориш!

Тя отвори рязко очи и изрече:

– И да продължа да лъжа за нашето семейство и за това колко всички сме прекрасни, както си правил самият ти досега? – Скочи на крака и започна да крачи напред-назад, като се стараеше да се държи на разстояние от баща си. – Смяташ ли, че след няколко месеца ще мога да застана пред медиите и да посветя парка "Дънкан Кембъл" на гражданите на Сиатъл със съзнанието, че този човек е избил стотици невинни души? Не, няма да мога. И не искам!

– Но трябва, Инара! Истината може да причини много повече щети, отколкото си струва!

– Ти сериозно ли? – почти извика тя и се закова на мястото представа каква е нейната връзка със случая и как въобще се е озовала на остров Оркас. Ти знаеш ли нещо?

– Не. Не знам – отговори Чарлз Ериксън. – И сигурно никога няма да узнаем. А ти трябва да се откажеш от всичко това! Престани с проучванията си и позволи на тайните да си останат тайни! И без това си имаш предостатъчно работа с хотела! – Изправи се, подпря се с длани на бюрото си и допълни: – Помисли и за брат си, който в момента е от другата страна на тази врата и се подготвя за среща с китайски бизнесмени, които ни продават компанията си, като ни поверяват всичките си активи, персонал и репутация! Някой ден Нейтън ще поеме всичко това от мен. Искаш ли да разрушиш бъдещето му? И бъдещето на сестра си? Никой няма да пожелае да заведе децата си в клиниката ѝ, ако знаят истината! Трябва да си мълчиш, Инара! Налага се!

Неодобрението в гласа му я прониза сякаш с кама, но тя реши да не обръща внимание на това и изрече:

– Да, знам. Ти трябва да се подготвиш за важната си среща, а аз трябва веднага да ти се махна от главата.

Насочи се към стола, за да си прибере чантата. Гневът, който гореше в нея съвсем доскоро, беше изсъскал и угаснал, превръщайки се във въглени тъга. До този момент тайната може и да беше пазена добре, но тя знаеше, че независимо колко много баща ѝ държеше инцидентът да си остане скрит, ръкавът щеше да промени всичко това.

Освен ако тя не направеше така, както беше поискал той, и не престанеше да проучва историята и живота на Мей Лин. Ако не кажеше на Даниел и той да спре проучванията си. Ако не изгореше ръкава.

– Говоря съвсем сериозно, Инара! – обади се баща ѝ, свъсил вежди. – Да знаеш, че ако по някакъв начин се разчуе за това, аз ще бъда принуден да прекратя субсидирането на твоя хотел!

Лицето му се зачерви, по челото му изби пот.

Тя знаеше, че за сърцето му не е добре да се ядосва по този начин, но въпреки това беше длъжна да попита:

– Наистина ли ще ми причиниш подобно нещо?

– Ако настояваш да нараниш всичките си близки, да, нямам друг избор, освен да го направя!

Единственото, което тя можеше да стори, беше да се втренчи в килима, обмисляйки опциите си. Не че имаше такива, разбира се. Тя беше победена.

– Няма да позволя истината да излезе наяве – рече тихо. – И ти си прав, наистина трябва да се фокусирам върху хотела.

Челото му се отпусна, но когато седна обратно в стола си, ръката му се плъзна в джоба на сакото му и извади оттам малко шишенце с таблетки. Инара забеляза, че той се опитва да скрие нитроглицерина, плъзвайки го под езика си, но тя видя и това я разтревожи.

– Добре ли си, татко?

– Добре съм, добре – кимна той, пак стана и протегна ръка към сакото си.

– Кога за последен път ходи при доктор Козловски?

Вече облечен и запътен към вратата на кабинета си, той отговори:

– Само преди две седмици и резултатите ми са отлични. Не се притеснявай за мен! А сега ми позволи да те изпратя.

Едва сега спомнила си за основната причина, поради която беше пристигнала в Сиатъл, тя вдигна ръка и отсече:

– Почакай, не съм приключила!

Баща ѝ тъкмо се беше пресегнал към бравата, но когато чу думите ѝ, спря, обърна се с въздишка и изрече:

– Какво има още? – Изглеждаше съсипан.

– Агенция за недвижими имоти "Лукс"? Ти сериозно ли? – постави моментално въпроса Инара.

Видя как в очите му проблясва вина, докато пъхаше отново ръце в джобовете на панталоните си. Без да каже и думица, той се върна до бюрото си, облегна се на полирания дъб и скръсти ръце пред широките си гърди.

– Единственото, за което я помолих, е да направи маркетингов анализ – изрече. – Така ще бъдем наясно каква е стойността на имота, когато настъпи моментът.

След като изражението му вече не беше чак толкова болезнено, тя без никакви угризения на съвестта започна да спори:

– Когато настъпи моментът ли? Значи ти сериозно очакваш аз да се проваля?

– Тревожа се за теб, миличко! Не притежаваш достатъчно житейски опит, за да се справиш успешно с подобен проект, а знам, че няма да ми позволиш да включа човек с по-богат опит!

– Няма да ти позволя, защото мога да се справя, татко! И за мен е много важно да го направя по моя начин!

– Обаче харчиш много пари, а аз не съм много сигурен, че ще видя някаква възвръщаемост на инвестициите си – отбеляза баща ѝ и кръстоса краката си в глезените. – При нормални обстоятелства бих те оставил да правиш каквото си поискаш, но този път залозите са по-големи. Опитвам се да те спася от катастрофа, от която ще ти бъде необходим цял живот, докато изпълзиш!

Значи той наистина не вярваше в нейния успех. Божичко, истината болеше. Тя се отпусна на стола зад себе си, благодарна, че той беше точно там.

Баща ѝ винаги я беше подкрепял, винаги я беше карал да вярва, че може да се справи с всичко, което си науми. Именно вярата му в нея ѝ беше помагала да преодолява всички трудности, пред които се беше изправяла. И щом сега не вярваше, че тя ще успее с този хотел, това да не би да означаваше, че тя наистина не може да се справи? Да не би да се заблуждаваше?

Докато седеше и се взираше в баща си, тя осъзна, че е очаквала от него да отстъпи, да ѝ се извини, да ѝ даде онова, което иска.

За бога, Инара, порасни! Нещо загорча в гърлото ѝ.

– Защо точно розови тоалетни? – Имаше нужда да знае.

Единственото движение, което баща ѝ направи, беше да повдигне вежди.

– Просто подсигурих катализатора, който ти е необходим, за да сложиш край на проекта. Ти си твърде квалифицирана, за да живееш на някакъв си забравен от бога остров като съдържателка на хан! Помисли си докъде би могла да стигнеш в кариерата си с глобална компания като "Старбъкс"! Която по една случайност все още ти пази мястото. Ако кажеш, бих могъл да пусна и други връзки, за да проверя къде другаде има подобно място!

Тъкмо каквото беше очаквала и тя. Инара нямаше представа дали да се смее, да плаче или да му се разкрещи. Отвори уста, но после само я затвори, без да издаде и звук. За нищо на света нямаше да приеме работата в "Старбъкс" – впрочем нито една работа, намерена от него. Щеше да си построи своя хотел, щеше да го управлява и той щеше да се превърне в най-добрия бутиков хотел в региона!

Нейното място беше на този остров. Нейното място беше в хотелския бизнес. Това може и да е било някога мечта на леля ѝ Далия, но вече беше станала и нейната мечта. Ето това искаше да прави през остатъка от живота си. Беше повече от сигурна.

Ала не притежаваше необходимия капитал, за да завърши проекта, а със студентския ѝ заем и пълната липса на доходи в този момент не би могла да получи кредит от никого другиго освен от баща ѝ. Без него със сигурност щеше да пропадне.

– В такъв случай защо изобщо ми отпусна заема?

– Не мога да не го направя – отговори той с доста по-мек поглед. – Искам да си щастлива. Но не смятам, че твоето място е на острова!

– В такъв случай ела ми на гости и ще видиш със собствените си очи!

В този момент вратата на кабинета се отвори и на прага се показа брат ѝ Нейт с огромна усмивка, предназначена за нея.

– Зоуи току-що ми каза, че си тук. Всичко наред ли е?

Тя го дари с отнесена прегръдка и опит за усмивка и промърмори:

– Да, всичко е наред. Просто си говорехме с татко.

– Мога ли да помогна с нещо? – Той беше вторият в управлението на този бизнес. И естествено, че беше в състояние да помогне с всеки проблем, бил той финансов или някакъв друг. Но Инара за нищо на света не би поискала заем от брат си. Бутикът за дрехи на съпругата му Дженифър едва сега прохождаше, а и имаха две момчета, които трябваше да изучат както подобава.

– Благодаря ти много, Нейт, но съм добре. Наистина. Много се радвам да те видя!

Той се загледа в нея за няколко секунди – очевидно изобщо не ѝ се беше вързал на приказките. Но накрая само стисна рамото ѝ и изрече:

– И аз теб! – после се обърна към баща им и моментално превключи на делови режим: – Шефовете на "Ю Йи" току-що влязоха във фоайето долу. След пет минути бъди готов! – после пак към Инара: – Почти са готови да подпишат договора за прехвърлянето на собствеността! Стискай палци да приемат предложението ни още днес!

Тя показа как стиска палци и отсече:

– Готово!

– Ще се видим там, Нейт – обади се баща ѝ, който изобщо не беше помръднал от появата на сина си насам.

Докато Нейт излизаше, Инара и баща ѝ мълчаха. Но в мига, в който вратата щракна зад гърба на брат ѝ, тя изрече:

– Поне ще благоволиш ли да огледаш идеите ми? Нося някои чертежи, както и финансовите разбивки. Сега съм едва в началото, но съм сигурна, ще бързо ще схванеш всичко.

Тя си даваше сметка, че на практика го умолява, но нямаше друг избор. Когато той не отговори, тя изпъна рамене и пробва нов подход:

– Е, в такъв случай предлагам да направим сделката си още по-официална! Какво ще кажеш да ти прехвърля половината имение на теб, така че не само да получиш със сигурност парите от заема си, при това с лихвите, но и да получаваш дял от всички бъдещи печалби от хотела или... – тук си пое дълбоко дъх – или от продажбата на имението, ако се стигне до това?

Можеше да се закълне, че в този момент зърна проблясък в очите му. Затова продължи по-храбро:

– Знам, че не това си мечтал за мен, но ти гарантирам, че всичко, което съм получила като знания от всички нива, ще бъде вложено в ръководството на хотела. Точно това предизвикателство ме кара да се чувствам отново жива и щастлива! Самият хотел и всеки сложен аспект от него са точно онези неща, които винаги съм искала да правя, и когато ги видиш с очите си, ще се съгласиш с мен!

– Играеш си с много пари, Инара – изрече уморено баща ѝ.

– Това не е игра, татко! – извика тя, но после ѝ хрумна нещо. Отиде до чантата си, извади оттам смартфона си и отвори графика си. – В края на първата фаза на реконструкциите, която планираме за уикенда на Деня на труда[3], защо не вземеш да дойдеш при нас и да инспектираш всичко? Да видиш със собствените си очи и тогава да решиш дали да продължиш да бъдеш мой бизнес партньор или да се оттеглиш. Ако се оттеглиш, аз ще ти се изплатя докрай още тогава, дори това да означава да обявя имението за продажба – преглътна тежко. – Но дотогава да ми дадеш почтен шанс! Е, какво ще кажеш?

Той пак не каза нищо – само повдигна побеляващите си вежди и я изгледа така, сякаш беше все още тийнейджър и молеше да ѝ разрешат да се прибере по-късно от определения ѝ вечерен час. Тя прехапа устни.

Накрая само поклати глава, с което буквално я съкруши. Но после я изненада.

– Не желая да ставам съсобственик на имението – рече. – Ще се придържаме към първоначалното си споразумение за кредита ти. Но пък идеята Денят на труда да бъде решаващ ми харесва. Разполагаш с време до септември. Тогава ще взема окончателното си решение.

– И междувременно ще престанеш да ми се месиш в поръчките, и ще кажеш на онази агентка по недвижимите имоти да се махне?

– Да! – Усмивката, с която я дари, беше от онези, които винаги я бяха карали да се чувства като момиченцето на татко.

– Обещавам ти, че ще се влюбиш в онова, което ще видиш! – извика с възторг тя, връщайки му усмивката.

Този път, когато той разтвори ръце, тя потъна в обятията му. А после, тъй като знаеше, че на него му предстои важна среща, си грабна нещата и си взе довиждане.

В продължение на шест пресечки караше с чувството на възторг от преминалата среща, но после изведнъж си спомни първата половина от разговора им. Тя наистина ли се беше съгласила да прекрати проучванията по онзи ръкав?

Но ако не го направеше, баща ѝ щеше да прекрати финансирането на ремонта на имението, въпреки че обеща да не го прави до Деня на труда.

А тя не можеше да поеме подобен риск. Затова засега щеше да се наложи да се откаже от ръкава. И да измисли как да обясни внезапната промяна на решението си пред Даниел.

Без ръкава вече нямаше да разполага с никакъв повод да се вижда с него – мисъл, която я депресира още повече и от първата. Но, от друга страна, ако продължеше да се среща с него, трябваше постоянно да го лъже за убийствата и по-точно – че изобщо е имало убийства. Засега той нямаше никаква представа за това, но ако разбереше, като университетски професор и специалист по история със сигурност щеше да пожелае да разкрие истината пред целия свят.

Както би трябвало да бъде. Но не и за сметка на нейното семейство!

След като обмисли нещата, Инара осъзна, че няма никакъв друг избор, освен да съобщи на Даниел, че всичко между тях е приключило.

Тринайсета глава

8 август, 1886 г., неделя.

Фермата Макелрой, остров Оркас.

МЕЙ ЛИН се събуди рано и се претърколи от леглото, като внимаваше да не събуди Джоузеф, който се беше прибрал късно през нощта, след като беше посрещнал пощенския параход в Оркас Вилидж. Не ѝ беше много ясно защо корабът не идваше директно в пролива Ийст, което би било доста по-удобно за Джоузеф, но когато го беше попитала за това, той само се беше усмихнал и вдигнал рамене.

Излезе на пръсти от спалнята и тихо затвори вратата зад гърба си, след което се втурна бързо надолу по стълбите към кухнята и дневната, където беше скрила изненадата си в кошничката за бродерия.

Огледа с гордост и вълнение обстановката около себе си. Бяха се преместили в новата си къща миналата седмица, след като бяха прекарвали всяка свободна минута след сватбата си в работа по завършването ѝ. Харесваше ѝ да живее тук. Къщата беше солидна и величествена, с много повече стаи, отколкото им бяха необходими. "Ще ги напълним с деца!" – беше я подразнил веднъж Джоузеф. А тя тайничко беше щастлива, че той иска деца, защото тя също искаше. Много искаше деца.

Усмихна се и се загледа в прозорците на дневната, обрамчени от завеси, които тя беше ушила със собствените си ръце от брашняни чували. Всяка от тях имаше на долния си ръб избродиран по един златен дракон, който да носи на нея и Джоузеф късмет и щастие. Баба ѝ щеше да бъде много горда с прекрасната работа, свършена от внучката ѝ.

Все така усмихваща се, тя бръкна в кошничката си за бродерия и извади оттам изненадата, която беше завършила снощи – пощенска торба за Джоузеф. Разстла я в скута си и внимателно огледа картината, която беше избродирала върху здравото платнище. Вместо традиционните китайски символи тя беше решила да избродира сцена от света на нейния съпруг. Така върху торбата се беше озовала същата онази величествена планина, която се издигаше в небето зад фермата им – планината Конститюшън, както я наричаше Джоузеф. В подножието ѝ се беше ширнала синята вода – проливът Ийст. А между планината и морето тя беше избродирала неговата ферма, включително и новата им къща, полускрита между високите вечнозелени дървета.

И тъй като не беше успяла да устои на изкушението, беше добавила дребни символи, които да помагат на съпруга ѝ да разнася пощата на острова. Покрай една от стените на къщата се виждаше лоза за защита. Във водата пък беше скрита златна рибка, каквато по принцип не можеше да бъде открита никъде в пролива Ийст, но беше върху торбата на Джоузеф, за да му носи богатство и просперитет. В планината, скрит зад дърветата, се беше стаил тигър – за кураж и храброст, от които Джоузеф понякога наистина се нуждаеше в пътешествията си и които със сигурност щяха да му бъдат необходими през идните месеци, когато все повече и повече жители на острова щяха да научат за техния брак.

Но любимият таен символ на Мей Лин бяха гъбите, които беше избродирала из гората и които символизираха плодовитост защото беше решила, че вече е крайно време да положат началото на онова семейство, за което Джоузеф толкова дълго време ѝ беше говорил.

– Мей Лин?

Тя се стресна от звука на гласа му, идващ откъм кухнята, и побърза да натика торбата обратно в кошничката си.

– Какво криеш там? – попита Джоузеф, изпълнил малката дневна с огромното си тяло. Приближи се до нея, приклекна и с лека усмивка почука с пръст по крайчеца на торбата, която тя не беше успяла да скрие напълно. – Какво е това?

Тя се усмихна на съпруга си и за пореден път си даде сметка какъв късмет беше извадила да стане съпруга на този мъж.

– Изненада! – отговори.

Той наклони глава, измъкна внимателно торбата от кошничката и я вдигна.

– Пощенска чанта?

Внезапно изпълнена с необясним свян, тя се вторачи в скута си и отговори:

– Да. Това там е твоята ферма.

– И сам виждам. Много е красиво! – Изправи я на крака и я притисна в обятията си с торбата между тях. – Ти си много талантлива, Мей Лин! За мен е истинска чест да нося твое произведение!

Тя започна да се киска, когато той метна торбата през гърдите си и започна да крачи важно из стаята, като се пъчеше пред нея, облечен само по панталони и долна риза.

За първата им брачна нощ я беше изненадал, като беше обръснал брадата и мустаците си, и оттогава насам всяка божа сутрин се бръснеше. Тя никога не му беше казвала, че повече харесва целувките му без космите по лицето му, които дразнеха нейното, но той по някакъв начин го беше усетил. И тя беше започнала да харесва усещането на гладката му челюст до врата ѝ, когато той я даваше за целувка, преди да потегли към ежедневните си задачи.

Сега това гладко лице ѝ се усмихваше.

– И аз имам изненада за теб днес!

– Така ли? – усмихна му се и тя.

– Ще си вземем почивен ден, госпожо Макелрой! Ще се изкатерим на планината, за да видим гледката от върха. Оттам ще видиш чак покритите със сняг върхове на континента – и прехапа вътрешната страна на бузата си, което беше сигурен знак, че никак не беше сигурен дали тя ще хареса изненадата му.

И тя не беше сигурна, че я харесва, но тъй като не искаше да го разочарова, отговори:

– Само да приготвя закуската преди да тръгнем! – Запъти се към кухнята, като по пътя завъртя дългата си коса и я вдигна високо горе. – Ще направя допълнителна порция бисквити, за да си вземем за из път. А ти би ли набрал малко боровинки от задния двор? Ще ги добавя към лимонадата, която ще направя от онези лимони, дето ги донесе от Виктория миналата седмица... – Не довърши, а изпищя, защото точно в този момент Джоузеф я изненада откъм гърба, сграбчи кръстчето ѝ и я завъртя към себе си.

– Значи идеята ти харесва, а? – попита той, дарявайки я с целувка по врата, която тя толкова обичаше. – И няма да имаш нищо против всички туристи на парахода? Или жителите на острова, които ще ни видят?

През петте месеца, откакто се бяха върнали вече като семейство от Порт Таунсенд, тя изобщо не беше напускала фермата. Когато някой съсед се беше отбивал да поговори с Джоузеф, тя се беше крила в колибата, обора или на брега, където оставаше, докато гостът не си тръгнеше. Джоузеф много го биваше да пришпорва гостите си да си тръгват.

Но си знаеше, че не може да се крие вечно, а един свободен ден, прекаран със съпруга ѝ, изглеждаше твърде хубаво предложение, за да го откаже.

– Ще се справя – отговори. – Наистина. А сега ме пусни, за да мога да те нахраня!

* * *

Златистата светлина на слънцето огряваше Мей Лин и Джоузеф, застанали ръка за ръка на върха на планината Конститюшън, уморени от продължителното катерене. Потта се стичаше на вадички под гърдите на Мей Лин и в средата на гърба ѝ и тя копнееше за прохладната, свободна кройка на мъжкото облекло, което съвсем доскоро носеше. Женските дрехи я спарваха и затрудняваха движенията ѝ, но не можеше да не забележи удоволствието, което Джоузеф изпитваше, когато я гледаше облечена като жените от неговата култура, затова продължаваше да носи тежките рокли, без да се оплаква. От друга страна, рядко ѝ се случваше да се изтощи толкова, колкото днес, така че най-вероятно съвсем скоро щеше да свикне с тези пищни женски труфила.

Но сега реши да се концентрира върху гледката. Пред тях се простираха другите острови от архипелага Сан Хуан, разделени от вода, която беше толкова наситено синя, че причиняваше болка в сърцето на Мей Лин. От този връх се виждаха и канадските острови на север, Уотком на континента – на изток, и Олимпийския полуостров – на югозапад. На самия материк се възправяха две високи, покрити със снежни шапки планини – Бейкър на север и Рейниър на юг. Оттук планината Рейниър изглеждаше по-малка, отколкото ѝ се беше виждала от Сиатъл – там в ясни дни склоновете ѝ сякаш надвисваха над града. Мей Лин я виждаше за първи път, откакто беше напуснала Сиатъл и това ѝ напомни за живота, който беше имала там. За хората, които беше изгубила.

Тя обърна гръб на Сиатъл така, както беше обърнала гръб на живота, който беше принудена да изостави. На запад, отвъд другите острови зърна водите на протока Хуан де Фука, през който параходът беше отвел баща ѝ и баба ѝ към смъртта им. Беше се случило някъде там, тъкмо в тази синя шир, която се простираше толкова надалече, че се губеше в бялата мъгла на хоризонта. Под онази спокойна повърхност ли беше тялото на баща ѝ, подмятано от теченията и приливите? Или беше изплавало на някой бряг, подобно на това на баба ѝ, изгризано жестоко от животни и още по-лошо – от хора?

– Приятен бриз, нали? – прекъсна мислите ѝ Джоузеф.

Да, бризът наистина носеше облекчение от августовската горещина.

– Прекрасен е! – отвърна тя и се усмихна, за да скрие меланхолията си. – А ти готов ли си за нашия пикник?

Настаниха се на одеялото, поставено предвидливо от Мей Лин в кошницата с капак, която Джоузеф мъкна по целия склон на планината до върха. И докато похапваха резенчета моркови и краставици от градината, консервирана сьомга и бисквитите от закуската, Джоузеф ѝ разказа историята за предишното си изкачване на тази планина, станало през първия месец от настаняването му на остров Оркас. Някакъв турист от Такома му предложил двайсет долара, за да го води към върха, а Джоузеф, който не искал да изпусне възможността да припечели нещо, се съгласил, без да казва на човека, че и самият той никога досега не се бил качвал по този склон.

– Трябваше буквално да тичам, за да бъда на достатъчно разстояние пред него, че да проучвам маршрута, преди да го водя където и да било. А тогава пътеката не беше толкова ясно оформена, колкото е днес – поклати глава и се засмя. – Това бяха най-изтощителните двайсет долара, които някога съм печелил!

Мей Лин също се засмя и усети, че болката в гърдите ѝ понамалява. Спомените за семейството ѝ бяха неизменно с нея, както и страхът, че времето ѝ тук ѝ е дадено назаем, докато Кембъл или някой друг като него не я прогонят, но през повечето време вече беше щастлива. Загледа се в съпруга си, докато ѝ разказваше друга история, включвайки в разказа и ръцете, и цялото си тяло, и ѝ се прииска баща ѝ да можеше да го види. Баща ѝ със сигурност щеше да хареса много Джоузеф, въпреки че не беше китаец.

А след това си даде сметка за нещо съвсем друго и осъзнаването на този факт дойде внезапно като гръмотевица, заглушаваща думите на съпруга ѝ.

Тя обичаше този мъж!

Заради всичко, което ѝ беше дал и от което самият той се беше отказал, и заради нежността и радостта, с които беше изпълнил разбития ѝ живот – тя го обичаше.

Като скъта това осъзнаване дълбоко в душата си, тя насочи вниманието си обратно към неговата история, изпълвайки се с радост по начин, за който беше сигурна, че никога повече няма да изпита.

Когато остатъците от пикника им бяха прибрани в кошницата заедно с одеялото, Джоузеф ѝ подаде ръка и отсече:

– Време е за лесната част – слизането от планината!

Смеейки се високо, двамата се спуснаха надолу по пътеката, като играеха една игра – кой ще намери най-много клони, растящи във формата на буквите от азбуката.

Бяха стигнали до буквата "М", когато за първи път чуха чужди гласове да отекват из гората.

– Някой идва! – Досега не бяха срещнали никого и тя беше забравила напълно за подобна вероятност. Беше забравила да бъде нащрек и готова да се скрие или да побегне. И сега ужасът, който избликна в гърдите ѝ, се оказа толкова голям, че я вкамени и краката ѝ отказаха да продължат напред. – Джоузеф, някой идва!

– Няма нищо, скъпа! – опита се да я успокои Джоузеф, като я потупа по ръката. – Това са само хора, излезли на разходка в планината като нас. Няма какво да се притесняваш, сигурен съм!

Тя му позволи да я издърпа надолу по пътеката, въпреки че краката ѝ пак отказваха да съдействат. Беше хванала здраво ръката му, като спасителен пояс.

Джоузеф няма да позволи да ми се случи нищо лошо. Джоузеф ще ме пази! Повтаряше тези изречения отново и отново в ума си, като си даваше сметка за истината в тях, но не беше в състояние да изпита успокоението, което би трябвало да ѝ донесат.

– Хей, я вижте кой е тук! Не е ли това нашият пощальон, а?!

Краката на Мей Лин отново се вцепениха. Затаи дъх и видя как двама мъже и съпругите им минаха по завоя на пътеката и се показаха на няколко крачки пред тях. Една от жените беше с рокля в тъмносин цвят, която напомни на Мей Лин за водата, която беше зърнала от върха на планината. На рамото си жената беше подпряла дантелено чадърче за слънце, което изглеждаше по-подходящо за лежерна разходка по някоя калдъръмена градска улица, отколкото за катерене на планината. Роклята на другата жена беше черна като намръщения поглед, който хвърли към Мей Лин. Безупречното ѝ, но кисело лице беше изпънато силно от кокчето, което носеше на тила си, скрито под шапка с дантели и много стърчащи пера.

Внезапно Мей Лин се притесни за външния си вид. В чест на специалната разходка в планината беше избрала да облече роклята, която Джоузеф ѝ беше купил в Порт Таунсенд за сватбата им.

Тази рокля така и не ѝ пасна добре, въпреки че тя я беше подгънала отдолу. Застанала до тези две бели жени, за каквито бяха направени роклите като нейната, Мей Лин изведнъж се почувства глупаво и не на място. Може би наистина трябваше да започне да се облича отново като мъж – така поне щеше да ѝ бъде удобно.

– Господин и госпожа Хъникът, радвам се пак да ви видя! – занарежда Джоузеф, като стискаше ръцете на мъжете и сваляше леко шапка на жените, оставил Мей Лин съвсем сама зад себе си. – Господин Талмидж, да разбирам ли, че това е прекрасната ви съпруга?

Четиримата поздравиха Джоузеф с топли усмивки, след което насочиха любопитни, но сдържани погледи към Мей Лин.

– А кого водите с вас, господин Макелрой? – запита жената със синята рокля.

Джоузеф се върна до Мей Лин, прегърна я през раменете, придърпа я към себе си и заяви:

– Това е моята скъпа съпруга, госпожа Макелрой! – Изрече го с такава гордост, че очите на Мей Лин се насълзиха. – Може би сте чули, че тази пролет се ожених?

Двете семейства започнаха да пристъпват от крак на крак и да се споглеждат крадешком. Онзи, когото Джоузеф нарече господин Талмидж, повдигна вежди, а жена му сви устни толкова силно, че заприлича на рибата балон, която бащата на Мей Лин беше увесил на тавана на магазина си преди две години. Господин Хъникът прочисти гърло и изрече:

– Е, сега вече разбирам защо си я държал скрита във фермата си през всичките тези месеци!

Мей Лин стисна зъби и сведе очи към земята.

Двете жени се изкискаха иззад облечените си в ръкавици ръце.

– Дайте да се разберем! – излая Джоузеф и пристъпи пред Мей Лин, сякаш да я защити от удари. – Говорите за съпругата ми, сър!

Госпожа Талмидж изсумтя:

– Не обичаме такива като нея да стъпват по нашия остров!

Госпожа Хъникът завъртя чадърчето си и допълни:

– Вероятно не сте запознати със законите и конституцията, приети от Антикитайската асоциация на остров Оркас и подписани от всичките му жители?

– О, тъкмо обратното, госпожо Хъникът! Напълно запознат съм със законите, които забраняват на всеки от нас да си наема човек от китайски произход за слуга! Но вие вероятно не сте добре запозната с факта, че съпругата не е слугиня, а?

Чадърчето спря да се върти и жената ахна, като отстъпи няколко крачки назад, докато модната ѝ синя рокля не се отърка в един паднал дънер. Мей Лин тайничко ѝ пожела мравките от този дънер по-скоро да я налазят.

– Виж сега, Макелрой! – намеси се господин Хъникът и излезе напред, вдигнал умиротворително ръце. – Не се ядосвай! Госпожата не е искала да те обиди. Просто сме изненадани, това е всичко. Вярно, че чух някакви недоволства, но досега изобщо не им вярвах.

Джоузеф сви ръце в юмруци и забравил всички любезни преструвки, изръмжа:

– Какви недоволства?

Господин Талмидж свали шапката от главата си, изтри чело с опакото на дланта си и изрече смутено:

– Как можем да бъдем сигурни, че не изпращаш пари – парите, които добрите хора на Оркас ти плащат като наш пощальон – на нейните хора в Китай, вместо да ги реинвестираш в нашата икономика? Или още по-лошо, как да бъдем сигурни, че няма да докараш тук цялото ѝ семейство, за да окалят нашето общество с мръсните си привички? Не знам за теб, Хъникът, но лично аз се радвам, че не живея близо до Макелрой! В противен случай щях да се притесня значително за стойността на земята си!

Мей Лин усети как в гърдите ѝ се надига толкова силен гняв, че едва успя да се сдържи и да остане на мястото си, на няколко крачки от тези ужасни хора. О, ще му покаже тя на него какво значи мръсни привички! Като запрати буца пръст точно между дребните му подли очички!

– Трябва да се засрамите от невежеството и предразсъдъците си! – изръмжа Джоузеф, обърна гръб на двете семейства и се върна при нея с толкова загрижен поглед, че тя моментално изпъна гордо гръб. Без да удостои другите даже с поглед, той допълни: – Когато сте готови да се извините, ние сме във фермата!

Хвана съпругата си за ръка и я изведе от пътеката, като заобиколи близкото дърво, защото двете семейства не желаеха да се принизяват дотам, че да се отместят от пътя заради такива като нея.

Мей Лин и Джоузеф не бяха изминали и три крачки надолу по пътеката, когато гласът на господин Хъникът прониза тишината:

– Ще се обърна с петиция към началника на пощите да те освободи от задълженията ти! Защото лично аз не желая пощата ми да минава през ръцете на такива като теб, преди да стигне до мен!

Останалите трима промърмориха в знак на съгласие.

Джоузеф забави леко крачка и ръката му, хванала нейната, потрепна, но не отговори. Двамата изминаха целия път до подножието на планината в пълно мълчание.

Когато стигнаха до фермата и се вмъкнаха в хладното убежище на новия си дом, Мей Лин започна да се притеснява как се чувства съпругът ѝ. Не му беше присъщо да мълчи толкова. От мига, в който сутрин се събудеше, той не спираше да говори. Тя никога не беше допускала, че той е способен на толкова продължително мълчание.

– Джоузеф – започна тя, когато той седна на кухненската маса с чаша вода в ръка, – заради теб дълбоко съжалявам, че изглеждам толкова различно в сравнение с другите жени на острова! Гордея се, че съм китайка, но заради теб ми се иска да можех да се променя! Ти изобщо не заслужаваш нещата, които тези хора ти наговориха! – Закова се зад него и изрече: – Моля те, кажи нещо!

Той остави чашата си на масата, обърна се, хвана ръцете ѝ и я придърпа към себе си, докато не я сложи в скута си.

– О, Мей – започна с умалителното име, с което беше започнал да я нарича напоследък, – изобщо не ми пука какво говорят онези идиоти за мен! Нито какво ще ми направят! Притеснявам се, че нараниха теб и те съдят, без изобщо да те познават! Аз съм този, който трябва да ти се извини, не ти на мен! Никога не се променяй – било заради тях, било заради мен, било заради когото и да било другиго! Обещаваш ли?

Тя сведе глава и се сгуши до гърдите му. Звукът на сърцето му я успокояваше.

– Обещаваш ли ми? – повтори Джоузеф.

Тя вдигна глава, за да му отговори, но внезапно беше изпълнена със страх. Като беше обикнала Джоузеф, тя се беше изложила отново на онази болка. И вече нямаше никакъв начин, по който би могла да се защити.

– Обещавам, че няма да се променя, Джоузеф – отговори накрая. – Но се притеснявам за теб! Ако не бях аз, онези хора нямаше да се отнасят толкова жестоко към теб! – Стана и започна да прибира останалата храна от пикника с надеждата, че като ангажира ръцете си с нещо, умът ѝ ще се успокои.

– Може би трябва да се преместим, а? Да отидем някъде, където хората са по-толерантни към различните.

Мей Лин застина и погледна през рамо, за да провери дали съпругът ѝ не се шегува. Изобщо не се усмихваше.

– Джоузеф, не говориш сериозно! Та ти обичаш тази ферма! Нали преди броени дни се преместихме в тази къща, която ти строи със собствените си ръце цяла година?!

– Нищо от това няма значение, ако ти не си щастлива!

– Но къде бихме могли да отидем?

Той поклати глава и се загледа покрай нея към източния прозорец, от който се откриваше гледка към ябълковата градина.

– Не знам. Какво ще кажеш за Такома? Там са сестра ми и семейството ѝ.

– Същата Такома, която миналият ноември е прогонила триста и петдесет китайци от пределите си и е опожарила напълно магазините и домовете им?

– Вярно. Ами Виктория?

Тя поклати глава. И оттам гонеха китайците.

– На юг, към Сан Франциско?

Тя придърпа един стол и приседна до него, мачкайки нервно с ръце една от кърпите за пикник.

– Смяташ ли, че в тези места ще бъдем третирани по-добре? – изрече. – И американците, и канадците се страхуват от китайците! Ние изглеждаме различно, звучим различно. Даже мислим различно! Няма никакво значение къде ще отидем, защото никой в Америка няма да ме иска за своя съседка!

Той разтри лице с ръце и промърмори:

– Права си, разбира се. А точно сега аз се срамувам, че съм американец! – Отпусна ръце в скута си и добави: – И какво ще правим?

Мей Лин пак скочи на крака, грабна от близката лавица най-голямата купа и отвърна:

– Ще правим онова, на което някога ме учеше баща ми – ще се трудим здраво и ще се стараем да не се мяркаме пред очите на хората! – Насочи се към задната врата и добави: – А точно сега аз ще отида да набера още боровинки, за да ти приготвя за вечеря плодов сладкиш.

Остави съпруга си седнал на масата и изпълнен с тревоги. Насочи се към дивите храсти в задната част на градината. Ето в това се състоеше най-голямата разлика между нея и Джоузеф – че той обичаше да мисли и да говори за всичко, което би могло да тръгне на зле и пресяваше възможностите за разрешаване на проблема, а тя беше научила още от малка, че притесненията и мисленето не водят доникъде, когато те чака работа.

И така тя работеше, береше боровинки под горещото слънце – и продължи, докато ръцете ѝ не се обагриха в лилаво и не се покриха с драскотини от тръните на храстите. Когато в главата ѝ се промъкнеше някоя мисъл за хората, които бяха срещнали в планината, тя я избутваше назад и започваше да мисли за сладкишите, които щеше да приготви от тези плодове, и за сладкото, което щеше да свари утре, и за детето, което двамата с Джоузеф щяха да създадат заедно.

Беше станала много добра в избягването на мисли, пред които не желаеше да се изправя очи в очи.

* * *

Три дена по-късно Джоузеф замина да разнесе седмичната поща – никой не беше дошъл да му каже, че не трябва – а Мей Лин реши да прекара следобеда си в зеленчуковата градина зад кухнята. Вече беше набрала зрели домати, маруля и грах. Постави ги в кошницата и се наведе, за да провери развитието на фасула. Ако Джоузеф успееше да се върне навреме за вечеря, тя щеше да му приготви прясна салата, която щеше да си върви прекрасно с рибата на пара и мариновани маслини, която смяташе да направи.

Беше толкова потънала в работа, че изобщо не чу как птиците престанаха да пеят. Едва когато долови непогрешимия звук от скърцане на ботуши зад гърба си, тя осъзна, че не е сама.

С едно движение скочи на крака и се завъртя, хванала пред себе си градинарската лопатка. Когато зърна мъжа, който вървеше през картофената леха към нея, първата ѝ мисъл беше да побегне към къщата и да залости вратата. Даже повдигна полите си със свободната си ръка и направи крачка.

– Е, е, няма нужда от страх! – провикна се Кембъл. – Не съм дошъл с лошо. Просто като съсед се отбих да кажа здрасти!

Когато чу думите му, Мей Лин си даде сметка за две неща, които я отказаха да бяга. Първо, Кембъл нямаше никаква представа, че тя го познава. И второ, това беше нейният шанс да стори всичко възможно той никога повече да не се мярка тук.

Пое си дълбоко дъх, помоли се мислено на предците за кураж и се обърна, лепнала на лицето си най-искрената усмивка, която успя да наподоби.

– Простете! Стреснахте ме, иначе нищо друго. Казвате, че сте наш съсед?

Той прекрачи през лехата и тръгна към нея, като междувременно изрече:

– Казвам се Дънкан Кембъл. Живея надолу по пътя с жената, сина и моя старец.

Когато стигна до нея, той докосна любезно с пръст периферията на шапката си и оголи зъби, макар тя да забеляза, че усмивката му изобщо не стигна до очите му. Искаше ѝ се да изчезне от пронизващия му поглед, но само изпъна гръб и го погледна в отговор.

– Радвам се да се запознаем, господин Кембъл – рече. Името остави неприятен вкус в устата ѝ, като пресечено мляко, което ѝ се искаше да изплюе. – Какво мога да направя за вас?

Той свали широкополата шапка от главата си, присви очи и погледна първо към къщата, а след това през моравата – към обора.

– Джоузеф вкъщи ли си е? – попита небрежно. – Тъй и тъй съм си дошъл, бих искал да му изкажа почитанията си.

Нещо странно започна да жужи в главата ѝ, но тя не му обърна внимание и отговори:

– Не, няма го. Отиде да разнесе пощата. Но ще му кажа, че сте идвали.

Кембъл веднага върна шапката на главата си и сложи ръце на кръста, като нарочно отметна назад пешовете на сакото си. На кръста му висеше смъртоносен на вид пистолет.

– На всяка цена му кажи, мадам! – Започна да се обръща, но внезапно спря и продължи: – О, и между другото, предай му едно съобщение от мен! На жената ѝ се прищяло да си засади кайсиева градина, обаче не щеш ли, нашата земя са оказва камениста! Та кажи на Джоузеф, че ще направя услуга и на двама ни, като купя фермата му, особено като виждам как градът напоследък не е настроен много приятелски към него. Сещаш се к' во имам предвид, нали? Джоузеф ще се зарадва да узнае, че има наблизо готов купувач, който ще му направи почтено предложение!

– Ние не сме тръгнали за никъде, господин Кембъл!

Той не помръдна. Но нещо дълбоко в него се промени така, че изведнъж придоби огромен, заплашителен вид.

– Ако знаеш к' во е добро за теб, жълтурче, ще си обереш партакешите! – Говореше толкова тихо, че тя първоначално се запита дали го е чула правилно. – И ако онзи твой мъж има капчица мозък в главата си, а като гледам доказателството пред мен, разбирам, че няма, ще приеме предложението ми и ще се пръждоса, докато все още има избор!

Макар всичко в нея да крещеше да се дръпне назад, да сведе глава и да побегне, тя вирна брадичка, погледна го право в очите и изрече:

– Никой не може да ни прогони насила от нашата собственост, господин Кембъл! А що се отнася до вас, мисля, че е време да напуснете фермата ни!

Той присви очи и буквално изпръхтя с ноздри, докато се опитваше да я изпепели с поглед. Тя даде всичко от себе си и дори не примигна.

– Пази си гърба, жълтурче! – изръмжа. А после с едно надменно изсумтяване той се обърна и се върна по пътя, откъдето беше дошъл, само дето този път газеше наред всички зеленчуци.

Не я беше познал. Нямаше никаква представа, че тя е била на парахода му в онази нощ. Планът на Джоузеф беше проработил.

Но въпреки това я мразеше. Жителите на острова също я мразеха, обаче Кембъл искаше да ѝ причини зло. Видя го в очите му.

Мей Лин стоя и го гледа, докато гърбът му не се скри между дърветата. А после, цялата разтреперана, тя изпусна градинарската лопатка, която вече беше забравила, че държи, и побягна към къщата. Влезе, за първи път залости вратата и се свлече на колене в ъгъла, където никой не би могъл да я види от прозорците.

Обилна пот се стичаше по гърба ѝ, ръцете ѝ трепереха. "Кембъл не може да ми стори нищо лошо!" – повтаряше си наум. А после, тъй като внушението не се получаваше, реши да го изрече на глас в празната стая:

– Кембъл не може да ми стори нищо лошо! Кембъл не може да ми стори нищо лошо! Кембъл не може да ми стори нищо лошо!

Повтаряше го отново и отново. Увила ръце около коленете си, тя се люлееше напред-назад под ритъма на мантрата, в каквато се бяха превърнали думите ѝ. Люлееше ли се, люлееше, скрита все така в ъгъла, докато сенките в стаята не се издължиха, заслушана за стъпки отвън, чуваща в себе си гласа на баща си, който ѝ казваше да бъде храбра.

А тя не беше храбра. Не беше силна. Не можеше да се опълчи на Кембъл, нито да го принуди да я остави на мира. Ако той искаше да я прогони от острова, щеше да го направи. Никой по-добре от нея не знаеше какъв майстор е Кембъл по внезапното изчезване на неудобни хора.

Тази мисъл я накара наново да се разтрепери. Отпусна се на пода и се сви в ембрионална поза върху дъските.

Доста по-късно, след часове, а може би само минути, тя се видя сякаш отвисоко, застанала над жалкото си, стенещо тяло. И картината, която видя, я изпълни със срам.

Стига толкова! Мей Лин седна и накара гърба си да се изпъне, а брадичката си да се вирне, въпреки че тези две движения ѝ причиниха буквално физическа болка. Нямаше да постигне нищо, ако лежи тук като жертва!

Освен това слънцето залязваше. Джоузеф още не се беше върнал, така че тя можеше да прекара малко повече от обичайното време с духовете на баща си и баба си край водата.

След като взе решение, тя се изправи и макар с леко треперещи крака, се запъти към кухнята, където започна да събира необходимото, което щеше да ѝ трябва за целта. Две ябълки. Топките студен ориз щеше да увие в листа от елша, както я беше учила баба ѝ, тъй като бамбукът, който се изискваше от традицията, не растеше по тези места. Щеше да върже малките пакетчета с по пет конеца – червен, син, бял, жълт и черен, символизиращи петте елемента. Водните дракони щяха да се уплашат от този амулет и щяха да оставят пакетчетата за духовете на баща ѝ и баба ѝ. След това взе две малки парченца от свещи, кибрит и сложи всичко това в една кошничка. Докато минаваше през гората на път към брега, отчупи две големи парчета кора от дъгласова ела, заоблени и дълги като миниатюрни канута, които постави при останалите неща в кошничката.

Когато стигна на брега, застина смълчана, заслушана в звуците на водата и въздуха. Понякога, когато идваше тук, се случваше да мине било параход, запътен към Ийстсаунд, било заселник с гребната си лодка. В подобни моменти тя се скриваше зад папратта, пирена салал и храстите орегонско грозде и изчакваше, докато не останеше отново насаме с морето.

Насаме с духовете, които ѝ напомняха коя е и откъде идва.

Тази вечер морето беше пусто. Със залязващото слънце цветовете вече избледняваха към синьо и водата почерняваше с изключение на сребристата повърхност, която беше гладка като стъкло. Във въздуха, макар и сред разгара на лятото, се усещаше миризмата на влажен мъх, смесен с дървесните аромати откъм дърветата, които цял ден се бяха препичали под слънцето и сега въздишаха облекчено. Това беше една от онези вечери, които някога баща ѝ много беше харесвал в Сиатъл. В такива вечер двамата с Мей Лин се разхождаха до едно от близките езера, където ловяха риба и обсъждаха търговията, а после, когато се стъмнеше, се прибираха у дома, но по заобиколния път, за да избегнат белите части на града.

Докато палеше свещите и ги поставяше в центъра на всяка от лодчиците от дървесна кора, Мей Лин се потопи в спомени. Във всяка от лодчиците постави по една ябълка и по едно пакетче ориз, съжалявайки, че няма тамян, за да изпълни ритуала по приношението както трябва. Постави внимателно лодчиците върху водата и ги бутна навътре, където теченията щяха да ги подхванат и отнесат накъдето трябва. Те щяха да осветяват пътя за духовете на нейните близки и на всички останали, които бяха загинали заедно с тях.

И после направи онова, което правеше всяка вечер. Започна да търси знаци за присъствието на духовете им. Беше ги виждала в птиците гмуркачи, във враните и в морските видри, а веднъж и в самата вода. Тази вечер беше възнаградена от полета на една синя чапла, която се спусна ниско над брега, а след това кацна на камък, застинал точно на ръба между брега и морето. Чаплата я погледна с мъдрите си, тъмни очи, отвори човка и издаде продължителен, самотен писък и накрая пак се издигна във въздуха, насочвайки се към залязващото слънце.

– Мей Лин!

"Татко, чувам те, татко!" – отговори в ума си тя, защото знаеше. Че духът му не се нуждае от гласа ѝ.

– Мей Лин! Хвани въжето!

Тя подскочи стреснато. Не духът на баща ѝ беше този, който я викаше, а Джоузеф в своята лодка, готов да ѝ хвърли навитото въже, за да може да го изтегли на брега.

Тя протегна ръце и хвана въжето, без да смее да го погледне. Беше ужасена, че си беше позволила да се отнесе дотолкова в полета на чаплата, че не беше забеляза Джоузеф как се появява иззад скалата и влиза в заливчето. Би могъл да бъде всеки, а тя изобщо не беше обърнала внимание.

Но не това беше главната причина, поради която не смееше да погледне към съпруга си. Онова, което я накара да извърне глава, беше осъзнаването, че той я беше видял в най-интимния ѝ момент. Често ѝ беше предлагал да я придружи вечер на брега, но тя винаги му беше отказвала, защото предпочиташе да бъде съвсем сама, когато общува със семейството си. Джоузеф може и да беше единственото ѝ семейство сега, но не беше част от предишното.

Той не каза абсолютно нищо относно лодчиците от дървесна кора, които се носеха към средата на пролива, въпреки че тя го забеляза да ги гледа, докато издърпваше лодката на брега.

– Успях да измина пътя оттук до Оркас Вилидж, да взема пощата от парахода и да стигна до Олга, когато ме пресрещнаха – изрече, като имаше предвид малкото селище южно от пролива, откъдето винаги започваше разнасянето на пощата. Уви въжето около едно дърво и докато го връзваше на възел, продължи с разказа си: – Бяха семействата Хъникът и Талмидж, както и още половин дузина други. Заявиха ми, че отсега нататък пощата щял да разнася Джеймс Тълок. Аз му връчих цялата поща и отплавах с лодката си, без да кажа и думица. Честно да ти призная, почувствах се добре!

– Но ти обичаш пощенския си маршрут! И нали току-що ти изработих нова торба!

Той дръпна силно въжето, за да затегне възела, и се обърна към нея, триейки ръце.

– За мен пощенският маршрут никога не е означавал власт – рече. – Той просто беше начин да опозная съседите си и да направя услуга на обществото. Моментът, когато същите тези съседи решиха да ме накажат, задето обичам жена, която те не одобряват, беше и моментът, който ознаменува края на моята служба на обществото! Не желая да познавам хора като тях, а що се отнася до службата на обществото, мога да намеря и други начини да го правя!

Тя пристъпи в разтворените му обятия и промърмори:

– Пристигаш по-рано, отколкото те очаквах, но въпреки това си закъснял предвид факта, че не си завършил обиколката си.

Джоузеф я пусна и докато отиваше към лодката, за да си прибере нещата, поясни:

– Щях да се прибера доста по-рано, ако не беше Кембъл, който ме повика от брега. Знаеш, че напоследък се старая да се държа далече от него предвид онова, което вече знам, но после се сетих, че старата поговорка сигурно е вярна. Нали се сещаш? Че човек трябва да държи приятелите си близо, но враговете си – още по-близо.

Постави ръка на гърба ѝ и я поведе през гората обратно към къщата им. Тя забеляза, че той все още носи пощенската торба, която му беше подарила, макар и вече празна.

– Та Кембъл заяви, че научил, че съм изгубил поста си на пощальон. След това заяви, че ако нещата станат твърде трудни за нас, щял да ми предложи почтена цена за земята ми.

Мей Лин се скова и промърмори:

– Каза същото и на мен само преди няколко часа. Да знаеш, че този човек е намислил нещо!

Макар в този момент да се изкачваше по стълбите към верандата, Джоузеф се закова на място, обърна се и възкликна:

– Бил е тук?!

Тя кимна и тъй като не желаеше той да вижда страха ѝ, се наведе и започна да плеви близката цветна леха. Едва от тази позиция заговори:

– Представи се любезно и се държа приятелски, докато не разбра, че теб те няма. Обеща, че щял да ме прогони оттук. После си тръгна.

Джоузеф я дръпна към себе си и прошепна:

– Никога няма да му позволя да ти стори нещо лошо, Мей! И никога няма да му позволя да ни прогони от нашата земя! Точно това и му казах преди малко.

После той се качи горе, за да се преоблече. Мей Лин го последва, но само до кухнята, където застана пред прозореца, загледана в зеленчуковата градина, опитвайки се да успокои опънатите си нерви от изминалия ден.

Беше сигурна за едно – че това не беше последната ѝ среща с Дънкан Кембъл. Но сега поне беше спокойна, че нямаше да остава твърде често сама.

Четиринайсета глава

9 юли, понеделник. В наши дни.

Южният бряг на езерото Юниън, Сиатъл.

ИНАРА чакаше Даниел в "Рачешкия ресторант на Чандлър" край езерото Юниън. Това щеше да бъде първата им официална среща. И последната.

А после щеше да се върне на остров Оркас и да остави зад себе си този отвратителен ден. Заедно с ръкава и Даниел.

След като беше излязла от офиса на баща си, тя беше карала напосоки из града часове наред, потънала в размисли за майка си, ръкава, Мей Лин и всички загинали, хвърлени през борда на парахода. Разкриването на истината щеше да лепне завинаги петното на срама и безчестието върху нейното семейство и да обезсмисли всички добри дела, сторени от майка ѝ. Но пазенето на тайната погазваше честта на стотиците загинали и техните семейства.

Част от нея смяташе, че Даниел има правото да знае истинската причина, поради която тя щеше да откаже да се среща повече с него. Другата част обаче ѝ напомняше, че беше обещала на баща си да пази семейната тайна.

В крайна сметка тя нямаше никаква представа какво ще му каже.

– Извинявай, че закъснях! Трафик – материализира се пред нея Даниел и я целуна по бузата. Докосването му разтърси и без това разклатените ѝ нерви. Тази работа щеше да се окаже по-трудна, отколкото тя си мислеше.

Де да можеше да остави нещата между тях да продължат и да види докъде ще стигнат!

– Няма проблеми. Не си закъснял кой знае колко – изрече с усмивка тя, докато вътрешно си напомняше, че трябва набързо да приключи с всичко това и да си тръгне. Колкото по-скоро, толкова по-добре. – Надявам се майка ти да ти прости, че отложи срещата си с тях за тази вечер!

– О, разбира се! – сви рамене той. – После ще намина да ги видя. Ще се оправят и без мен. Но бях изненадан, че си пристигнала в града толкова бързо.

– Не бях го планирала, но внезапно изникна нещо и се наложи да се видя с баща ми – поясни тя. И реши да му разкаже поне част от истината, докато вътрешно събираше сили за най-важното. – Нападна ме от засада с помощта на агент по недвижими имоти, за да ме убеди да продам имението.

Очите на Даниел се разшириха и той възкликна:

– Няма да го направиш, нали?

– Успях да го уговоря да изчака с окончателното си решение до Деня на труда. Ако тогава хотелът не го впечатли, ще оттегли субсидията си и аз ще бъда принудена да продавам.

– Е, и това е нещо! Пък и със скоростта, с която напредваш, след два месеца никой няма да бъде в състояние да прекрати този проект! Даже баща ти. Ако бях на твое място, изобщо не бих се притеснявал!

Думите му я изпълниха с неочаквана топлина и изведнъж ѝ се прииска да се сгуши в обятията му, за да може той да ѝ вдъхне сила. Но вместо това само изпъна гръб, сведе очи към скута си и промърмори:

– Благодаря!

Сега или никога, Инара! Пое си дълбоко дъх, но в мига, в който отвори уста, заговори Даниел:

– Имам интересни новини! – Ъгълчетата на устните му се разтеглиха в усмивка, когато постави двете си ръце върху масата, приведе се напред и прошепна: – Открих регистрите от преброяването на населението от 1890 година! Имали са син!

Инара примигна, докато съзнанието ѝ настигне мисълта на Даниел.

– Кои? – възкликна накрая. – Мей Лин и Джоузеф ли?

Той кимна. Виждаше се, че едва сдържа вълнението си. То породи ответно вълнение и у нея, но също така и смут.

– Този регистър от 1890 година не беше ли изгубен в пожар?

– Само федералният. Не и щатските архиви!

И едва тогава тя осъзна какво беше чула. Мей Лин и съпругът ѝ са имали дете. Син. Момче, което най-вероятно по-късно също е създало свое семейство. Внезапно залозите скочиха до небесата.

– Но това означава, че някъде наблизо може би има потомък на Мей Лин, който да ни разкаже истината за нея! – почти извика Инара.

Даниел кимна и се пресегна за менюто, макар че изобщо не го отвори.

– Името на сина им е било Ян-Тао Макелрой – продължи. – През 1890 година е записан като двегодишен, затова прегледах регистрите на ражданията и открих удостоверение за раждане в територия Вашингтон на някой си Ян-Тао Кенет Макелрой, роден на 27 юли 1887 година.

– Година и половина след сватбата им – изчисли веднага Инара. – Това означава, че той трябва да е бил около седемгодишен, когато моето семейство е купило имота им. Как бихме могли да научим къде е заминало семейство Макелрой?

Даниел остави менюто обратно на масата и отговори:

– Вече съм дал това задание на моите аспиранти. Преглеждат стари вестници и други сведения за заселниците, дарени на университета, но също така работят и в щатския архив, в Историческия музей на остров Оркас и в Обществената библиотека на Оркас в Ийстсаунд. Поръчал съм им също така и да прегледат всички регистри от преброяването на населението от 1900 година от околността, за да проверят дали няма да открият някъде семейство Макелрой, както и да разговарят с всеки местен жител с фамилията Макелрой!

Тя кимна силно впечатлена, че той покрива толкова много аспекти едновременно. В този дух аспирантите със сигурност щяха да открият наследниците на Мей Лин и да научат от тях много повече, отколкото им разказваше бродерията.

– Ще ми се Мей Лин да беше оставила и дневник заедно с ръкава. Тогава нямаше да имаме толкова много неизвестни – изрече.

А после се сети защо всъщност беше дошла тук тази вечер – за да попречи на Даниел да продължи с проучванията си. От тях се очакваше да забравят всичко за Мей Лин.

Но как биха могли, особено сега, след като знаеха, че може би все още има живи потомци на Мей Лин, които да им разкажат повече за нея и за живота ѝ?!

Даниел насочи вниманието си сериозно към менюто, така че тя последва примера му, въпреки че изобщо не виждаше какво пише. От друга страна, какво толкова лошо щеше да стане, ако продължат да проучват какво е станало с Мей Лин и нейното семейство? Всички документи, които преглеждаха, бяха от дати, много по-късни от 1886 година, така че не би трябвало по никакъв начин да доведат до разкриването на истината за убийствата.

Но Инара беше обещала на баща си, че ще забрави за ръкава.

Което и щеше да стори. Но ако изместеха фокуса на търсенията си към случилото се след избродираната история, всичко щеше да бъде наред, нали? Така щеше да може както да скрие ръкава и да удържи на обещанието си, така и да научи какво се е случило с Мей Лин и семейството ѝ.

Както и да продължава да се среща с Даниел.

Той остави менюто си настрани и ѝ се усмихна през масата.

– Радвам се, че си тук тази вечер!

Решението ѝ беше светкавично.

Тя също остави менюто си настрани и отвърна:

– Аз също се радвам, че съм тук!

Небрежно, като че ли го беше правил цял живот, той се пресегна през масата и хвана ръката ѝ.

– Разкажи ми повече за твоя хотел! – рече. – Нямам търпение да го видя, когато нещата започнат да се избистрят!

– Винаги си добре дошъл да ни посетиш и да следиш напредъка ни – отвърна тя. Палецът му започна да описва кръгове върху ръката ѝ, поради което тя едва успяваше да се концентрира върху разговора. – Тази седмица ще слагат гипсокартона.

– Звучи вълнуващо! – Пауза. – Какво ще кажеш за този уикенд?

Тя плъзна поглед по лицето му, за да провери дали не се шегува, но той я гледаше съвсем сериозно с тези негови лешникови очи, в които отдавна ѝ се искаше да потъне.

– Ъхъммм... разбира се – промърмори в отговор. – Би могъл да преспиш в стаята за гости.

– С удоволствие! – Очите му изведнъж потъмняха.

Вълнението ѝ беше прекалено голямо, за да измисли какво да отвърне, затова предпочете да мълчи.

– Мога ли да ви помогна с нещо, свързано с менюто, или сте готови да поръчате?

Внезапната поява на сервитьора ги накара да подскочат и да пуснат ръцете си. Инара усети как лицето ѝ пламва, докато вдигаше менюто си. Едва успя да каже какво иска. След като сервитьорът изчезна, тя протегна ръка към чашата вино, която не помнеше да беше поръчвала, и отпи от него, само и само да има нещо в ръцете си.

– При баща си ли ще останеш тази нощ? – попита той.

– Не – поклати глава тя. – Има един късен ферибот в единайсет часа, който смятам да хвана.

Той погледна часовника си, усмихна се и с намигване отбеляза:

– Имаме достатъчно време!

По време на вечерята не говориха нито за ръкава, нито за Мей Лин, за което Инара беше особено благодарна. Никак не ѝ харесваше да държи в тайна от Даниел онова, което знаеше, така че ѝ беше по-лесно да го избута от съзнанието си поне за час и да се държи като нормален човек.

Разговаряха за семействата си, за университетите си (тя беше учила във Вашингтонския университет в Сиатъл, той – в Калифорнийския университет на Лос Анджелис с аспирантура в Пекин), за това как той искал да опита да кара лодка прав, обаче нямал абсолютно никакво чувство за равновесие и как тя имала слабост към шоколада.

Когато настана време да се разделят, Инара нямаше никакво желание да тръгва. Даниел я изпрати до колата ѝ и там, на паркинга, обагрен в розово от залязващото слънце, дланта му намери центъра на гърба ѝ и нежно я придърпа към себе си така, че застанаха лице в лице. Очите му останаха приковани в нейните, докато навеждаше бавно глава, приближавайки все повече и повече устни към нейните. Накрая тя вече не издържа и затвори очи, отдавайки се на онова, за което – както едва сега си даваше сметка – беше копняла цяла вечер.

Ръцете му я придърпаха по-плътно, а тя обви с ръце врата му, дивейки се на перфектното им пасване. Отметна назад глава, за да задълбочи целувката, наслаждавайки се на мига, но неговия вкус, на сладкото чувство, че нищо друго няма значение, освен тях двамата. Нито семействата им, нито ръкавът, нито нейният хотел.

Изгуби напълно представа за времето. Когато накрая спряха, за да си поемат дъх, Даниел отпусна чело върху нейното и прошепна:

– Исках да направя това още в първия миг, в който те видях!

Тя се усмихна и пак впи устни в неговите.

Звукът на алармената сигнализация на отключваща се кола наблизо им напомни къде се намират и те бяха принудени, макар и неохотно да се откъснат един от друг.

– Много се радвам, че дойде днес – рече Даниел и непокорният кичур коса пак падна върху очите му.

Инара нежно го отметна назад и промърмори:

– Ти наистина ли ще дойдеш на острова този уикенд?

Той погледна към мъжа и жената, които влизаха в колата през две коли от тях, пъхна ръце в джобовете на панталона си и простичко отговори:

– Да.

– Хубаво! – усмихна се тя.

Доста по-късно, докато седеше в паркираната си на ферибота кола, тя получи  от Даниел есемес, който я накара да се изсмее с глас:

Ти наистина ли смяташ да ме пратиш да спя в стаята за гости?

Тя отговори:

Ще решим, когато дойдеш.

Той пристигна в петък следобед и стоя до неделя вечерта.

Не стигнаха до стаята да гости.

Петнайсета глава

27 ти, 1887 г., сряда.

Фермата Макелрой, остров Оркас.

МЕЙ ЛИН бавно отвори очи. Слънцето, което струеше ослепително през прозореца, и горещината в спалнята ѝ подсказаха, че би трябвало да е станала много отдавна. Но беше благодарна за възможността да си почине. Все още не искаше да се надига, затова се постара да не помръдва, за да не даде възможност на издутия си корем да окаже натиск върху онези нейни части, които биха изискали посещение до нощното гърне. Вместо това се унесе в мисли.

Изминалата зима беше тежка. И не заради времето – сняг беше валял само около Новата година по календара на Джоузеф и при това се беше задържал не повече от две седмици. Иначе беше просто студено, сиво и влажно. Не, зимата беше тежка заради психическото напрежение, на което беше подложена. От онзи ден миналото лято, когато жителите на острова бяха принудили Джоузеф да предаде раздаването на пощата на друг и Дънкан Кембъл я беше заплашил, Мей Лин се чувстваше непрекъснато преследвана и наблюдавана.

Нямаше никакво желание да напуска фермата, но когато се налагаше да отскочат до Ийстсаунд за провизии или до Порт Таунсенд, или Виктория за по-големи покупки, тя нито за миг не се отделяше от съпруга си. И двамата чуваха обиди, подмятани зад гърбовете им. И двамата забелязваха как хората пресичаха от другата страна на улицата или напускаха магазините, за да не се сблъскат с тях. Повечето отказваха да говорят директно с Мей Лин – преструваха се, че не я виждат, все едно Джоузеф беше сам. Ако изобщо разговаряха с него.

Мей Лин знаеше, че именно тя е причината да не канят Джоузеф повече на вечери в домовете на съседите или на лов и риболов с приятели. Той вече нямаше приятели.

Вярно, че далече от очите на останалите жители на острова отделни хора се отбиваха да видят Джоузеф. Но само защото искаха нещо от него. Още един чифт ръце за вършитбата на житото. Кобилата на Джоузеф, за да я впрегнат в ралото си. Физическата му сила, за да им помогне да издигнат новите стени на оборите си. Плажът му, за да разтоварят на него наетите салове със строителни материали.

Той винаги помагаше.

През изминалата година нито веднъж – и тя специално беше следила за това – никой не се беше отбил нито веднъж при тях, за да им предложи помощ, храна или блага дума. Нито един човек не ѝ се беше усмихнал. Постоянно я игнорираха, сякаш тя не беше съпруга на Джоузеф, а негово псе или може би по-точно – прасето му, което се въргаля в калта.

Тя можеше да преживее пълното игнориране, но ѝ беше омръзнало от начина, по който се възползваха от съпруга ѝ и се отнасяха зле към него заради престъплението му да се ожени за нея. Но какво ги интересуваше останалите как изглежда тя и къде бяха родени предците ѝ? След като беше трудолюбива домакиня и се грижеше добре за съпруга си, какво толкова можеха да се оплачат от нея?

Когато веднъж огласи тези свои мисли пред Джоузеф, той само поклати глава, усмихна ѝ се тъжно и отговори:

– Изобщо не ме интересува какво мислят хората! Аз съм щастлив и се надявам ти също да си щастлива! Щастлива си, нали?

– Да, щастлива съм – кимна тя.

– Е, в такъв случай не ни трябва никой друг!

И така двамата продължиха напред, като се грижеха за фермата и за все по-задълбочаващата се връзка между тях. Но тя продължаваше да се притеснява, че той копнее за онова, което е могло да бъде, ако тя не се беше появила в живота му.

По същия начин от време на време се питаше какво ли би било ако нищо от всичко това не се беше случило.

Дали все още щеше да бродира кесии с баба си и да помага на баща си в магазина? Или баща ѝ щеше да е уредил брака ѝ с някой китаец, почтен търговец като него самия, или някой като Янг Лум? Дали все още щеше да носи мъжки панталони, или щеше да ги е сменила с полите и престилките на баба си? Дали щеше да възприеме облеклото на белите жени, както беше направила тук?

И защо си губеше времето в лежане в леглото и мислене за неща, които нямаха никакво значение и не можеха да бъдат променени?

Примирена с обстоятелствата, Мей Лин се претърколи настрани и изправи наедрялото си тяло до седнало положение. Постоянно отеклите ѝ крака увиснаха от леглото. И както всяка сутрин разтри лекичко огромния си корем, очаквайки движенията отвътре.

Синът на Джоузеф – тя беше сигурна, че детето ще бъде момче – щеше да се роди съвсем скоро и те бяха готови да го посрещнат. Джоузеф беше изработил люлка, която вече стоеше от нейната страна на леглото. Върху кухненския плот на долния етаж беше подредена купчина чисти памучни кърпи, а най-голямата тенджера, с която разполагаха, беше постоянно пълна с вода и приготвена до печката, за да бъде веднага вдигната и сгорещена. Преди няколко месеца Мей Лин беше посетила китайския билкар в Порт Таунсенд, от когото си беше купила билки, за да ѝ помогнат при раждането, както и други – за после. Беше разменила тези билки за четири бродирани кесии, които беше изработила през зимата специално за тази цел – за да спести на Джоузеф необходимостта да се раздели с още от все по-бързо намаляващите му пари.

Без съседи, които да му помогнат при събирането на реколтата през есента, Джоузеф не бе имал никакъв друг избор, освен да остави ябълките и крушите да гният по дърветата. Онази част от реколтата, която беше откарал за продан в Порт Таунсенд, беше успяла да напълни само наполовина баржата.

Но тази година щеше да бъде различно, реши тя, когато най-сетне успя да се изправи на крака, водена от корема си. Нямаше как да не бъде различно, ако искаха да оцелеят!

В мига, в който се изправи, през гръбнака ѝ се стрелна остра болка и се уви около корема ѝ. Тя се приведе одве, с една ръка подпряна на стената пред нея, а с другата – разтриваща корема си, за да понамали болката.

Болки малки и големи, раздиращи и разкъсващи, втрисащи и гадещи... в това се беше превърнал нейният живот напоследък. Мей Лин си свърши работата в нощното гърне, облече се и се заклати надолу по стълбите, за да направи закуска. В момента, в който се появи в кухнята, откъм задната врата се появи Джоузеф, носещ пълна кофа с мляко от сутрешното доене.

– Пощата пристигна – рече, докато оставяше кофата в мивката.

– Толкова рано?

Той свали ръкавиците си, изгледа я с лека усмивка и отвърна:

– Сутринта е към края си, Мей. Реших, че малко повечко сън няма да ти се отрази зле.

Тя се насочи към задната врата, за да погледне небето и сама да прецени. И наистина, слънцето вече се беше издигнало доста по планината Конститюшън и скоро щеше да стигне върха.

– Трябваше да ме събудиш – промърмори. – Днес имам за вършене стотици неща.

Ускори крачка и се завъртя из кухнята да приготви закуска, а Джоузеф се настани на масата, за да прегледа пощата, която извади от задния си джоб. Пърженето на бекон се оказа почти невъзможно, без да окъпе целия си корем в мазнина. А после, когато се наведе да извади тавата с бисквитите от фурната и се опита да се прегъне от кръста, усети, че тежестта на бебето я дърпа напред. Следващият опит направи с подгънати колене и почти беше успяла да хване тавата с увитата си в кърпа ръка, когато Джоузеф зад нея изрече:

– Ела да седнеш! Аз ще довърша закуската! – Отведе я до близкия стол и я притисна леко надолу, докато тя не се предаде и не седна.

– Не мога да си седя тук и да не върша нищо – промърмори недоволно. Никак не обичаше някой да се суети около нея. Никога досега не ѝ се беше случвало и знаеше, че е напълно способна да се грижи за себе си и за съпруга си. – Не мога да те оставя да вършиш моята работа!

Той се извърна назад с вилица в ръка и едва сдържащ усмивката си, изрече:

– Знам, че не искаш да бъдеш неблагодарна, затова ще се направя, че не съм те чул! А ти ще си почиваш! Това в теб е моето дете все пак!

– Мога ли да забравя? Това дете не спира да се движи! Рита, когато заспивам, а когато се събудя, тялото ми отказва да прави онова, което му кажа! Ох! – Пак онази пронизваща гръбнака ѝ болка.

– Какво? Време ли е? – извика Джоузеф, озовал се като по магия до нея. Приклекна и сложи ръка върху корема ѝ. Очите, които отмести от корема към лицето ѝ, бяха огромни. – Какво да направя?

Болката изчезна така светкавично, както се беше появила. Тя поклати глава и разтри леко корема си.

– Не, не е време – отговори. – Просто съм се схванала от толкова дълго лежане.

Той я изгледа по начин, който ѝ подсказа, че не ѝ вярва, но все пак се върна при печката. По едно време каза:

– Ако толкова настояваш да направиш нещо, можеш да ми прочетеш писмото от сестра ми!

Писмата на сестра му изобилстваха от хвалби с нейните дъщери близначки и как съпругът ѝ строял в корабостроителницата си в Такома параход, за който вече се носела славата, че щял да бъде най-великият кораб на всички времена. Мей Лин никога не беше виждала тази жена, но това можеше само да я радва, тъй като Елизабет сигурно щеше да се окаже и на живо такава, каквато беше в писмата си – арогантна, надута, подценяваща Джоузеф и напълно игнорираща съществуването на Мей Лин в живота на брат си.

Сега тя извади писмото от купчината пликове на масата и разгъна ухаещата на рози хартия. Почеркът на Елизабет беше дребен и стегнат, с инцидентни заврънкулки тук и там, сякаш изпитваше особено предпочитание към определени думи. Мей Лин зачете бавно, опитвайки се да разчете на места нечетливите букви:

– Прескъпи Джоузеф, надявам се, че с това писмо те намирам в крепко здраве и добро разположение така, както сме и ние в града – направи пауза и вдигна глава. – Защо тя винаги се изказва така, сякаш Такома е единственият град наоколо?

Джоузеф сви рамене и отговори:

– Това е центърът на нейния свят, така че за нея сигурно е единственият.

Мей Лин поклати глава, но все пак продължи да чете:

– Маркъс си намери нов партньор и най-сетне може да си вземе малко почивка от работа. Аз го информирах, че бих желала да посетя брат си и да се запозная със съпругата му, така че точно това ще направим. Ще пристигнем със сутрешния параход на 12 август и ще останем до края на уикенда – със свито сърце Мей Лин замълча, за да изчисли наум датата. – Джоузеф, ама това е само след две седмици! Дотогава детето би трябвало да се е родило! Няма да мога да поема и нейното семейство! Още днес ще трябва да ѝ пишеш и да ѝ кажеш да не идва още поне един месец! – Пауза. – Тя знае ли, че чакаме дете?

– Да, знае – отговори Джоузеф. – Съобщих ѝ още преди месеци в едно от писмата си – плъзна препълнена чиния пред нея и се обърна, за да сложи закуска и за себе си. – Но защо да не дойде? Би могла да ти бъде от помощ, нали?

Без да вдига очи от храната си, Мей Лин смотолеви:

– Може би. Или да ми отвори още повече работа, каквато тогава ще имам в изобилие – вдигна бисквитата, която Джоузеф беше намазал с ягодовото сладко, сварено от нея миналия месец, и отхапа голяма хапка. После, отворила писмото пред себе си, тя се приведе и продължи да чете: – До нас достигнаха слухове, че вашият малък остров става доста популярен сред жителите на Сатър, така че ние ще сме първите от Такома, които ще знаят със сигурност, дали слуховете са преувеличени.

Джоузеф изсумтя, докато сядаше срещу нея със своята чиния.

– Май очаква да бъде разведена наоколо като турист, а?

Мей Лин впи очи в него и отсече:

– Моля те, обещай ми, че ще ѝ пишеш и ще ѝ кажеш още да не идва! Моля те! Най-добре би било да дойдат след прибирането на реколтата, освен ако, разбира се, не смятат да ни помогнат!

Джоузеф сдъвка внимателно бекона си, прокара го с чаша прясно мляко, загребана директно от кофата, която стоеше още в мивката, и промърмори:

– Ще ѝ пиша.

– Благодаря!

Приключиха със закуската си и прегледаха заедно останалата част от пощата. Сред съобщенията за плащания имаше и едно от Барона, който звучеше доста ядосано, че Джоузеф още не му е платил за стока отпреди три месеца, въпреки че самият той непрекъснато повтаряше, че всеки може да си плати, когато реши.

– Можем ли да му се изплатим? – запита Мей Лин, докато предпазливо провираше едрото си тяло покрай масата, за да стигне до мивката и да измие чиниите.

– Да. Донякъде. Не всичко.

Скоро плодните дръвчета щяха да станат за бране, но Мей Лин щеше да е заета с бебето. Може би щеше да се наложи да си намерят друг източник на доходи. При това скоро.

– Мислиш ли, че би могъл да убедиш Елизабет и Маркъс да ни помогнат с реколтата? – попита по едно време.

– И да си изцапат ръцете? – изсмя се Джоузеф.

Мей Лин направи гримаса, но после насочи вниманието си към почистването на кухнята. След като приключи, тя се обърна към вратата и попита съпруга си:

– За всички животни ли успя да се погрижиш? – Той кимна. – Ами градината? Провери ли дали през оградата не са влизали сърни или зайци?

– Всичко е наред, успокои се! – каза той, изправи се и с ръце върху раменете ѝ и парира намерението ѝ да излезе в задния двор. За да се заеме със задълженията си. – Почакай, искам дати покажа още нещо!

Какво още би могло да има освен дългове, които чакаха да бъдат изплатени, и техният единствен източник на доходи, който се нуждаеше от работа?

– Какво толкова има, Джоузеф? Вече достатъчно закъснях с графика си!

Устните му бяха стиснати, но играещите им ъгълчета ѝ подсказаха, че е намислил нещо.

– Чакай ме тук! – изрече, все така с ръце върху раменете ѝ, като че ли беше решил да я засади точно тук, насред пода на кухнята. – Ей сега се връщам!

Втурна се към задната врата, но спря, за да провери дали не е помръднала. Тя помръдна само една вежда.

Ухилен до уши, Джоузеф отвори вратата и излезе на верандата, където, подпрени на стената, стояха коритото и изстисквачката за пране, чакащи нейните ръце. Той остави вратата отворена и изчезна за миг зад ъгъла, след което се появи, но вече с пакет, увит в кафява опаковъчна хартия.

Усмивката му беше изпълнила едва ли не цялото му лице, когато се приближи към нея и тържествено, сякаш поднасяше приношение, ѝ поднесе пакета с думите:

– Това е за теб! За теб и за бебето!

И срита с крак вратата зад себе си.

Мей Лин изобщо не можеше да си представи какво толкова е поръчал, което да пристигне увито в хартия.

– Какво е това, Джоузеф? Как успя да платиш за него?

Леко смръщване пробяга по лицето му при този въпрос, но превъзбудената му усмивка се върна бързо и той отсече:

– Няма значение! Отвори го!

Мей Лин пое пакета от ръцете му и моментално усети, че стените поддават, което ѝ подсказа, че каквото и да се намираше вътре, беше меко.

Постави пакета на масата, сряза внимателно намазания с восък канап и още по-внимателно разтвори хартията, защото знаеше, че все ще ѝ намери някакво друго приложение по-късно. В техния дом нищо не се хвърляше.

В мига, в който разтвори и последния пласт хартия, ахна.

Вътре я чакаше най-прекрасната синя коприна, която някога беше виждала, по-скъпа и от онези, които баща ѝ едно време продаваше в магазина си. Беше стегната и здраво изтъкана от толкова фини нишки, че на допир беше нежна като вода. Автоматично в главата ѝ проблесна идея за сцена, която тя би могла да избродира върху нежната ѝ повърхност. Магазинът на баща ѝ на улица "Вашингтон", баща ѝ, застанал на прага му, баба ѝ на прозореца горе, на свой ред и тя държаща бродерия.

– Колко е красива! – прошепна тя, макар да не беше сигурна дали има предвид самата коприна или картината, която би могла да създаде върху нея.

– Но това не е всичко! Погледни под плата!

С нарастващо любопитство Мей Лин повдигна топчето коприна и под него откри набор игли за бродерия и най-малко двайсетина различни цвята конци. Късметлийско червено, наситено златно, полунощно черно, морскосиньо, облачно бяло, земно кафяво и всякакви техни нюанси, които тя не можеше да определи веднага – толкова изкусно балансираха цветовете, боядисани от ръце с огромен талант и вековен опит.

– Но откъде знаеш? – обърна се към съпруга си, но само за да си даде сметка, че плаче, защото когато се опита да го погледне, образът му се оказа размазан.

– Не знам – поклати глава той. – Просто разбрах, че те бива много с иглата, след като видях пощенската торба, която ми изработи. А и забелязах как придърпваш непрекъснато роклите си, като че ли не ти е удобно в тях.

– Неудобно ми е заради бебето – прекъсна го тя. – Роклите ми са си наред!

Не искаше да му признава, че просто не може да свикне с тях. Че с всеки следващ ден, в който навлича пристягащите, мрачни дрехи на белите жени, се чувства все по-нищожна. Че има чувството, че губи себе си и своята история.

Но той продължи така, сякаш тя не беше казала нищо.

– А после те забелязах как гледаш коприните в Порт Таунсенд, когато ходи да си купуваш билките. Исках да ти купя едно парче още тогава, но нали това беше непосредствено след като проповедникът Грей се беше отбил у дома, за да ме изнуди да направя дарение за новата му църква!

– Все още смятам, че трябваше просто да му откажеш.

– Ще ми се да го бях направил – отвърна Джоузеф. И двамата знаеха, че кракът им никога нямаше да стъпи в новата епископална църква в Ийстсаунд. – Особено когато те видях до онези коприни – прокара ръка по нежния син плат. – Наистина ли ти харесва?

– Разбира се! Невероятна коприна! Направо съм влюбена в нея!

– Ще си изработиш ли от нея рокля или нещо друго там, което да носиш с гордост и удоволствие?

Тя се загледа внимателно в съпруга си. Той обаче избягваше очите ѝ, предпочитайки да съзерцава плата и конците, разстлани пред него. И тогава тя осъзна, че той беше разбрал. Въпреки старанието ѝ той беше разбрал, че тя мрази да се облича като бяла жена.

– Да – отговори накрая. – Ще ушия роба за себе си и нещичко за бебето!

Обърна се и се отпусна в обятията му. Коремът ѝ пречеше да се приближи до него толкова, колкото искаше, но като се обърна настрани, успя да постави буза върху сърцето му. Познатите удари, които чу, накараха собственото ѝ сърце да претупа болезнено. Това не беше мъжът, когото би избрала за себе си, ако животът ѝ беше протекъл нормално, но именно този мъж тя обичаше с цялото си сърце, с всяка фибра на тялото и душата си. Някой ден сигурно щеше да събере сили и да му го каже.

Болка прониза гърба ѝ, после се стрелна към корема и надолу към бедрата ѝ. Тя затаи дъх и се отдръпна от Джоузеф, за да се приведе с ръце върху коленете.

– Мей? – постави той ръка върху гърба ѝ. Потрепването ѝ издаваше страха му.

Когато болката намаля, тя се насили да се разсмее, за да го успокои и да изглади тревожните гънки около очите и устните му.

– Нищо особено – рече. – Просто ми беше доста трудно да се наведа през този голям корем, за да те прегърна. Сигурна съм, че това няма да е последният път, в който детето ще ни пречи да показваме любовта си един към друг.

Той се засмя с нея.

Болката се беше уталожила ниско в корема ѝ, а бебето избра точно този момент, за да се превърти и да забие крак или лакът в най-нежното женско място. Тя скри болезнената си гримаса, като се обърна към масата, за да сгъне внимателно коприната и да я увие заедно с конците в хартията.

– Ще прибера тези неща в раклата си за шиене, а след това няма да бъде никак зле да се хващам на работа. Ти също, господин Макелрой!

Игривостта ѝ оказа обичайния си ефект. Той се засмя, целуна я бързо по бузата и излезе на двора. След като остана сама, тя се отпусна предпазливо на близкия стол, разтри корема си и изрече тихо в празната стая:

– Днес ли ще излизаш, мъничкият ми? Това ли се случва с мен?

Всеки път, когато се сетеше, че ще ражда без акушерка, тя имаше чувството, че изведнъж я лишават от всичкия въздух в гърдите ѝ. Както стана и сега. Гърлото ѝ пламна. Нямаше да има никого другиго до себе си освен съпруга си, когато даваше живот на своето дете. В най-добрия случай щяха да приветстват на този свят едно здраво дете. В най-лошия – това щеше да бъде последният ден от нейния живот.

Месеци наред не беше спирала да се моли на предците да не позволяват детето ѝ да остава без нея на този свят. Едно чернокосо дете с дръпнати очи със сигурност щеше да има нужда от майка си, която да му помага и да го води в този бледолик свят.

През целия ден болките идваха и си отиваха. След вечеря, когато си даде сметка, че не беше усещала нищо в продължение на няколко часа, Мей Лин остави съпруга си в дневната при счетоводните тефтери, а тя самата се запъти към брега за ежедневното си посещение при духовете на близките си.

Беше все още съвсем светло. Щеше да мине най-малко час, преди слънцето да се скрие напълно в морето в другия край на острова. Мей Лин обичаше такива вечери, вечери, в които топлината на деня продължаваше да обгръща листата и дивите плодове наоколо, изпълвайки въздуха със сладки ухания. Ароматите я караха да затваря очи и да вдишва дълбоко от тях – наслаждаваше се на всеки един нюанс и се опитваше да го скътва дълбоко в спомените си, за да може да черпи от тях през студените нощи на зимата.

Колкото повече доближаваше водата, толкова повече се променяха ароматите. Близо до къщата им тя усещаше сухите, наситени със слънчева светлина ухания на тревата и плодородната почва, но край водата уханията бяха сякаш по-живи. Тук тя долавяше влажните, остри миризми на гъби, растящи в сумрачния килим на гората, огряван много рядко от слънцето, примесени със соления мирис на кафяви и зелени водорасли, разстлани подобно на цветни петна по камънаците на брега.

В този час малко преди залез-слънце заливът почти винаги ставаше стъклен, сякаш някаква невидима ръка изведнъж изключваше вятъра и се разпореждаше на морските животни и на теченията да почиват, изглаждайки повърхността като огледало, за да отразява единствено синьото небе с преливащите се из него оранжеви и розови ивици. На Мей Лин ѝ се искаше да може да разтвори ръце и да попие цялата тази красота и в най-дребните пори на тялото си.

Сега тя отпусна внимателно натежалото си тяло на любимия си объл камък и се замисли за баща си и баба си. Лицата им бяха започнали да губят очертанията си в съзнанието ѝ. Времето заглаждаше острите им ръбове така, както невидимата ръка изглаждаше повърхността на водата. През последната година и половина тя беше живяла само с бели лица около себе си. От време на време, разбира се, най-вече в Порт Таунсенд или Виктория зърваше и по някое азиатско лице, но те почти винаги извръщаха очи от нея в мига, в който виждаха до нея да крачи Джоузеф.

Ако не беше посребреното огледало, което Джоузеф ѝ беше подарил, тя щеше да забрави дръпнатите си очи, изящните черни вежди под черната си коса, гладкото си кръгло лице. Да, започваше да забравя. Започваше да се превръща в една от тях. Но в собственото си отражение виждаше баща си и баба си. Съвсем скоро щеше да може да гледа и лицето на детето си, да вижда в него семейството си и да си спомня.

Може би тогава щеше да престане всяка вечер да посещава водата и да ги търси, опитвайки се да се почувства цяла, но прибирайки се вкъщи още по-раздробена.

– Ти не трябва ли да търкаш дъските по това време, а?

Мей Лин подскочи при звука на този глас. На не повече от десет крачки навътре в морето, в лодката си седеше онзи дявол Кембъл. Лодката му беше пълна с щайги с гвоздеи, инструменти и пакети семена за посев. Тя беше дотолкова потънала в мислите си, че изобщо не го беше чула да приближава. А все си казваше, че трябва да бъде по-предпазлива!

Как можа да бъде такава глупачка! Как можа да изложи себе си и детето си на подобна опасност?!

Страхът изпълни устата ѝ и не ѝ позволи да отговори на неговия въпрос. Изправи се от камъка и колкото можеше по-бързо се насочи към пътеката в другия край на плажа, която щеше да я отведе у дома и при Джоузеф. Към безопасността.

По-бързо, Мей Лин! Вървеше внимателно по камънаците. Де да можеше да побегне! Но издутият ѝ корем, болките, прерязванията в кръста и краката... Най-доброто, което можеше да постигне, беше да се тътри със скорост, подобаваща на вървене. Ако този дявол искаше да я нарани по някакъв начин, беше избрал най-подходящият момент за това.

Върви! Така я подканяше вътрешният ѝ глас. Не обръщай внимание на болките! Върви! Беше изминала половината път до горската пътека, когато кракът ѝ се препъна в един нестабилен камък и се плъзна на следващия, покрит с водорасли и рачета. Неописуема болка се стрелна нагоре по крака ѝ и се сви в корема ѝ подобно на змия, канеща се всеки момент да скочи.

Коремът ѝ избра точно този момент, за да се свие рязко и да запрати болката обратно по краката ѝ с такава сила, че тя беше принудена да се спре и се привие на две, обгърнала с ръце корема си. Не можеше да помръдне, докато болката не я отпуснеше поне малко.

– Не трябва да идваш тук съвсем сама, госпожо Макелрой! – подвикна подигравателно Кембъл, докато се приближаваше.

Тя нямаше сили дори да се обърне към него. Единственото, което можеше да стори, беше да се фокусира върху изпълването на дробовете си с въздух и прогонването на болката навън заедно с издишването.

– Хайде де, така ли се отнася човек към съседа си, а? Като му обръща гръб?

Тя чу разплискване на вода и разбра, че той е доплавал с лодката си до брега и сега върви към нея. Въпреки неописуемата болка успя да накара краката си да се раздвижат. Стъпка след агонизираща стъпка Мей Лин се насочи отново към пътеката.

Но Кембъл я настигна бързо. Първо видя ботушите му, намиращи се на камъните точно до нея.

– Да не си болна? – подвикна погнусено той и тогава тя разбра, че няма да я докосне. Благодари за това на издутото си тяло.

– Какво искате? – успя да смотолеви тя в мига, в който железният юмрук, удрящ безмилостно вътрешностите ѝ, благоволи да спре поне за миг.

– Искам земята ви! – изръмжа той, срита камъните в краката си и ги запрати право в нейните. – Не знам как го направи, но знам, че настрои Джоузеф срещу мен тъй, че сега той не ще да говори с мен. Накарай съпруга си да приеме предложението ми, разбра ли?! Преместете се другаде! Някъде, където такива като теб са желани!

Тя простена заради болката, отново стиснала тялото ѝ. Едва чуваше думите му.

Той отстъпи няколко крачки назад и ботушите му изчезнаха от полезрението ѝ.

– Шъ кажеш на Джоузеф, че съм направил честно предложение, нали? Кажи му да приеме, преди да е станало твърде късно!

– Кажете му го сам! – успя да изстреля тя между два пристъпа на болките.

– О, с удоволствие, стига да не го беше обърнала срещу мен, жълтурке долна!

Юмрукът в корема ѝ отново се сви и се завъртя, като я принуди да коленичи с позорен за нея вик. Цялото ѝ тяло се сви, включително мускулите на лицето ѝ. Въпреки болката тя продължи да диша, фокусирайки се върху момента, в който щеше да я отпусне и да ѝ позволи да намери пътя към дома и към Джоузеф. И точно в този момент по вътрешната част на бедрата ѝ рукна топла течност. Тя се ядоса, че Кембъл става свидетел на толкова интимен момент от нейния живот, но не можеше да стори нищо. Можеше само да диша, за да облекчи болката.

Не го чу как е преминал обратно по камъните и се е върнал на лодката си. Не чу и плясъка на веслата му, когато беше отплавал. Но когато болката понамаля и тя успя отново да надигне глава и да се огледа, него го нямаше. Нямаше и следа от посещението му на техния бряг и тя се зачуди дали всичко това не е било игра на въображението ѝ. Или може би е бил злият му дух, който я преследваше.

– Мей!

Извърна глава и видя Джоузеф, който тичаше през плажа към нея. И едва тогава си даде сметка, че е на четири крака върху камънаците и че лицето ѝ е обляно в сълзи.

Преди Джоузеф да успее да стигне до нея, я стигна поредната пронизваща болка. Тя стисна очи и се опита пак да се фокусира върху дишането си, но този път болката беше прекалено разкъсваща, за да направи нещо друго, освен да страда и да се надява, че ще оживее.

– Хайде да те занеса до нас! – чу да казва Джоузеф, но сякаш от огромно разстояние. После усети ръцете му на гърба ѝ, опитващ се да я вдигне.

– Не ме докосвай! – просъска тя, защото имаше чувството, че ако точно в този момент помръдне, тялото ѝ ще се разкъса на парчета. – Почакай! Дишай! Дишай!

Най-после болката намаля и тя събра сили да вдигне очи към съпруга си и да изломоти:

– Вече мога да се движа, но не мисля, че мога да ходя!

И моментално страхът, който беше зърнала в изражението му, изчезна. Очите му се свиха, челюстта му се стегна. Кимна рязко. Изглеждаше готов да посрещне всеки враг, а в този момент най-големият му враг беше нейната болка. А Мей Лин за първи път от много време усети как собственият ѝ страх отстъпва няколко крачки назад. Защото не беше сама. Джоузеф беше до нея, за да проведат тази битка заедно. Той щеше да ѝ помогне.

Той я вдигна пред гърдите си, а тя обви ръце около врата му, като прошепна:

– Съжалявам, че съм толкова тежка!

– Сладка моя, та ти си миниатюрна даже с бебчето в теб! Не се тревожи, скоро ще си бъдем у дома!

Мей Лин затвори очи и отпусна блажено глава върху рамото на съпруга си. Ужасяваше се единствено от следващата болка, която със сигурност нямаше да закъснее.

Дойде точно когато излязоха от хладината на гората и навлязоха в полето, изпъстрено със сенки, пълзящи бавно към къщата им над окъпаните от слънцето високи треви. Болката я сграбчи и тя изкрещя.

– Какво да направя? – попита Джоузеф, като ускори крачка.

– Спри! Не мърдай! – успя да изсъска тя, стиснала зъби. Той буквално застина на място, а тя обърна фокуса си навътре. Дишай! Дишай! Представи си как бебето застава на правилното си място, готово да се роди. – Добре, сега тръгвай! – изрече веднага, след като няколко минути по-късно болката намаля.

Искаше ѝ се да легне още тук, на тревата, обаче стисна зъби и помоли Джоузеф да побърза. Нямаше да легне, докато не се  прибере у дома, в собственото си легло. За нищо на света нямаше да позволи детето ѝ да се роди насред калното поле като мръсно животно, за което я мислеха всички жители на острова.

Джоузеф изпълни молбата ѝ и ускори крачка, но всяко негово движение причиняваше допълнителна агония на и без това нараненото ѝ отвътре тяло. Не че тя се оплакваше. Колкото по-скоро стигнеха в къщата си, толкова по-скоро тя щеше да може да се заеме със задачата да доведе детето им на бял свят.

Влязоха през задната врата на къщата, която Джоузеф захлопна с крак, а малко по-късно вече се качваха по тесните стълби към спалнята. Тя усещаше как ръцете на съпруга ѝ треперят под нея, но знаеше, че никога не би могла да изкачи тези стълби сама, затова търпеливо го изчака да се качи, хванала се здраво за врата му.

Коремът ѝ пак започна да се свива.

– Болката идва! – простена, затвори очи и се подготви за нея. Джоузеф я постави нежно на леглото, а тя се претърколи, обгърна с ръце корема си и го усети как се втвърдява. Отново започна да диша, очаквайки края на поредното изтезание. – Вряла вода! – изрече в мига, в който пак можеше да говори. – Кърпи!

Докато лежеше с усещането, че са я удряли и премятали като парцал, тя разкопча роклята си и изхлузи ботушите си. След това зачака Джоузеф да се върне и да ѝ помогне с останалото.

Съвсем скоро той беше отново до нея и ѝ помагаше да се съблече и да се настани по-удобно на леглото с възглавници зад гърба и допълнителни кърпи под нея.

– Някога виждала ли си жена как ражда? – попита той, докато махаше завивката от леглото и я оставяше върху скрина под прозореца. – Знаеш ли какво да очакваш?

Тя поклати глава и прошепна:

– Знам само онова, което билкарят от Порт Таунсенд ми каза. – Това очевидно я подсети за нещо, защото добави: – О, да! Вземи пакетчето с билки с надпис "Преди" и ми направи от него чай. За да пийна!

Той кимна и пак изчезна.

Но чаят се оказа напълно излишен. В мига, в който Джоузеф излезе от стаята, нахлу поредната болка. Но този път беше по-различна. Точно тази я изпълни с усещането, че трябва да напъва.

– Джоузеф! – изкрещя в мига, в който успя да си поеме лъх.

Той се втурна като вихър в стаята. И моментално пребледня.

– Божичко! – извика и се спусна към нея. – Виждам главата!

– Помогни ми! Нямам представа какво да правя! – Въпреки онова, което ѝ беше казал билкарят, усещането, че тялото ѝ се разпаря отвътре, я уплаши много повече, отколкото беше очаквала.

– Тук съм, миличко! Ще помогна! Няма как да е по-различно от раждането при кравите или овцете, нали?

Сравнението не ѝ се понрави особено, но точно сега не беше време за спорове. Крава или не, тя беше щастлива да има Джоузеф до себе си. Той грабна една кърпа от купчината до леглото и започна да ѝ дава напътствия, докато тя напъваше ли, напъваше. И накрая изкара детето им от тялото си.

И насред тоталното изтощение Мей Лин чу първото проплакване на детето си и усети как сърцето ѝ потрепва в отговор.

– Момченце е! – възкликна Джоузеф с подрезгавял от вълнение глас.

Тя само кимна. Затвори очи, за да си почине, докато съпругът ѝ почистваше детето им. Очите ѝ бяха все така затворени, когато той постави сина им на гърдите ѝ. Крехката мекота и топлината му изпълниха сърцето ѝ с неземно щастие. А после отвори очи и за първи път видя детето си.

Очите му бяха ококорени и се взираха право в нейните, тъмни и по-дълбоки и от океана. И в този момент тя усети как между нея и сина ѝ преминава нещо. Някакъв вид общуване, което нямаше нужда от думи. Тя никога досега не го беше срещала, но в този момент осъзна, че оттук нататък ще го познава завинаги.

– Добре дошъл, мъничкият ми! – прошепна на китайски, въпреки че гърлото ѝ се беше стегнало. С върха на пръста си погали нежно черната перушинка върху главицата му и го огледа внимателно, от нослето до върховете на десетте пръстчета на краката. Беше съвършен!

И от този момент нататък – изцяло неин, за да го пази и защитава.

Най-неочаквано и напълно неканено в този момент в съзнанието ѝ се появи лицето на баща ѝ, докато я буташе от перилата на кораба. Тогава тя смяташе, че лицето му е сгърчено от болката от побоя. Сега обаче разбра, че така боли, когато твърде много обичаш някого.

Тя никога нямаше да бутне това дете надалече от себе си.

Часове по-късно, когато Мей Лин и синът ѝ се бяха научили да кърмят и да сучат, и дори бяха подремнали – макар че за майката това изобщо не беше достатъчно – Джоузеф се присъедини на леглото при тях. Двамата родители лежаха доволни и щастливи с бебето между тях, увито в меко зелено одеялце, което Джоузеф беше разменил за щайга круши.

– Как ще го наречем? – попита бащата, вперил горд поглед в сина си.

– Ян-Тао – отговори веднага тя, но моментално се засрами, че нито веднъж не беше помислила за някакво име, различно от китайските. – Означава "красив".

Джоузеф кимна и прокара нежно пръст по бузката на бебето. Ръката му изглеждаше огромна в сравнение с бебешкото личице.

– Ян-Тао ми харесва – рече. – Но какво ще кажеш да му изберем и второ име, което да му помогне да се впише сред останалите деца на острова?

Тя разбра, че той има предвид име, което ще помогне на Ян-Тао да изглежда по-скоро бял, отколкото китаец. Очите я смъднаха и думите отказаха да излязат от устата ѝ, затова само кимна, приемайки нещата такива, каквито са.

– Харесва ли ти името Кенет? – Пръстите му се преместиха от бебето към ръката ѝ и започнаха да я галят бавно и нежно. – Така се казваше баща ми. Беше добър човек.

Това дете, което щеше завинаги да обкрачва два свята – китайския и белия, щеше да има честта да бъде кръстено на белия си дядо. Мей Лин усети, че сълзите отново напират в очите ѝ. Синът ѝ със сигурност беше благословен, след като щеше да бъде пазен от духовете и на двамата си дядовци! Беше благословен и с баща, който го гледаше със същото обожание, с което някога я гледаше нейният баща.

– Ще се постарая да носи името с чест! – прошепна тя.

Шестнайсета глава

12 август, 1887 г., петък.

Фермата Макелрой, остров Оркас.

СЛЕДВАЩИТЕ НЯКОЛКО СЕДМИЦИ преминаха като в мъгла. Грижи за бебето, грижи за собственото ѝ трудно заздравяващо тяло, ядене – когато можеше, сън – когато успееше да открадне, и рев заедно с Ян-Тао, когато не можеше да го успокои.

Мей Лин си мечтаеше да има около себе си друга жена, с която да поговори, жена, която притежава опит в отглеждането на деца. Тя самата никога не беше виждала бебета и се чувстваше глупаво, когато ѝ се налагаше да пита съпруга си за елементарни неща – той беше израснал с безброй по-малки братовчеди в родния си дом в Индиана, беше помагал в отглеждането им и беше наясно как се повиват бебета и как се държи бебешка главичка. Не би ли трябвало майката да знае по природа подобни неща?

Но макар и бавно, тя се учеше и често изненадваше самата себе си, когато интуицията ѝ я насочваше правилно и успяваше да успокои Ян-Тао съвсем сама, докато Джоузеф работеше в овощната градина. Бавно, но сигурно тя набираше увереност и сили да бъде майка.

Но липсата на сън си вземаше своето. Бебето се будеше с гладен рев на всеки три часа, а Джоузеф не можеше да помогне с нищо при кърменето му. Освен това той по цял ден беше зает с брането на ябълки и нощем се нуждаеше от сън.

Бяха изминали две седмици след раждането на Ян-Тао. Слънцето отдавна беше изгряло, когато Мей Лин влезе в кухнята да омеси тесто за хляба, който отдавна трябваше да бъде опечен. Беше се успала, опитвайки се да навакса със съня.

Ян-Тао спеше в люлката, която Джоузеф беше изработил и поставил в кухнята, за да може тя да държи под око бебето, докато работи. В момента то беше спокойно, но тя знаеше, че спокойствието му е относително, че беше въпрос на време да се събуди и да ревне. Затова работеше бързо, месейки чевръсто топката тесто на кухненския плот, докато стане гладко и готово да влезе в тавата, за да се опече в задната част на печката.

През отворения прозорец на кухнята нахлуха гласове и тя замръзна на място. Кембъл! Беше сигурна в това. Той винаги се появяваше точно когато Джоузеф не беше наблизо, а днес съпругът ѝ береше ябълките, намиращи се в най-далечната част на двора.

Молейки мислено бебето да мълчи, тя изтри набрашнените си ръце в кухненската кърпа и пристъпи тихо към прозореца в дневната. Като внимаваше да не повдига завесите повече от необходимото, тя надникна към двора, от който се чуваха гласовете.

Да, наистина беше Кембъл. В каруцата му обаче се виждаха още някакъв мъж, една жена и две малки момиченца. Джоузеф щеше да побеснее, ако завареше Кембъл в имота си. До този момент беше успял почти напълно да избягва този човек, а в случаите, когато беше принуждаван да завърже разговор с него, без думи му даваше ясно да разбере, че двамата вече не са приятели. Така Кембъл беше престанал да вика Джоузеф на помощ във фермата си и с изключение на онзи ден на плажа, когато Мей Лин започна да ражда, той се беше държал на разстояние и от двамата.

Сега Мей Лин видя как Кембъл спира каруцата си пред къщата им и скача от капрата. Вторият мъж също скочи на земята и после се обърна, за да свали двете момиченца. Двамата мъже доближиха перифериите на шапките си и поведоха разговор, но Мей Лин не успя да чуе за какво говорят. Видя само как Кембъл вдига ръка и сочи през пътя към овощните градини, където работеше Джоузеф. Но откъде знаеше този дявол къде се намира съпругът ѝ?

Междувременно жената подаде няколко чанти на момичетата, които може би бяха нейни дъщери, а те на свой ред ги хвърлиха към все по-нарастващата купчина багаж на земята. Децата изглеждаха напълно еднакви – от дългите си руси къдрици до идентичните сумрачно сини роклички, черни чорапи и черни кожени обувки. Майка им, доста солидна жена, имаше кестенява коса, силно опъната и вдигната на кокче. Върху кокчето се мъдреше шапка, за която Мей Лин предположи, че е по последна мода. Жената изгледа раздразнено двамата мъже, повдигна сивите поли на роклята си и слезе сама от каруцата, тъй като мъжете бяха твърде потънали в разговора си, за да ѝ обърнат внимание.

– Вие влизайте в къщата и се настанявайте! – каза непознатият мъж на съпругата си. Беше с почти същия ръст като Дънкан Кембъл, макар че може би малко по-пълен. – Господин Кембъл ще ме заведе при брат ти в овощната градина.

Брат?

Мей Лин ахна. Значи Джоузеф изобщо не беше писал на сестра си да не идва!

Жената насочи очи към къщата и Мей Лин побърза да се дръпне назад от страх да не бъде хваната, че гледа. Но какво щеше да прави сега с тези гости? Та тя едва успяваше да свърши обичайната си работа покрай сина си, а какво оставаше да готви, чисти и да води любезни разговори с хора, които изобщо не познаваше!

По верандата се чуха стъпки и тя си даде сметка, че повече не може да се крие. Бързо приглади престилката върху все още издутия си корем и пререса назад косата си, втъквайки я зад уши, тъй като не беше разполагала с време да я вдигне в прилично кокче.

Вратата се отвори без почукване и в стаята влетя жената, следвана от двете си дъщери. Сестрата на Джоузеф носеше фината сива коприна със стил, очевидно създаден за нея – за разлика от безформения начин, по който тези рокли стояха върху тялото на Мей Лин. Беше висока и импозантна, с изпънат гръб и гордо вдигната брадичка, благодарение на което перото на шапката ѝ падаше назад, а не пред лицето ѝ. От нея се носеше ухание на розова вода – аромат, който никога не се беше нравил особено на Мей Лин.

Ян-Тао избра точно този момент, за да се събуди с плач. Мей Лин светкавично се обърна и се втурна в кухнята, за да го вземе от люлката. Когато се обърна, видя, че жената я беше последвала. Забеляза как сестрата на Джоузеф обхваща само с един поглед хаоса в кухнята, а после, стиснала устни, насочва очи право в Мей Лин.

Когато очите на жената срещнаха нейните, Мей Лин ахна. Все едно гледаше очите на Джоузеф. Същите зелени очи, с леко бадемовидна форма, но без топлотата и закачливостта на съпруга ѝ.

– Можеш да съобщиш на господарката си, че гостите ѝ са пристигнали! – отсече презрително и надменно жената.

На Мей Лин ѝ отне няколко секунди, докато схване смисъла на това изречение. Дълбоко засрамена, тя скри лице зад бузата на сина си, но после изпъна гръб, насили се да се усмихне и изрече любезно:

– Вие трябва да сте сестрата на Джоузеф, Елизабет! Много съжалявам, че ви посрещам така! Забравихме, че ще идвате. Синът ни се роди само преди две седмици, а Джоузеф е твърде зает с реколтата, така че... – Не довърши.

– Е, слава на бога за онзи очарователен господин Кембъл, който ни докара от пристанището! Иначе кой знае какво щеше да стане с нас!

И подсмръкна надменно, сякаш Мей Лин беше виновна, че Джоузеф не е отишъл да чака сестра си на доковете. После Елизабет прегърна двете си дъщери, като че ли ги пазеше да не се доближат до китайката.

– Много съжалявам! – повтори Мей Лин, макар да знаеше, че няма никаква полза. А после се загледа тъпо в пода, докато Елизабет я изпепеляваше с поглед, пълен с неприкрито отвращение.

"Разбира се, че няма да хареса онова, което вижда" – помисли си Мей Лин, като се опитваше да се успокои. Дрехите и косата ѝ не приличаха на нищо и на рамото ѝ най-вероятно имаше петно от повръщането на Ян-Тао.

Освен това беше китайка.

– Моля, елате с мен! – изрече, като подрусна леко бебето, опитвайки се да отложи малко кърменето му. – Ще ви покажа къде ще спите, за да се настаните и починете от пътуването.

– Коя си ти? – запита безцеремонно Елизабет.

Въпросът закова Мей Лин на място. Че коя би могла да бъде? Наложи си да продължи да се усмихва, когато се обърна към зълва си и изрече:

– Аз съм Мей Лин Макелрой. Джоузеф ме нарича "Мей" и вие също бихте могли да ме наричате така, ако решите. Много се радвам най-после да се запознаем, защото аз вече нямам никакви близки и роднини.

– А това? – продължи разпита Елизабет, като посочи Ян-Тао.

Мей Лин усети, че колкото и да се стараеше, усмивката ѝ се стопи и тя не беше в състояние да ѝ заповяда да се върне. Внезапно изпълнена с необходимостта да защити детето си, тя го притисна по-плътно към себе си и отговори:

– Това е нашият син, моят и на Джоузеф. Казва се Я... – Млъкна, защото си спомни, че синът ѝ има и бяло име. – Казва се Кенет. На вашия баща. Ние го наричаме Кен.

Момиченцата се откъснаха от ръцете на майка си и се струпаха да видят братовчед си. Започнаха да пискат възторжено, обръщайки внимание на миниатюрното му носле и ушичките като мидички, като безсъмнено изобщо не обръщаха внимание нито на малко по-тъмната му кожа и коса, нито на заобленото китайско лице, отпуснато върху рамото на Мей Лин. Майка им обаче не помръдна от мястото си в другия край на кухнята.

– Той определено е... кривоглед – изсумтя, като сбърчи нос.

Кривоглед. Мей Лин усети как някъде в гърдите си ѝ се разгаря онзи пламък, който ѝ беше станал добре познат от деня, в който бяха прогонени от дома им в Сиатъл. Разбира се, че синът ѝ ще има дръпнати очи – все пак беше наполовина китаец. Но никой не беше в състояние да я накара да се срамува заради това. Никой! Даже близките ѝ!

Единственото, което успя да направи обаче, беше да се въздържи от острия коментар, който ѝ беше на устата. Вместо това се обърна към стълбите, за да отведе жената до стаята, която щеше да бъде на Ян-Тао, когато станеше по-голям. И въобще не ѝ пукаше дали жената върви след нея или не.

Вървеше и още как. Заедно с момиченцата си.

– Вие и вашият съпруг можете да спите тук, в това легло – каза Мей Лин, като приглади с една ръка завивката, с която беше застлано. Беше доволна, че поне беше успяла да почисти стаята няколко дена преди раждането на сина си. – Не разполагаме с второ легло за момичетата, но бих могла да им приготвя удобно легло на пода с одеяла и възглавници.

– Моите деца не са кучета, че да спят на пода!

Мей Лин изпъна гръб и се вторачи в стената. Сякаш всичката ѝ кръв нахлу в главата ѝ. Утробата ѝ избра тъкмо този момент, за да се свие и тя замечта да приседне някъде, но гордостта ѝ не ѝ позволи. Беше наясно, че през следващите три дена ще има безброй моменти като този.

Затова се обърна към гостите си и каза:

– Все пак разполагаме и с колибата, която Джоузеф е построил, когато преди години е пристигнал тук. Намира се сред дърветата от другата страна на моравата, но е достатъчно близо, за да може човек да идва тук за храна и други подобни неща.

– Значи е решено! – плесна с ръце Елизабет. – Вие с Джоузеф ще спите там, а момичетата ще спят във вашето легло! Хайде, момичета! Да внесем багажа!

Трите затрополиха надолу по стълбите, като оставиха Мей Лин в стаята със зяпнала уста. Тя и новороденото ѝ бебе бяха току-що изритани от собствената им къща.

"Три дена!" – напомни си тя, когато накара краката си да се раздвижат. Само три дена и ще си тръгнат. Тя можеше да се справи. И щеше да се справи – заради Джоузеф.

* * *

Незнайно как, но през онзи първи ден Елизабет успя да убеди брат си да спре работа още по обяд, за да ги заведе на прочутата планина Конститюшън. Искала да види гледката, за която някой ѝ бил казал, че се простирала от Канада до Орегон. Мей Лин нямаше сили да издържи подобно изкачване, но с радост изпрати всички – разполагаше с целия следобед да оправи къщата, да приготви вечеря и да пренесе нещата, от които тя и Джоузеф щяха да имат нужда в колибата.

Когато се върнаха, масата беше сервирана. Последвалото очерта модела на останалата част от уикенда. Елизабет и съпругът ѝ Маркъс седяха и разговаряха с Джоузеф, а към Мей Лин се обръщаха само в краен случай. Джоузеф правеше всичко възможно да я включи в разговора или в играта на карти, но тя знаеше, че присъствието ѝ кара останалите да се чувстват неудобно, затова учтиво отказваше и се изнасяше от стаята, за да измие чиниите или да накърми Ян-Тао.

Но наблюдаваше всичко внимателно. Така забеляза как Маркъс се прави, че изобщо не вижда Ян-Тао, даже когато бебето се намираше в ръцете на Джоузеф, точно пред очите му и пищенето му се носеше до небесата. Елизабет поне поглеждаше бебето, но винаги с измъчено изражение. И нито веднъж не го докосна.

Момичетата обаче, за които Мей Лин разбра, че са десетгодишни, като че ли не забелязваха отвращението и безразличието на своите родители. Присядаха на колене пред детето, говореха му и му гукаха, а после се кискаха една на друга и непрекъснато молеха да го подържат.

Мей Лин едва издържаше на изтощението, усложнено допълнително от необходимостта да държи винаги раменете си гордо изпънати в присъствието на гостите. Елизабет нито веднъж не предложи да ѝ помогне в домакинството – беше оставила всичко на гърба на Мей Лин, като че ли грижите по капризното бебе не ѝ стигаха.

Но пък обичаше много семейството и брат си, това поне не можеше да не ѝ се признае на Елизабет. Виждаше се от само себе си и беше изключително важен фактор в решението на Мей Лин да толерира присъствието на зълва си. Докато Джоузеф разказваше за живота им на острова и за плановете им да откарат реколтата си в Сиатъл, а с печалбата от нея да разширят къщата и някой ден да си построят док в техния залив, Елизабет слушаше внимателно, вторачена с обожание в брат си.

Когато вечерта си легнаха в старата колиба, а Ян-Тао беше заспал в люлката си до тях, Джоузеф ѝ заразказва как с Маркъс са били приятели още от Индиана, как са израснали заедно и как Елизабет се влачела навсякъде с тях, докато накрая Маркъс не ѝ направил предложение и не се преместили на запад, в Такома. Писмата, които изпращали вкъщи, успели да убедят Джоузеф също да се премести, въпреки че след едно съвсем случайно отбиване на островите му станало ясно, че предпочита да се засели именно тук, а не в шумния работнически град на юг.

Тя затвори очи, унесена от гласа му. Беше толкова уморена, че буквално я беше заболяла глава от усилието да стои будна до късно, за да сервира вечеря, после десерт, а след това да слуша Елизабет как свири на мандолината, която беше взела със себе си. Болеше я и цялото тяло.

И най-вече сърцето.

Виждаше Джоузеф как разговаря със сестра си и зет си, как се усмихва, смее се, пуска шеги и дразни дружески приятеля си. Това беше негова страна, за чието съществуване тя изобщо не беше подозирала и от която, както скоро си даде сметка тя, той се беше отказал напълно, когато се беше оженил за нея. Ако си беше избрал бяла съпруга, щеше да събира близките и приятелите си непрекъснато около себе си и да се смее заедно с тях. Ала сега дните му бяха тихи и самотни, минаващи единствено в нейната компания и тази на сина им.

А той заслужаваше много повече.

Ако можеше да го освободи от брачния обет... Ала със сигурността на човек, който е обичал и изгубил, тя знаеше, че никога няма да го пусне да си върви. Сега се нуждаеше от него много повече, отколкото той някога се беше нуждал от нея, независимо колко яростно би го отрекъл. Тя постъпваше егоистично, като го пазеше само за себе си, вместо да го пусне да си намери друга съпруга и друг живот. Но отлично знаеше, че да бъдеш егоист е за предпочитане пред това да бъдеш сам.

Мей Лин протегна ръка под завивките и не спря, докато не напипа неговата ръка. Преплете пръсти в неговите и ги стисна якичко и когато той ѝ отвърна със същото, тя усети как сърцето ѝ забавя буйния си бяг и се успокоява, защото знае, че той е до нея и я пази.

И докато силният му, басов глас все още изпълваше малката им колиба с историите си, тя неусетно заспа.

* * *

В понеделник сутринта Мей Лин се усмихна, още преди да отвори очи. Днес беше денят, в който Маркъс и Елизабет щяха да се върнат в Такома, а тя, Джоузеф и Ян-Тао щяха да могат да се върнат отново към тихия си и спокоен живот, точно както го харесваше тя.

Джоузеф вече беше станал, беше се облякъл и тъкмо вдигаше Ян-Тао от люлката. Скимтенето на детето му подсказваше, че е готово да бъде нахранено, но и че е напълно наясно, че баща му не би могъл да задоволи тази негова нужда.

Мей Лин се надигна, облегна се на възглавниците и протегна ръце.

– Подай ми го! – Пое бебето и след като му даде да суче, попита: – В колко часа тръгва параходът?

Джоузеф се приведе над нея и я целуна нежно по челото, изпълвайки всичките ѝ сетива с миризмата на току-що измит мъж и дървесен дим. Тя затвори очи, наслаждавайки се на това усещане.

– По разписание тръгва в единайсет, но на всички ни е ясно, че ще закъснее.

– Така е, но ти ще закараш сестра си там за единайсет, нали?

Джоузеф ѝ се ухили, изправи се и изрече:

– Няма да изпуснат днешния параход, не се безпокой! – Обърна се и тъкмо беше направил две крачки по посока на другата стая, когато внезапно спря, обърна се и рече: – Мей?

Тя вдигна глава към него и очите ѝ се плъзнаха по здравото му, стегнато тяло. И за първи път от седмици насам тя се запита кога ли ще бъде готова да бъде отново интимна с него – надяваше се да е скоро, въпреки че болката между краката ѝ подсказваше, че ще мине още доста време.

– Да?

Той наклони леко глава настрани и каза:

– Знам, че последните няколко дена бяха доста трудни за теб. И ти благодаря! Благодаря ти за всичко!

Сърцето ѝ претупа от щастие и тя отговори с усмивка:

– Пак заповядай!

– Е, ще се видим в къщата! – ухили се пак той, като ѝ намигна. А после изчезна.

Мей Лин накърми Ян-Тао, а после облече и него, и себе си. Отне ѝ само няколко минути да оправи колибата, да дръпне постелките от сламеника и да ги струпа на купчина до вратата, за да бъдат изпрани, когато гостите си тръгнат. После събра тоалетните им принадлежности в легена, който остави до купчината за пране, за да го прибере по-късно.

Когато всичко беше готово, тя пое детето в ръце и се насочи към голямата къща. Едва тогава и незнайно защо се сети, че не беше посещавала духовете на предците си край водата от раждането на Ян-Тао насам. Ако успееше да приключи работата си навреме, може би щеше да го остави при баща му, за да отскочи на брега. А може би щеше да го вземе със себе си, за да го представи на предците му.

Някой ден и на него щеше да му се наложи да научи за тях, за да знае откъде произхожда. Мей Лин не смяташе да позволи китайските им корени да бъдат изгубени в този бял свят, в който вече живееха.

Докато вървеше към къщата, тя си спомни за коприната, която Джоузеф ѝ беше подарил и която седеше прибрана при шивашките материали. От нея щеше да стане красива китайска риза за сина ѝ.

А после ѝ хрумна друга идея и тя затаи дъх от съвършенството ѝ. Не риза, а церемониална роба, като онези, за които баба ѝ беше разказвала, че са се носели от важните чиновници в Китай. Би могла да избродира на нея образи и символи, разказващи историята на техния народ и на тяхното семейство. Тази бродирана роба щеше да бъде връзката на Ян-Тао с неговия народ, с корените му. Щеше да я облече на сватбата си и в този ден тя щеше да застане до него, горда с честния и благороден млад мъж, в когото синът ѝ се е превърнал.

Усмихна се. Щеше да започне работата по тази роба още тази вечер – нали вечерите ѝ отново щяха да бъдат свободни! Мей Лин ускори крачка към къщата.

Още в мига, в който стигна, разбра, че нещо не е наред. До прозореца се виждаше напълно непознат за нея мъж, а отвътре се чуваха разгорещени гласове.

Тя мина през кухненската врата и последва гласовете до дневната, където завари Джоузеф, Маркъс, Елизабет и един мъж, когото не познаваше. В мига, в който тя влезе, разговорите замряха. Всички погледи се насочиха към нея.

Въпреки големите августовски горещини непознатият беше облечен в костюм от три части – риза, жилетка и сако, и държеше в ръце шапка с широка периферия. Даже мустаците му изглеждаха тежки и горещи, натежали над устните му. Той впи очи в нея и я изгледа подозрително.

Джоузеф скочи на крака и само с три широки крачки стигна до нея. Обгърна закрилнически раменете ѝ, притисна я леко към себе си и изрече:

– Господин Изет, представям ви моята съпруга, Мей Макелрой! – После се обърна към Мей Лин и добави: – Мей, представям ти господин Изет. Той е имиграционен инспектор от Рош Харбър. Казва, че някой бил съобщил за влязла незаконно в страната китайка, живееща в моята ферма с фалшиви документи.

Мей Лин усети как цялата потреперва. Джоузеф ѝ беше разказвал как приемането на Закона за китайското изключване е дало тласък на сериозен трафик на незаконни китайски имигранти в Съединените щати, но до този момент нито за миг не си беше представяла, че ще бъде белязана като една от тях.

– Как... Кой... Кой би сторил подобно нещо? – запелтечи тя.

Джоузеф стисна леко рамото ѝ и каза:

– Господин Изет, както вече ви казах преди да дойде съпругата ми, двамата с нея бяхме се оженили съвсем законно в Порт Таунсенд от капитан Барнс. Разполагам с необходимите документи за това горе в спалнята ни. Преди да се запозная с нея, тя е бил законен гражданин на Сиатъл заедно с баща си, тамошен търговец.

– Родена съм в Сиатъл – прошепна тя.

Безчувствените очи се впиха в Мей Лин.

– Разполагате ли с доказателства за това?

Мей Лин не знаеше как да отговори. Ако кажеше на този човек името на баща си, той ще разбере, че тя е трябвало да бъде на парахода, за който официално беше съобщено, че е пристигнал в Сан Франциско. Въпреки че истината беше съвсем друга и тя я знаеше. Да не би този човек да беше приятел на Кембъл? Да не би той някак си да беше разбрал, че тя е била на неговия кораб онази нощ и затова да е изпратил тук господин Изет, за да поправи този пропуск?

– Както вече казах, мога да ви покажа нашето разрешително за брак. Какъв тип доказателства очаквате за това, че е родена в Сиатъл?

Мъжът помести бавно едрото си туловище и попита:

– Къде е сега баща ви, госпожо Макелрой?

Ръцете  на Мей Лин обгърнаха още по-силно сина ѝ, когато вдигна глава към съпруга си с надеждата, че той знае какъв отговор е най-добре да даде. Лицето на Джоузев се зачерви от ярост, мускулите на челюстта му потрепнаха. Впери очи в инспектора и изръмжа:

– Много ли настоявате да знаете къде е баща ѝ, господин Изет?

Мей Лин беше наясно, че не може да позволи на Джоузеф да каже каквото и да било за парахода и онази кошмарна нощ. Ако го направеше, той щеше да ги изложи на нова опасност, а сега вече имаха дете, за което трябваше да мислят.

– Той се върна в Китай – побърза да изпревари тя съпруга  си с отговора. – Преди две години. Когато напрежението между моите сънародници и вашите се увеличи. Аз трябваше да отида него. Но когато корабът ни спря на пристанището в Порт Таунсенд за провизии, намерих семейство, което ме нае за готвачка и затова останах. А татко беше твърде стар и немощен и много държеше да види родината си, преди да си замине.

Докато изричаше тази лъжа, тя усети как съпругът ѝ до нея застина. Но се постара да не го поглежда в очите и продължи:

– След като се върна в Китай, получих от него само едно писмо. Оттогава насам нямам ни вест, ни кост.

– Това семейство от Порт Таунсенд, за което споменахте – обади се инспектор Изет и мустаците му потрепнаха над устните му. – Те могат ли да свидетелстват за истинността на думите ви?

– Разбира се – намеси се вече Джоузеф с груб глас.

Най-неочаквано в този момент Елизабет се надигна от мястото си и изрече:

– Хайде сега, господин Изет! Държа да сте наясно, че брат ми е почтен човек, който никога не би се унизил дотам, че да се ожени за незаконна азиатка!

Мей Лин не беше сигурна какво точно цели Елизабет, тъй като самата тя отговаряше на половината от описанието. И въпреки това ѝ беше благодарна за опита да помогне.

– Наистина ли държите брат ми да търси необходимите документи, които ще докажат невинността му? – продължи тя. – Защото, ако е така, ще станете причина да изпуснем парахода си, а това определено ще ме вбеси! Не ви препоръчвам да ме виждате вбесена!

За огромна изненада на Мей Лин господин Изет се стресна не на шега от Елизабет. Започна да върти в ръце шапката си и след няколко секунди изрече:

– Е, предполагам, че не е необходимо. Все пак виждам, че сте почтени граждани – прочисти гърло и допълни: – Информаторът ми очевидно се е объркал.

– Повече от сигурно е – кимна Джоузеф и стисна рамото на Мей Лин за последен път, след което я побутна лекичко по посока на кухнята, за да се махне от погледа на имиграционния инспектор.

Тя с готовност се подчини и влезе в кухнята, но само за да се отпусне немощно върху един от столовете, защото краката ѝ отказваха да я държат. А от дневната до нея достигна гласът на Джоузеф, който казваше на господин Изет, че ще го изпрати.

Когато предната врата се затвори зад гърба на инспектора, Елизабет буквално влетя в кухнята.

– Божичко! – възкликна, клатейки глава. – Толкова съжалявам, че брат ми трябва да търпи хорица от подобна порода!

Което, както добре знаеше Мей Лин, нямаше да стане, ако не беше тя. Главата ѝ клюмна, за да скрие сълзите, които напираха в очите ѝ. Надяваше се Елизабет да помисли, че просто се грижи за бебето.

Каква беше изненадата ѝ обаче, когато Елизабет грабна нощвите от рафта над печката и ги тресна върху плота.

– Къде държите содата бикарбонат? – изръмжа, все още бясна. – Ще направя бисквити!

Вместо да отговори, Мей Лин преглътна буцата, заседнала в гърлото ѝ, и изломоти:

– Благодаря ти!

Елизабет се закова внезапно на място, погледна право в очите Мей Лин и след продължително и твърде неловко оглеждане изрече:

– Нямам представа защо, обаче Джоузеф те обича. А аз не искам да го виждам наранен! – Започна да се обръща, но изведнъж изтърси: – Ти наистина ли си незаконен имигрант?

– Не.

Елизабет кимна, а след това без думица повече се зае да приготви закуската.

Мей Лин знаеше, че двете с тази жена никога няма да станат приятелки, но и двете обичаха Джоузеф. А това като че ли беше напълно достатъчно.

Седемнайсета глава

17 юли, вторник. В наши дни.

Имението Ротси, остров Оркас.

ИНАРА изключи електрическия тример, с който току-що беше подрязала живия плет покрай задната веранда, със свободната си ръка изтри потта от челото си и отстъпи две крачки назад, за да огледа резултата от работата си.

Беше средата на месец юли и лятото най-сетне беше настъпило – всъщност съвсем навреме за западните части на щата Вашингтон. Дъждът от миналата седмица беше напълно забравен, цветята и тревите наоколо растяха с по десет сантиметра на нощ. Червената кора на мадроновите дървета беше започнала да се цепи и бели. Лазурносиньото, безоблачно небе се отразяваше върху огледалната повърхност на пролива Ийст, раздвижвана само от време на време от някой каяк или палава чайка. Откакто близкият град Ийстсаунд вече нямаше докове по южната си брегова ивица, водният трафик покрай имението на Инара беше незначителен. Точно както го харесваше и тя.

В петък вечерта Инара беше завела Даниел до водата, за да му покаже плажа и оттогава насам ходеше там всяка вечер. Хладният бриз и свежите ухания на земята и морето неизменно прогонваха стреса ѝ от изминалия ден. Вчера беше открила плешив орел или по-скоро орлица, свила гнездо на върха на едно от близките дървета – сигурно имаше вече и малки, като се имаха предвид пътешествията, които майката правеше напред-назад, връщайки се с риба или друга плячка в огромните си, извити нокти. Може би съвсем скоро щяха да се покажат и бебетата.

Ризата ѝ беше подгизнала от пот, стичаща се по целия ѝ гръб и караща я да копнее за хладния плаж. Но засега не можеше да си позволи да отиде там, имаше прекалено много работа.

Вярно е, че можеше да наеме професионалисти за оформяне на градините и зелените пространства наоколо, което щеше да ѝ остави доста свободно време за продължаване на проучванията на убийствата или за да поръча, примерно, осветителните тела. Но екипът градинари би изисквал хиляди долари, с каквито тя не разполагаше. Беше твърдо решена да убеди баща си, че хотелът е разумна инвестиция, с която тя ще може да се справи, а предвид факта, че най-голямата му грижа бяха парите, тя беше длъжна да се вмести колкото е възможно по-разумно в бюджета. Това означаваше да ореже някои от нещата, които беше планирала. Освен това самата тя знаеше доста за поддържането на двора благодарение на летата, които беше прекарвала тук, помагайки на леля си Далия, така че беше напълно логично именно тя да поеме тази част от работата.

Удовлетворена от подкастрянето и изрязването на живия плет, тя се насочи към кухненската градина, скътана в нишата между главната къща и страничната стена на нейната къща. Това беше гледката, която се разкриваше пред очите ѝ всяка сутрин, докато пиеше чая си на задните стъпала, така че днес тя щеше да я превърне в достойна за съзерцание. Освен това нещо ѝ подсказваше, че между избуялите треви и плевели ще открие някои храбри зеленчуци – зеленчуци, които биха могли да ѝ спестят доста пари за храна както у дома, така и навън.

Сега тя остави тримера върху тревата и се насочи към гаража в другия край на подковообразното имение, за да вземе ръчна количка, лопата и градинарски ножици. По пътя си зърна Том на главната веранда и сви към него.

– Здрасти, Том! – помаха на строителя, за да привлече вниманието му.

Той изключи шлайфмашината, с която оправяше дъските на верандата, облегна се на парапета и отвърна:

– Здрасти и на теб! Смятам да накарам момчетата да боядисат тези дъски, докато времето позволява. Сигурна ли си, че не искаш да шлайфам цялата веранда? – И обгърна с жест пространството  зад гърба си.

Беше се наложило да поправят този отсек поради открити в него изгнили дъски, но останалата част на верандата беше структурно здрава, така че щеше да издържи още най-малко две-три години.

– По-добре не, но ти благодаря! – отговори Инара. – Резките и вдлъбнатините в дъските придават атмосфера. Просто кажи на момчетата си да боядисат всичко и ще бъде напълно достатъчно – загледа се право в шлайфмашината и се зачуди какво точно да каже. Накрая изрече: – Благодаря ти... че правиш това!

Когато миналата седмица се беше върнала от Сиатъл, беше седнала заедно с Том и му беше разказала за споразумението, което беше постигнала с баща си и за необходимостта да бъдат колкото е възможно по-пестеливи. Така двамата бяха орязали всички възможни разходи и бяха набелязали задачите, с които Инара можеше да се заеме и сама – примерно оформлението на градините. А Том очевидно беше решил да поеме и част от работата, която обикновено не вършеше сам.

Очите на Инара се насълзиха. Тя знаеше, че за разлика от баща ѝ Том е напълно убеден в успеха ѝ и сега ѝ помагаше просто като съсед. Беше ѝ помогнал да се чувства добре дошла в малката общност на острова.

Сега той просто сви рамене под изпъстрената си с потни петна тениска и отговори:

– Няма проблеми! О, почти щях да забравя! Софи ми заръча дати предам, че довечера те чакаме на вечеря! Свободна ли си?

– Разбира се! – усмихна се Инара. – Благодаря!

Макар да се държеше небрежно, докато помахваше на Том и се обръщаше отново към гаража, отвътре изобщо не се чувстваше така. В Сиатъл също познаваше съседите си, но там всеки беше за себе си. Хората на остров Оркас бяха различни. Тук съседите се канеха едни други на вечеря, непознати я заговаряха в бакалията или в пощата и всички ѝ помахваха дружески по пътя. Инара усещаше, че пуска все по-дълбоки корени на този остров.

Когато отвори вратите на гаража, за да вземе необходимите инструменти, я удари силна миризма на застояло и мухъл, което ѝ напомни колко старо беше всъщност това имение. Но преди да бъде построено Ротси, това парче земя всъщност е било дворът на Мей Лин или може би тук се е намирал оборът им.

Дали и Мей Лин е имала усещането, че принадлежи на този остров? Дали и нейните съседи са я канели на вечеря? Малко вероятно.

Тази мисъл натъжи Инара и тя си напомни мислено да попита Даниел, когато се обади тази вечер, какво е представлявал животът на Мей Лин. Тя се опитваше да научи колкото е възможно повече за онзи исторически период и за тази цел дори беше заела няколко книги от историческия музей в града. В една от тях беше прочела за група жители на острова, наричащи себе си "Антикитайска асоциация на остров Оркас", чиято единствена цел е била да се защитават от "нахлуването на раса, чужда нам във всяко едно отношение". По времето, когато Такома и Сиатъл са прогонили своите китайски общности, тази група на свой ред прогонила всички китайци от Оркас. Мей Лин трябва да е била първата китайка, появила се на острова след този момент. И ако е било така, дали единствено белият ѝ съпруг не е бил причината въпросната асоциация да не прогони и нея от острова?

Надали ѝ е било лесно на Мей Лин, а най-вероятно ѝ е било и много самотно. Нищо чудно, че е имала предостатъчно време да избродира толкова подробно онзи ръкав.

Инара грабна инструментите, за които беше дошла, и с натежало сърце се запъти обратно към градината.

Беше застанала на четири крака върху пръстта и копаеше около стъблото на един голям и дебел бурен, за да стигне до корените му, когато мобилният ѝ телефон внезапно иззвъня.

– Даниел! Да не би часовете ти да са свършили вече? – Във вторниците той имаше часове по цял ден, така че тя го очакваше да се обади чак привечер.

– Не. Обаждам се в едно междучасие. Просто нямах търпение да ти звънна.

Нещо в гласа му я накара да откъсне поглед от градината и да му отдаде цялото си внимание.

– Нещо не е наред ли?

– О, всичко си е наред. Просто открихме няколко китайски трупа. Във вестници от 1886 година. Точно както е избродирано на ръкава.

Инара усети как някакъв странен обръч стяга главата ѝ и изломоти:

– Какво имаш предвид?

– Имам предвид всички онези трупове, които се носят във водата около кораба. Не мога да ги изтрия от ума си, затова се заех да прегледам наново вестниците от онова време. Оказва се, че след прогонването на китайците от Сиатъл по бреговете наоколо са били открити три китайски трупа, изхвърлени от вълните. Единият в покрайнините на Порт Таунсенд, двама на остров Уидбей. Започвам да си мисля, че става въпрос за някаква огромна трагедия!

Инара затвори очи. Разбира се, че са открили трупове – за нея това изобщо не беше изненадващо. Изненадващото по-скоро беше, че са били само три. Но, от друга страна, теченията в протока Хуан де Фука са много силни, особено през февруари, така че те в комбинация с множеството морски животни са се справили ефективно с повечето от хвърлените през борда на кораба и затова до бреговете са достигнали само три трупа.

– И това не е всичко! – продължаваше междувременно Даниел. – Архивите на корабната компания от онзи период съвсем удобно липсват!

Инара отвори рязко очи и възкликна:

– Ходил си в корабната компания?

– Не, една от моите асистентки отиде там. Открила я доста трудно обаче. Очевидно компанията е променила името си. Моята асистентка успяла да свърже двете имена и корабната компания ѝ осигурила достъп до архивите, но тя съобщава, че точно тази папка липсва, а никой не си е направил труда да дигитализира толкова стари данни.

Инара преглътна мъчително. Разбира се, че папката липсва. Защото седеше на нейната кухненска маса. Оставил задачата по откриването на корабната компания на своите асистенти, Даниел очевидно все още не си даваше сметка, че параходът е всъщност на нейното семейство, но беше въпрос на време да научи. Беше крайно време да му каже.

– Ъхъм... Даниел?

Той вече беше започнал да преразказва написаното в една от вестникарските статии, но когато я чу, спря и попита:

– Да?

Трябваше да го направи! Ако не му кажеше сега, това съвсем скоро щеше да се върне върху нейната глава.

– За корабната компания. Тя е на моето семейство. "Кембъл Лайне" е била прекръстена на "Премиер Маритайм Груп".

– О! – възкликна той. След доста продължително мълчание подметна: – И защо досега не си ми казала?

Тя преглътна, стисна още по-здраво телефона в ръката си и промърмори:

– Трябваше да ти кажа още в мига, в който открих връзката. Обаче забравих. Плюс това не го смятах за толкова важно – пауза. – Какво ще кажеш аз да се заема с този проблем, а? Мога да говоря с баща ми и да го питам дали има някаква представа за инцидент от онова време.

– Окей! Би било страхотно! А аз ще продължа да проучвам какво се е случило със семейство Макелрой. Не знам защо те просто изчезват!

– В какъв смисъл?

– Ами хората от моя екип преровиха всички стари дневници и вестници от онова време. Тук-там наистина се споменава за Джоузеф Макелрой, китайската му съпруга и техния син макар и обикновено с презрение или присмех. Ала след 1894 година всички данни за тях изчезват! Проверихме списъците на пасажерите на всички кораби от онова време, регистрите от преброяването на Вашингтон, Орегон, Калифорния и Британска Колумбия. Обаче нищо. Нищичко!

Нищо от 1894 година насам. А нейното семейство се беше нанесло в тази къща на 1 януари 1895 година. Някъде в дълбините на съзнанието ѝ се появи една дразнеща мисъл, но незнайно защо отказа да придобие форма.

– Какво мога да направя, за да ви помогна? – попита само.

– Нищо. Аз разполагам с много помощници в университета, а ти си имаш предостатъчно работа покрай твоя хотел. Просто исках да те уведомя докъде сме стигнали.

Единственото, което можеше да стори в този момент Инара, беше да се държи, докато този разговор не приключи.

Въпреки че Даниел щеше да се фокусира върху въпроса къде са заминали семейство Макелрой, той вече знаеше, че има загинали хора. Беше само въпрос на време да открие, че всички на борда на онзи параход са били избити и че за това е виновен нейният прародител. И какво щеше да стори тогава тя?

Дразнещото чувство в съзнанието ѝ продължаваше да дълбае. Беше нещо, свързано с това, че Дънкан Кембъл се е преместил в тази къща през 1895 година.

Инара отдавна беше наясно, че първоначалната собственост на семейство Кембъл на този остров е била много по-малка от днешната. Дънкан пристигнал от Шотландия на остров Оркас в началото на осемдесетте години на деветнайсети век, където построил малка колиба със зеленчукова градина. Оставил там възрастния си баща и младата си съпруга, за да се грижат за имота, а той заминал за Сиатъл, за да създаде и развие бизнеса си. През първите години, докато вдигал бизнеса си на крака, виждал семейството си изключително рядко, но това положение на нещата като че ли устройвало всички заинтересовани.

Първоначалният имот и до днес беше част от имението Ротси – намираше се на юг, през гората и от другата страна на малко възвишение.

Инара реши, че е време да се поразходи.

Изтупа пръстта от дънките си, заобиколи къщата и пое напред към горската пътека. Точно там, където пътеката завиваше към плажа, тя сви в другата посока и пое на юг през шубраците, чудейки се защо с брат ѝ и сестра ѝ никога не се бяха сещали да се изкатерят на хълма, когато бяха деца и тичаха на воля през гората.

Бяха ѝ необходими не повече от десетина минути бързо ходене, за да стигне до върха на възвишението и да се озове насред разчистено от дървета място, където зърна каменните основи на отдавна разрушена постройка. Това трябва да е била оригиналната колиба на Дънкан Кембъл.

Беше малка. Много по-малка дори от колибата близо до Ротси, където са живеели първоначално Мей Лин и Джоузеф, преди да построят къщата, която по-късно е станала собственост на Далия. Сега Инара застана с гръб към някогашната колиба и се огледа.

Целият имот се спускаше стръмно към една гола скала, надвиснала над морето на около триста метра от нея. Не се виждаше никакъв лесен достъп до водата. Вляво, между хребета, на който беше застанала тя и планината Конститюшън, се простираше малка долчинка, в която гората си връщаше бавно, но сигурно някогашна овощна градина. Овощната градина беше с южно изложение, което означаваше, че някога е била осветявана достатъчно, въпреки че беше доста малка.

Останалата част от разчистеното от дървета пространство около нея някога сигурно е била използвана за отглеждане на зеленчуци за прехрана, въпреки че шубраците и фиданките, които постепенно го завладяваха, щяха да го превърнат отново в гора след две столетия.

Първоначалният имот на Дънкан Кембъл е бил отвратителен, реши Инара, сритвайки един камък в краката си. Беше каменист, върху склона на планина и с много труден достъп до вода – място, до което не се стигало особено лесно. Нищо чудно, че Дънкан се е възползвал от шанса да се премести, когато имотът на Макелрой се е освободил.

Или може би той е имал пръст в неговото освобождаване.

Докато крачеше обратно към дома си, Инара се замисли как би могла да научи още нещо. Тъкмо когато завиваше към горската пътека, тя си спомни за познатата на Том от Фрайдей Харбър, която работеше за общината. Кира със сигурност щеше да успее та открие някакви подробности от времето, когато имотът е сменил собствениците си.

Тя извади телефона си и плъзна екрана надолу, докато не откри номера, който търсеше. Набра и зачака свързване. Когато Кира вдигна, Инара ѝ обясни какво търси, а после изключи. Сега ѝ оставаше единствено да чака.

За да вложи за нещо позитивно нервната енергия, която я беше изпълнила, Инара се върна в градинката на Далия и продължи да плеви, питайки се мислено как изобщо някой е успявал да отгледа нещо на онази камениста почва на юг оттук.

Беше оплевила половината градина, когато Кира ѝ се обади.

– Мислех, че още преди няколко седмици съм ви изпратила данъчните справки, но очевидно не съм – започна директно тя. – За което съжалявам!

– Няма проблеми – отговори Инара. – Е, какво открихте?

– Не можах да открия никакви писмени сведения за прехвърляне на собственост от Джоузеф Макелрой на Дънкан Кембъл нито от 1894, нито от 1895 година, но пък може да са или изгубени, или сложени на друго място. Ако искате, ще продължа да търся. Обаче открих официален нотариален акт на името на Дънкан Кембъл от 1896 година. Започнал е да плаща данъци върху този имот още през 1895 година.

Инара изобщо не беше изненадана от липсата на официален документ за прехвърляне на собствеността. И нямаше никакво съмнение, че малко по-късно Дънкан удобно е платил на когото трябва, за да изготви нотариалния акт.

– Много благодаря за всичко, Кира! – рече сега тя. – Когато идвам във Фрайдей Харбър, непременно ще ви черпя едно кафе или нещо друго!

– Благодаря! – засмя се Кира. – Ще се радвам, макар че не е необходимо!

Инара си спомни, че иска да зададе на Кира още един въпрос.

– Открихте ли нещо за семейство Макелрой след 1894 година?

– Не. Сигурно са напуснали окръга, след като са продали имота си на Кембъл.

– Разбирам. Е, благодаря, Кира!

Инара приключи разговора, но остана там, където си беше – седнала директно върху пръстта. Периферното ѝ зрение улови някакво движение – беше орлицата, прелитаща над главата ѝ по посока на гнездото си. Но беше твърде високо, за да се види дали пак носи храна на децата си.

Но къде биха могли да заминат семейство Макелрой?

И в този момент очертанията на онази, дразнещата мисъл изкристализираха – вероятно Дънкан Кембъл ги беше убил, за да заграби имота им!

Инара сви крака и отпусна брадичка върху коленете си, мразейки се, че мисли подобни грозни неща за собствената си плът и кръв. Но след като този човек така безмилостно беше избил стотици, какво му е пречело да убие още трима?! И ако наистина ги беше убил, след като е прочел онези съобщения във вестниците за изхвърлените по бреговете трупове, надали се е осмелил да изхвърли и последните трима в проливите.

Означава ли това, че може би ги е погребал някъде из Ротси? Може би някъде в гората, край рушащата се стара колиба, в която някога тя, сестра ѝ и брат ѝ играеха. Или от другата страна на пътя, в имота на Том, който някога е представлявал овощните градини на Ротси. А може би в собствената му овощна градина, в каменистата земя, където никой оттогава насам не би се сетил да копае.

Тя трябваше да разбере какво е станало. Не можеше да живее тук и да не е наясно. Не можеше да продължава да копае наоколо и да се чуди кога лопатата ѝ ще попадне на човешки кости!

Трябваше да научи истината. Още не знаеше как, но на всяка цена трябваше да я научи преди Даниел.

Осемнайсета глава

1 октомври, 1894 г., понеделник.

Фермата Макелрой, остров Оркас.

ЯН-ТАО се спусна надолу по склона от зеленчуковата градина. Тънките му ръце, загорели от лято, прекарано почти изцяло навън, се движеха енергично. Белите му зъби проблеснаха, когато се засмя с глас, миг преди да се гмурне във високата трева. Смехът му продължаваше и когато се изправи, за да се втурне отново нанякъде, без да обръща внимание на стръкчетата трева и листата, полепнали по косата и дрехите му.

Мей Лин наблюдаваше сина си през прозореца на новата гостна. Стаята не беше точно нова, тъй като Джоузеф я беше пристроил преди близо три години, но тя винаги щеше да я възприема като "нова".

Прозорецът на стъклото беше на някои места по-дебел, отколкото на други и изкривяваше образите навън, затова тя трябваше да движи глава насам-натам, докато открие подходящото място, откъдето се вижда най-ясно. С изключение на сина ѝ и неговата неизчерпаема енергия светът навън отразяваше напълно начина, по който се чувстваше Мей Лин – не на фокус и уморена.

Тревата все още беше зелена, но беше изгубила блясъка си, безсъмнено под въздействието на сланата, която тя беше започнала да открива всяка сутрин от последните две седмици. Дървета, които започваха да се променят, изпъстряха тук-там планината с ярки цветни петна насред иначе вечно зеления пейзаж. И макар цветовете да веселяха сърцето ѝ, тя знаеше, че това не е нищо повече от илюзия, създадена, за да отвлича от истината – че скоро няма да остане нищо друго освен голи клони и заспала земя. Дори самото слънце се беше гмурнало на юг, хвърляйки дълги следобедни сенки над техния двор.

Ян-Тао изскочи от сенките, хвърляни от стените на обора, и се насочи към ярко петно светлина, която отскачаше от косата му – лъскаво черна като нейната и подстригана като на баща му. Мей Лин чуваше смеха му, когато черният лабрадор, който Джоузеф му беше подарил за петия му рожден ден, се стрелкаше покрай него и лаеше към нещо в тревата, най-вероятно животно. Здравото седемгодишно тяло на момчето се въртеше, подскачаше, тичаше и се гмурваше към онова, което двамата с кучето се опитваха да хванат.

Годините минаваха твърде бързо, каза си не за първи път тя. Детенцето ѝ скоро щеше да се превърне в млад мъж.

Двамата с Джоузеф се бяха опитвали многократно да го дарят с братче или сестриче. Впрочем все още се опитваха, въпреки двата ѝ спонтанни аборта. Но напоследък месечният ѝ цикъл беше станал доста нередовен, а в дясната страна на корема ѝ нарастваше някаква странна издутина. Беше достигнала двайсет и шестата си година и усещаше всяка една от тези години в натежалите крака, постоянно болящия я гръб и подутите ръце. Въпреки това работеше всеки божи ден, за да помага на Джоузеф да събира реколтата и да я товари на взетата под наем баржа от новия им док, за да я продава в големите градове на континента.

Когато приключеше с обичайната за деня фермерска работа, тя насочваше вниманието си към подаръка, който приготвяше за сина си. Всяка вечер до късно през нощта Мей Лин бродираше тяхната семейна история върху копринената роба, която щеше да поднесе на Ян-Тао, когато той се заженеше и създадеше свое собствено семейство.

Докато си мислеше за това – как Ян-Тао ще порасне – остра болка прониза долната част на корема ѝ. Тя простена тихичко и постави дланта си върху тази болка, мислено заповядвайки ѝ да се махне.

Нямаше време да чака порастването на сина си, за да довършва бродерията. Той може и да имаше много години пред себе си ала тя – не. Мей Лин нямаше нужда от лекар, за да разбере, че умира. От раждането на Ян-Тао насам тялото ѝ никога повече не беше същото като някога и тя подозираше, че е наследила същото заболяване, което беше отнесло собствената ѝ майка още преди да беше успяла да я опознае.

Буквално усещаше топката в утробата си – как нараства, огъва се и бавно изсмуква живота ѝ.

За разлика от майка си обаче, Мей Лин поне имаше щастието да види детето си.

Докато го наблюдаваше през прозореца, сърцето ѝ се изпълни с мечти. Той трябваше да има по-различен живот от сегашния. Трябваше да живее някъде, където има други деца, за да си играе с тях. Трябваше да притежава свободата да придружава баща си във всичките му пътувания. Трябваше да бъде третиран от хората любезно и с уважение.

След един кошмарен ден в Ийстсаунд Вилидж по време на националния празник на страната, когато никой от жителите на острова не направи усилие да скрие отвращението си от тях, тя и Ян-Тао повече не прекрачиха границите на фермата. Търговията на продукцията им и купуването на стоки за дома се извършваше изцяло и само от Джоузеф. Лично на нея така ѝ беше много по-добре. Но на Ян-Тао?

Единствените му другарчета в играта бяха тя и баща му (когато успееха да отделят време за това), животните във фермата и в гората, и братовчедките му Присила и Пенелъпи – дъщерите на Елизабет, които бяха започнали да им гостуват всяко лято от раждането на Ян-Тао насам.

По време на тези тридневни гостувания през август Мей Лин даваше всичко от себе си, за да си държи езика зад зъбите и да бъде любезна към Елизабет, която продължаваше да я третира като слугиня. Момичетата обаче се бяха превърнали в прекрасни млади жени, които бяха винаги учтиви към Мей Лин, а към Ян-Тао се отнасяха като съм собствено малко братче. Даже и само заради това Мей Лин беше готова да прости всичко на майка им.

Нещо в стомаха ѝ се огъна и я дръпна, като я накара да се приведе чак от кръста, за да облекчи болката. Мей Лин започна да вдишва и бавно да издишва, за да прогони тази болка, макар да си даваше сметка, че всеки следващ неин пристъп беше по-силен от предходния. Скоро щеше да стане непоносима. Сега тя натисна буцата в стомаха си, където се намираше тази болка, и простена. Беше време да приседне. Време да насочи вниманието си към друго нещо.

Сега тя се дръпна неохотно от прозореца и предпазливо запристъпва към дневната, където се намираше обръчът ѝ за шиене. Въпреки че от прецизните, повтарящи се движения на бродирането на пръстите ѝ се бяха появили мазоли, а китките ѝ отичаха толкова силно, че нощем ѝ се налагаше да ги увива в мокри парцали, тя все така обожаваше всеки миг, прекаран с нейната бродерия. С всеки следващ бод тя беше с една стъпка по-близо до осигуряването на най-важното наследство на сина си. С всеки бод тя се свързваше с баба си, та дори и със собствената си майка и с всички жени от семейството си, които никога не беше познавала.

Тя вдигна памучното покривало от бродерията и взе иглата, за да направи следващия бод. Частта, върху която работеше в момента, разказваше историята на тяхното семейство – за това как тя и Джоузеф се бяха оженили и как постепенно се бяха обикнали в тяхната прекрасна ферма.

Мей Лин поклати глава. Любовта беше странно чувство. Беше обичала баща си и баба си с всеки свой дъх, а когато те ѝ бяха отнети, с тях ѝ беше отнет и дъхът. И въпреки това, незнайно как, но с течение на годините, през които беше живяла като съпруга на Джоузеф, тя беше намерила отново дъха си. Сърцето ѝ претупваше развълнувано, когато чуваше стъпките му на верандата отпред. Душата ѝ се разтапяше, когато го гледаше как нежно и внимателно направлява ръцете на сина им да държат юздите на коня или когато хвърляше момчето високо във въздуха, а после го хващаше, и смехът им звънеше наоколо като прекрасна музика.

С всеки изминал ден го обичаше все повече и повече. Много повече, отколкото беше смятала, че е възможно.

И въпреки това дълбоко в себе си продължаваше да усеща онова тежко униние, което ѝ подсказваше, че все още не си беше възвърнала частта от своята душа, която беше загинала в деня, когато беше зърнала трупа на баба си на плажа и беше осъзнала, че е съвсем сама. Може би именно тази мъртва нейна част се беше настанила в утробата ѝ и беше започнала да гние. Така, както някога беше убил баща ѝ и баба ѝ, сега дяволът Кембъл биваше бавно и нея.

Мей Лин се отпусна назад, като мимоходом забеляза, че за момента болката се е отдръпнала и използва този момент, за да раздвижи врата си. Когато се почувства готова, тя сряза зеления конец, който беше използвала до момента, и се присегна към конците в прасковен нюанс, които беше смесила внимателно с розовите, за да изобразят цвета на кожата на Джоузеф. Преди да пробие плата с иглата си, тя положи конеца върху него, за да го провери как изглежда на зеления фон на гората около тяхната ферма.

Доволна от резултата, тя заби иглата и започна онова, което щеше да се превърне в лицето на съпруга ѝ. Обожаваше този момент на съпротива на плата, преди да поддаде и конецът да се плъзне през него. Започна бода отзад, а след това повтори това движение отново и отново, с привидно случайни бодове, но всеки от тях с конкретна цел.

Нещо в стомаха ѝ отново се превъртя и я стисна, но единствената ѝ реакция беше да се приведе напред, за да облекчи натиска. Нямаше никакво време за лягане. И без това вчера беше изгубила цял час в лежане.

Лицето на Джоузеф започна да се очертава върху коприната. Розовата му кожа, която той поддържаше редовно избръсната заради нея още от деня на сватбата им. Наситено зелените му очи, които сякаш винаги ѝ се усмихваха. Силната челюст, гъстите вежди, правият нос. С какво изобщо беше заслужила такъв красив мъж?

С нищо.

Тя не го заслужаваше.

Обаче Ян-Тао го заслужаваше. Затова заради тях двамата тя разказваше историята на тяхната любов чрез своята бродерия. А тази вечер щеше да я разкаже на сина им и с думи – но с китайски думи, за да може той да упражнява майчиния си език и един ден, когато погледне бродерията, да си спомня какво означава всеки символ и всяка картина.

Всяко нещо, което беше избродирала върху тази коприна, имаше смисъл и цел.

– Мамо, мамо! – Ян-Тао влетя през предната врата и се втурна в дневната, следван по петите от кучето си. Кръглите му бузи бяха розови и всеки момент щяха да се пръснат от широката му усмивка. В тънките си ръце дължеше сива космата топчица. – Хванах зайче! Искаш ли да си го осиновим?

– Дръж това същество по-далече от коприната ми! – предупреди го тя, едва сдържайки смеха си. Истината бе, че тя обичаше палавостта и пакостите на сина си, защото те показваха, че той е щастлив и доволен от живота. – Сигурно е много мръсно!

– Ще го окъпя! – отсече синът ѝ, като повдигна брадичка по начин, който ѝ напомни за баща му. – Ще се грижа добре за него, обещавам!

Ръката на Мей Лин застина насред поредния бод през коприната.

– Какво искаш да кажеш с това, че ще се грижиш за него? То не е домашен любимец, нали?

Ян-Тао преглътна и после кимна.

– Вече си имаш домашен любимец – рече тя и кимна към кучето, опънало се като рогозка в краката му. – Нямаш нужда от друг. Освен това заекът не е домашен любимец, а вечеря!

Устните на момчето потрепнаха по начин, който винаги вещаеше прилив на сълзи. То видимо се опита да пребори този прилив, като си пое дълбоко дъх и преглътна. Ръцете му се стегнаха и вдигнаха зайчето към лицето му.

– Но аз го обичам, мамо! Моля те!

Мей Лин погледна към сина си и към двете животни с него и се зачуди дали би могла да се измъкне от тази каша, като прехвърли отговорността на баща му. Но моментално отхвърли идеята, защото знаеше, че Джоузеф разрешаваше на сина си всичко, което пожелае.

А те наистина нямаха нужда от заек за домашен любимец. Ян-Тао нямаше нужда от поредното нещо, което да го отвлича от уроците и домашните му задължения. Най-малко от всичко имаше нужда от втори домашен любимец.

Ала онова, което я притесняваше най-много, беше простичкият факт, че някой ден зайчето щеше да умре или щеше да бъде изядено от койот, а това щеше да разбие сърцето на сина ѝ. Той трябваше да научи някога и този житейски урок, но не и по-рано от необходимото.

– Не! – отсече Мей Лин и си наложи да продължи с бродерията си. – Но ще ти позволя да го пуснеш обратно в гората, вместо да го убиваш за вечерята ни. Въпреки че една заешка яхния довечера би зарадвала много баща ти. Знаеш колко гладен се връща след пътуване до Порт Таунсенд.

– Да, майко – промърмори синът ѝ и се насочи към предния вход. Без да каже и думица повече, излезе, следван от кучето си, и тихо затвори вратата.

Осезаемото му разочарование увисна като погребален саван над цялата стая.

Мей Лин тръсна глава, за да се отърси от усещането, и с пръстите на лявата си ръка направи лек масаж на пръстите на дясната. Беше постъпила правилно. Една ферма не беше място за заек като домашен любимец.

Вратата пак се отвори и тя вдигна глава, очаквайки Ян-Тао пак да започне да я моли за животното. Но този път той само тресна вратата и се втурна през гостната право към кухнята. Тежките му ботуши, които отекваха по стълбите, разлюляха фенера на стената, през цялото време следвани от тихото щракане на кучешките нокти. Нов трясък на врата и тя разбра, че момчето се беше скрило в стаята си.

Няколко минути по-късно тя беше отново потънала в бродерията си, когато кучето я уведоми, че нещо не е наред. От стаята на Ян-Тао над главата ѝ се носеше жално скимтене.

Мей Лин заби внимателно иглата в коприната, за да не се изгуби. И хвърли памучното покривало върху обръча с бродерията, което я пазеше от светлината и праха.

После, без да обръща внимание на недоволството на болния си корем, тя се изправи, запъти се към кухнята и бавно започна да изкачва стъпалата към втория етаж. Почука на вратата на сина си и извика:

– Ян-Тао, добре ли си?

– Добре съм – достигна до нея притъпеният му отговор.

Мей Лин въздъхна и се помести от крак на крак, за да облекчи болката в корема си.

– Знам, че ми се сърдиш – продължи, – но смятам, че е по-добре да не си вземаш друг домашен любимец. Нямаме нужда от още едно гърло за хранене.

Млъкна и зачака отговора му.

Когато такъв не дойде, тя пак продължи:

– Освен това трябва да внимаваш колко раздаваш сърцето си! Домашните любимци умират и ако им дариш сърцето си, тогава... – И затърси подходящите думи да обясни на едно дете нещо, което и тя самата не разбираше много добре. – Тогава губиш себе си заедно с тях – завърши.

Вратата прещрака и се отвори.

Тя я бутна докрай и надникна в стаята. Ян-Тао беше запалил малкия фенер, който Джоузеф му беше подарил, и се беше свил в ъгъла върху няколко възглавници с кучето, притиснато до гърба му.

– Всичко е наред, мамо – промълви. – Аз не обичам зайчето.

Непреклонната решимост, изобразена върху лицето му, накара нещо в гърдите ѝ да се пречупи и да стисне здраво сърцето ѝ така, сякаш искаше да го изтръгне.

– Съжалявам, че се наложи да го пуснеш – прошепна тя.

– Не го пуснах – изсумтя детето и изтри сълзи с юмруците си.

– Как така? Къде е?

– На верандата. Можеш да го вземеш, за да приготвиш яхния за татко.

Никога през живота си Мей Лин не беше виждала толкова млад човек да демонстрира храброст, присъща само на възрастните. В този момент тя зърна проблясък от почтения мъж, в когото някой ден синът ѝ със сигурност щеше да се превърне, и усети как емоциите я заливат като вълна.

Може би беше действала твърде прибързано. Може би трябваше да му позволи да задържи зайчето.

– Още ли искаш да го задържиш? – попита, макар да знаеше, че въпросът ѝ е глупав. Разбира се, че той ще иска да задържи животното.

Но синът ѝ я изненада. Поклати глава и промърмори:

– Вече е твърде късно, мамо. То е мъртво.

* * *

Мей Лин приготви заешката яхния, както и любимите бисквити на Джоузеф, които да си вървят с нея, но той не се върна за вечеря от пътуването си до Порт Таунсенд. Тя остави тенджерата на печката, за да не изстива, и отиде да завие Ян-Тао и да го целуне за лека нощ, като не забрави да му благодари за заека, макар и двамата да бяха наясно, че тя трябваше да му позволи да го задържи като домашен любимец. Той не беше хапнал повече от две хапки от яхнията, а и тях едва беше преглътнал.

Докато вечеряха, навън се беше извила буря и сега дъждът барабанеше силно върху къщата им. Един поглед от прозореца в детската стая ѝ показа как дърветата се извиват като обезумели под напора на силния вятър. Сух клон или може би просто шишарка падна върху покрива им, но отекна толкова силно, че накара и двамата да подскочат.

– Не се страхувай, сине – успокои детето си тя. – Просто буря. Заспивай! Лека нощ!

– Къде е татко?

Мей Лин застина на прага на вратата, усмихна му се успокояващо и изрече:

– Сигурна съм, че когато се събудиш, той вече ще бъде тук! Хайде, сега заспивай!

Затвори вратата и отпусна чело върху нея, като се замоли на предците си: "Моля ви, пазете Джоузеф! Пазете го!".

Заслиза бавно по стълбите, превита от изтощение. Но все пак приведе всичко в кухнята в обичайния ред, след което се наметна и въпреки бурята излезе, за да прибере животните по местата им в обора за през нощта. Конете получиха множество снопове люцерна, а прасетата, козата, кравата и овцата – по едно канче зърно. След като напълни коритата им с кофи с вода от потока, тя заключи обора и се върна в къщата, като непрекъснато се оглеждаше в очакване на знаци за завръщането на съпруга ѝ.

Жадуваше да се свие на спалнята до него и да спи часове наред. В мига, в който той се прибереше, тя щеше да стори точно това.

От бурята нощта изглеждаше по-мрачна от обичайното. По това време тя обикновено ходеше до водата, за да посети духовете на баща си и баба си. Не беше стъпвала там от раждането на сина си насам, което беше преди повече от седем години, ала тази вечер усещаше необичайно привличане откъм водата, имаше чувството, че самите духове я викат. Въпреки бурята, въпреки проливния дъжд, калта и собственото ѝ изтощение краката ѝ се насочиха към брега.

Вятърът свистеше покрай ушите ѝ и свиреше призрачна музика между клоните на дърветата. Но тя не му обръщаше внимание, точно както не обръщаше внимание на студения дъжд, който шибаше голите ѝ бузи.

Краката ѝ се подхлъзнаха върху калната пътека и тя побърза да се подпре на грубия дънер на близкия кедър, за да не падне. Нещо странно я накара да спре и да се ослуша, наострила всичките си сетива.

Но защо Джоузеф още не се беше прибрал?

Сред сенките на дърветата, подмятани от вятъра, не помръдваше нищо. Никакъв проблясък на светлинка. Никакви гласове.

Никакви други аромати освен на мокра гора. Нищо не се промени. Докато тя чакаше и се оглеждаше за сигнала от онова, което я беше накарало да застане нащрек. Защото нещо наистина я беше накарало. Там някъде имаше нещо. Нещо я беше накарало да спре и да изпита желание да отиде край водата за първи път от седем години насам. Тази вечер нещо я зовеше, а тя нямаше никаква представа нито какво, нито защо.

Нещо не беше наред.

Нейните предци я бяха освободили от захвата си, когато синът ѝ се беше появил на бял свят и тя беше започнала бродерията. Откъде накъде ще я викат точно тази вечер?

Освен ако това не бяха духовете на баща ѝ и баба ѝ. Освен ако не я викаха те. А някой друг.

С разтуптяно сърце Мей Лин обърна гръб на водата и се втурна обратно към къщата, колкото бързо ѝ позволяваха бурята и болката в стомаха. Не можеше да остави Ян-Тао сам и секунда повече, независимо колко силно беше привличането на водата тази нощ. Щеше да се върне на брега, веднага щом Джоузеф се прибере у дома.

Ала той никога не беше закъснявал толкова много. Вчера сутринта беше тръгнал рано с намерението да прекара една нощ в Порт Таунсенд, а после да се върне още днес по обяд. Понякога успяваше да свърши работата си само за ден и хващаше някой параход или частна лодка, за да се прибере у дома, без изобщо да преспива в града. Никога досега не беше отсъствал цели два дена. Никога.

След като се прибра вкъщи и се подсуши, тя се опита да поработи върху бродерията си, но установи, че прави небрежни, неравни бодове, затова разши всичко и започна наново. След около час прецени, че няма никакъв смисъл да се опитва, отказа се и започна да крачи между прозореца на гостната, който гледаше към водата, и прозореца на дневната, който гледаше към пътя, в очакване и копнеж да зърне завръщането на Джоузеф. Съзнателно не обръщаше внимание на повика на водата, който продължаваше.

Накрая се предаде на изтощеното си тяло и полегна на канапето, свивайки се на кълбо около студената, пронизваща болка в корема ѝ, която се надпреварваше за нейното внимание заедно с изпепеляващия страх в гърлото ѝ. Унесе се в сън, без изобщо да си направи труда да изгаси свещите.

Събуди я кучето. Яростният му лай предупреждаваше, че в двора им има човек. Лабрадорът се втурна по стълбите откъм стаята на Ян-Тао и се насочи право към вратата, като виеше така, сякаш от другата ѝ страна се намираше самият дявол. Мей Лин се надигна бавно от дивана, пронизвана от още по-силна болка и от преди, и се огледа.

Слабите лъчи на слънцето проникваха през стъклата на прозорците и падаха право върху плетеното килимче в краката ѝ. Утрото беше настъпило. Бурята беше отминала, а Джоузеф все още го нямаше.

Кучето подскачаше като подивяло пред вратата, лаейки по непознатия отвън. Мей Лин беше наясно, че животното лае само по непознати, значи човекът от другата страна със сигурност не беше Джоузеф.

Тъкмо това ѝ трябваше. Гост.

– Татко ли е?

При гласа на сина си тя се обърна. Видя го да стои на прага към кухнята, напълно облечен, с все още несресана от съня коса.

– Не, хузи – поклати глава тя. – Не е баща ти.

Приближи се до прозореца и предпазливо повдигна белите завеси.

Двама мъже, бели мъже тъкмо слизаха от конете си и връзваха поводите им за парапета на верандата. Онзи, който беше с лице към нея, беше среден на ръст, сравнително як и беше облечен в черен костюм. Човекът бръкна в дисагите си за манерка с вода и нещо върху костюма му, вероятно някое голямо метално копче, проблесна под утринните лъчи на слънцето.

Вторият мъж, нищо че все още не се беше обърнал към нея, тя би познала и със завързани очи. Кембъл. Държанието му беше уникално. Мей Лин никога не беше виждала човек с подобно излъчване. Не беше виждала и крале или императори, но нещо я караше да оприличи държанието на Кембъл с царствената надменност. Вечно вирната брадичка и поглед отвисоко, с който гледаше пренебрежително поданиците си – въпреки че повечето от тях бяха по-високи от него – изпънати назад рамене и издути гърди.

Мъжете заговориха тихо, така че единственото, което успя да чуе тя, беше мърморене. Не приличаха на хора, дошли да ѝ пакостят, обаче Мей Лин познаваше достатъчно добре Кембъл, за да знае, че не трябва да има вяра нито на него, нито на когото и да било друг в неговата компания.

– Върни се в кухнята! – прошепна на сина си, като го тикна пред себе си, докато самата тя се втурна към задната врата и грабна пушката на Джоузеф от стената, на която тя винаги висеше. – Ида не си гъкнал, чуваш ли? Онези там за нищо на света не трябва да разбират, че си тук! Разбра ли ме?

Момчето кимна, ококорило уплашено очи над кръглите си бузи.

– Къде е татко? – прошепна.

Тя поклати глава, докато проверяваше дали пушката е заредена, и отговори:

– Не знам. Но не се тревожи! Аз ще се оправя с онези мъже вън!

Точно в този момент един от мъжете заудря силно по вратата. Майка и син подскочиха. Мей Лин впери многозначително поглед в Ян-Тао, постави пръст на устните си и повдигна вежди. Той кимна енергично с глава, а после се втурна и се скри в ъгъла до печката.

Успокоена поне за него, тя вдигна пушката пред себе си и се насочи безшумно към предната врата.

– Кой е? – извика с най-силния глас, който успя да изкара от себе си.

– Госпожо, аз съм, Дънкан Кембъл – достигна до нея гласът, който накара всичките ѝ вътрешности да се свият. – С мен е шериф Кеплър. Имаше неприятен инцидент. Бихте ли отворили вратата, ако обичате?

Стомахът ѝ се превъртя и сякаш тупна, тежко, подобно на камъните в пролива Ийст.

– Какъв инцидент? Какво искате да кажете?

– Госпожо Макелрой – обади се друг глас, който вероятно беше на шерифа. – Става въпрос за вашия съпруг. Може ли да влезем?

Мей Лин се извърна и хвърли бърз поглед към кухнята. Макар да не виждаше никакви признаци за присъствието на сина си, тя знаеше, че той е там. На всяка цена трябваше да го опази от тези мъже!

Обърна се отново към вратата и изпъна гръб, изправяйки се колкото ѝ беше възможно по-достойно, въпреки придърпващата я надолу болка в стомаха. Все така стиснала здраво пушката, отключи вратата, прекрачи прага и я затвори зад себе си.

На верандата ѝ, рамо до рамо, стояха Кембъл и шерифът. Когато я зърна, шерифът инстинктивно отстъпи крачка назад. Отблъскването му донякъде я втрещи – от пет години насам не беше виждала никой друг бял мъж освен Джоузеф. Тези години я бяха накарали да забрави множеството начини, по които хората наоколо можеха да ѝ покажат, че я ненавиждат.

Мей Лин вирна брадичка и срещна предизвикателно изпълнените му със страх очи, изпълвайки се с моментно задоволство, когато видя как отпуснатите му мустаци потрепнаха.

После премести поглед към Кембъл. Самото му присъствие толкова близо до нея я накара да стисне пушката в ръцете си още по-здраво и от преди. Кембъл не се усмихваше, въпреки че в очите му се долавяше някакво злорадство. Пръстът на Мей Лин обра леко спусъка.

– Какво искате? – извика.

Шерифът свали шапката си и без да откъсва очи от пушката, изрече:

– Госпожо, може ли да влезем вътре? Опасявам се, че ви носим лоши новини.

И точно тогава истината най-сетне я осени. Защо иначе щяха да идват тук Кембъл и шерифът? Треперенето тръгна от краката ѝ и се надигна нагоре по тялото ѝ. Когато стигна до корема ѝ, я дръпна така, че буквално ѝ прилоша, а стигнало до главата ѝ, предизвика в нея странен, жужащ звук.

Вече знаеше какво ще ѝ кажат. Нямаше нужда да влизат в дома ѝ и да плашат сина ѝ, демонстрирайки престорената си любезност. Затова изрече троснато:

– Казвайте каквото имате за казване и се махайте!

Двамата мъже се спогледаха. Кембъл сви рамене и завъртя очи, сякаш искаше да каже, че изобщо не го интересува как ще поднесат новината. Шерифът леко кимна с глава, после се обърна към Мей Лин и занарежда:

– Госпожо, с прискърбие ви съобщавам, че параходът, в който е пътувал съпругът ви, е претърпял корабокрушение. Намерен е полегнал настрани край остров Лопес. Вътре е открит само трупът на капитана. Вчера търсихме часове наред и нашите момчета продължават да търсят и в този момент, но все още няма и следа нито от вашия съпруг, нито от телата на останалите пътници на кораба. Приемете моите съболезнования!

Мракът се стовари с трясък върху Мей Лин. Кембъл със сигурност имаше пръст в този инцидент. Той беше причината съпругът ѝ да изчезне. Само той беше причината водата да ѝ отнеме и Джоузеф така, както преди години ѝ беше заповядал да ѝ отнеме семейството ѝ.

И съвсем внезапно и необяснимо страхът ѝ от Дънкан Кембъл се изпари. Изпариха се нервността и напрежението, които обикновено изпитваше около него. Изпари се физическата необходимост да свежда очи, когато той се приближи до нея. Изпари се импулсът ѝ да се крие от него.

Изобщо не ѝ пукаше какво може да ѝ стори този човек. Вече ѝ беше сторил предостатъчно – най-лошото, което човек може да си представи. Беше ѝ отнел първо баща ѝ и баба ѝ, а сега ѝ беше отнел и съпруга ѝ.

Някъде от дълбините на някакъв дълъг тунел тя дочу някакъв първичен писък, който раздра тишината наоколо. Макар да не го усещаше, тя знаеше, че този писък идва от нея самата. През пелената на болката Мей Лин се видя как вдига пушката и я насочва право към лицето на Кембъл.

– Ти ги уби! – чу се да крещи на китайски. – Ти уби Джоузеф! Ти уби татко и баба и се опита да убиеш и мен! Никога повече, Бял дявол такъв!

И дръпна спусъка.

Следващото, което помнеше, беше как лежи по корем на верандата и как в дланите ѝ се забиват трески, докато коляното на шерифа притиска гърба ѝ. Черният саван, който я беше покрил изведнъж, пак изведнъж беше изчезнал и тя видя всичко около себе си съвсем ясно. Пушката лежеше до нея, но шерифът я срита, така че тя излетя от верандата и падна в двора. Кембъл каза нещо, но тя не разбра нищичко.

За нея нямаше никакво значение, че шерифът я беше бутнал и ѝ беше попречил да уцели. Защото тя всъщност не искаше да убива Кембъл – убиеше ли го, щеше да заприлича на него. А тя беше по-добра от него и винаги щеше да си остане такава.

Вече нищо нямаше значение. Както си лежеше на верандата, тя отпусна чело върху ръцете си и се разрида. Сълзите ѝ закапаха  върху дъските, но не я беше грижа. Искаше ѝ се цялото ѝ тяло да се разтопи и да се стече в пролуките между тях.

– Хайде, Дънкан! – чу внезапно тя гласа на шерифа. – Работата ни тук е приключена.

– Ама тя се опита да ме убие, шерифе! Трябва веднага да я арестуваш!

– О, я престани! Жената не искаше да ни стори зло! Това е само от скръб.

Въпреки болката, която пулсираше в ушите ѝ, тя успя да чуе как мъжете се връщат при конете си, как ги яхват и как Кембъл продължава да настоява тя да бъде арестувана. Мей Лин знаеше, че ако беше бяла жена, щяха да я внесат внимателно вътре, да ѝ поднесат чай и да повикат собствените си съпруги, за да поседят при нея. Ала една китайка не заслужаваше подобна доброта в техните очи.

Всъщност тя се радваше, че стана така. Единственото, за което си мечтаеше в този момент, беше да я оставят насаме с агонията ѝ.

Мъжете пришпориха конете си и скоро изчезнаха от имота.

Но тя продължаваше да лежи неподвижно. Знаеше, че ако вдигне глава, ще ѝ се наложи да погледне истината в очите.

Резето на входната врата щракна, пантите изскърцаха. Тя се стегна. Как можа да забрави Ян-Тао?! Какво ли беше чул?

– Мамо?

Тя бързо изтри очи в ръкава си и приседна с гръб към сина си. Бяха ѝ необходими три дълбоки поемания на въздух, за да събере кураж да се обърне към него.

Синът ѝ изглеждаше болен, във физическия смисъл на думата. Обикновено закръгленото му лице беше хлътнало като на старец. Очите му бяха зачервени, подпухнали и с дълбоки сенки и тя си даде сметка, че нейните сигурно също изглеждаха така.

– Какво чу?

Брадичката му потрепери, когато се осмели да излезе през прага. Вратата зад гърба му се трясна.

– Татко е... – Млъкна и прокара ръкав през носа си. – Няма го... – Лицето му се сбърчи и от гърлото му излезе конвулсивно ридание.

Мей Лин разтвори обятията си и детето се втурна към нея, притискайки се в гърдите ѝ. Воят, с който огласи околността, я прониза.

Дънкан Кембъл беше виновен и за това. Дънкан Кембъл току-що беше убил детството на сина ѝ така, сякаш беше пуснал куршум в главата му.

– Ще се оправим, Ян-Тао – започна да шепне тя, докато го галеше по главата и го люлееше в обятията си. – Ще намерим начин да се оправим! Ще видиш, че ще се оправим!

Продължи да люлее сина си и да го успокоява, доколкото ѝ беше възможно. Топлината на малкото му тяло в скута ѝ успокояваше пък нея. Повтаряше му отново и отново, че всичко ще бъде наред.

Но още докато изричаше тези думи, дълбоко в душата си Мей Лин съзнаваше, че повече нищо няма да бъде наред.

Деветнайсета глава

27 юли, петък. В наши дни.

Имението Ротси, остров Оркас.

– ЗНАЕХ СИ, че ще те намеря тук!

Инара се обърна стреснато, дочула гласа на Даниел. Видя го как се измъква изпод сянката на гората и се насочва към плажа, където тя беше прекарала последния половин час в мечти за изграждането на док, на който гостите на хотела да завързват лодките си или да потеглят на разходка с каяци. Току-що беше отбелязала в бележника си да не забрави да провери офертите за каяци и прилежащо към тях оборудване, с които да обнови гаража на имението, когато се появи Даниел.

– Подранил си – изрече тя, като го посрещна на половината път. – Но това само може да ме радва! Липсваше ми!

– И ти на мен! – промърмори той, впи устни в нейните и тя се отпусна в прегръдката му.

Звукът от плискане на вода ѝ напомни къде се намират. Отдръпна се леко от Даниел и се обърна към водата, но без да изпуска ръката му.

– Погледни, тя се върна!

– Коя се върна?

– Тюленката, за която веднъж ти споменах. Онази, която идва почти всеки път, когато съм тук. Това е тя! – изрече Инара и се загледа в сивата глава, която се гмурна под проблясващите вълни на океана, за да се появи отново миг по-късно, вперила очи право в тях. И после пак да повтори ритуала – като дете, опитващо се да привлече вниманието на възрастните.

– Откъде знаеш, че тюленът е женски? – попита Даниел.

– Всъщност не знам. Просто усещане – отговори Инара и се замисли върху думите му.

Още от първия миг, в който беше зърнала тюлена в нейния залив беше почувствала странно родство с него. Сякаш бяха сестри.

Сега тя сви рамене и се обърна, за да вдигне от камъка бележника, който беше оставила там.

– Но колкото и да се радвам да те видя отново тук – добави, – първо се налага да свърша някои неща, преди да ти засвидетелствам цялото си внимание.

По лицето му се разля лукава усмивка, която ѝ подсказа, че мислите му вече са взели друга посока.

– В такъв случай може би е най-добре да те оставя да си вършиш работата на спокойствие – изрече, – за да приключиш по-бързо. Нещо против да си сложа лаптопа на масата в кухнята ти?

– Няма проблеми! – кимна тя. – В хладилника има студен чай, а на плота в една кошничка са бисквитите, които Софи ми изпрати тази сутрин. Ще се бавя не повече от час.

– Върху какво работиш в момента?

Инара притисна бележника до гърдите си и отговори:

– Върху моя бизнес план. Изрично изискване на татко, за да ми отпусне заема, от който се нуждая. Отнема ми много повече време, отколкото си мислех, а се надявах, че тишината на плажа ще ми помогне да се концентрирам по-добре – обърна се и се сбогува с поглед с тюлена, преди да потегли към горската пътека до Даниел. – Бавя се още повече заради новите идеи, които непрекъснато ми хрумват и които се налага да напасвам към разходния план и графика за строителните дейности.

– Досега не съм чувал нито една твоя идея, която не си струва да бъде приложена – отбеляза Даниел и ѝ подаде ръка. Жестът му беше толкова естествен, сякаш бяха заедно от години. – Мога ли да помогна с нещо?

Тя се насили да се фокусира върху въпроса му, а не върху палеца му, който беше започнал да гали ръката ѝ, и отговори:

– Освен ако не познаваш някого, който продава и монтира едновременно безопасни и евтини асансьори – надали.

Това беше част от плана, на която отдавна беше заседнала. И причината беше проста – високата цена. Беше си мислила да мине без асансьори, но тъй като всички стаи за гости бяха на втория етаж – а ако бюджетът ѝ позволеше разширението, щеше да има и трети – тя беше длъжна да пригоди хотела към всички изисквания, включително и към изискванията за благоприятна за инвалиди среда. Пък и асансьорите щяха да бъдат добре дошли не само за гостите, но и за персонала. За съжаление разходите по тях бяха феноменални. Беше започнала да си дава сметка, че дори ако баща ѝ дадеше одобрението си през септември, пак щеше да ѝ се наложи да търси втори инвеститор.

"Не, не ако, а когато!" – напомни си сега тя за пореден път. Когато баща ѝ дадеше одобрението си. Беше длъжна да не губи позитивния си дух. Разбира се, че баща ѝ щеше да одобри работата ѝ и да увеличи заема. Трябваше да го направи!

– Сега ли да ти кажа какво ново откри моят екип, или да го оставя за по-късно? – обади се по едно време Даниел, прекъсвайки препускащите ѝ мисли.

Краката ѝ сами се заковаха на място. Нещо силно стисна гърлото ѝ. Ами ако екипът му е открил, че...

Не, не трябва да мисли за това! В крайна сметка биха могли да открият какво ли не както за ръкава, така и за Мей Лин.

От онази среща с баща ѝ насам Инара не спираше да сънува хвърлените в океана китайци. Будеше се посред нощ от тези кошмари задъхана и с разтуптяно сърце. От време на време към сцените с плаващите покрай онзи кораб трупове се добавяха и сцени с разбитата кола на майка ѝ и тя чуваше някакъв зловещ смях, макар нито веднъж да не успя да види откъде идва.

Доскоро беше обвинявала себе си за смъртта на майка си, а сега започна да се улавя с налудничавата мисъл, че отново тя е виновна за смъртта на всички онези нещастни души, хвърлени от кораба на Дънкан Кембъл, включително и за съдбата на Мей Лин.

Даваше си сметка, че не е могла да стори нищо, за да прекрати онази касапница, просто защото тогава още не е била родена.

Но това ни най-малко не намаляваше реалността на чувството за вина и раздиращата болка в душата ѝ.

Сега тя буквално се насили да продължи напред, като промърмори:

– И какво са открили?

Даниел се закова пред нея и хвана ръцете ѝ. Светлината, която се промъкваше между листата и клоните над главата му, изпъстряше лицето му със светлосенки. Очите му танцуваха в ритъма на изненадата, която ѝ беше подготвил, и на нея ѝ се прииска да може да отвърне подобаващо на неговото вълнение. Вместо това усещаше единствено подлото нахлуване на страха.

– Вече знам какво се е случило с Джоузеф! – изрече триумфално той.

– Имаш предвид съпругът на Мей Лин?

Той кимна, приведе се към нея и продължи:

– Макар хората от моя екип да твърдяха, че са изчели всички вестници от онзи период, след откриването на доклада за труповете нещо ме накара да прегледам пресата още веднъж. Открих новината в един малък параграф във вестник "Островитянин" с дата 7 октомври 1894 година!

– И какво пише там?

– Нося ксерокопие в колата си, така че по-късно можеш да го прочетеш лично, но засега ще ти кажа само, че там се говори за инцидент с парахода "Тийзър" и че претърсването за оцелели от корабокрушението било прекратено. Властите обявили всички пътници на борда на кораба за мъртви, а по-нататък следва списък с имената им. Един от тях е Джоузеф Макелрой.

– А Мей Лин и Ян-Тао?

– За тях не се споменава нищо. Вероятно е бил сам. Направих допълнителни проучвания и установих, че този конкретен параход е извършвал редовни курсове между Порт Таунсенд, Фрайдей Харбър, Ийстсаунд и Белингам. В нощта на 30 септември 1894 година обаче попаднал в много силна буря, след което бил открит полегнал настрани на брега на остров Лопес. В лоцманската кабина било открито тялото на капитана, но всички останали пътници, качили се от Порт Таунсенд в онзи ден, били безследно изчезнали.

– Искаш да ми кажеш, че Мей Лин е останала вдовица с малък син и без никакви средства, с които да се издържа? Какво е могла да стори, за бога, за да оцелее?!

Блясъкът в очите на Даниел помръкна. Той помести смутено крака и с много тих глас отговори:

– Искрено се надявам да разберем, но е възможно и никога да не узнаем. В друга статия относно онова корабокрушение се казва, че Джоузеф Макелрой е имал сестра, която живеела в Такома. Сега съм дал разпореждане на моя екип да издирят тази сестра, както и нещо за Мей Лин или Ян-Тао от следващите години.

– Значи Мей Лин е напуснала острова доброволно? – възкликна обнадеждена Инара.

– Какво искаш да кажеш с това "доброволно"? – смръщи се Даниел. – Нали е продала лично имота си на твоето семейство?

Дала си сметка за големия гаф, Инара побърза да замаже положението:

– Да, разбира се! Просто си мислех, че надали ѝ е било много лесно да живее тук съвсем сама. От друга страна, това е бил единственият дом, с който е разполагала.

Никак не ѝ харесваше, че трябва да го лъже, но нямаше друг избор. Но Даниел като че ли се върза на версията ѝ и двамата поеха отново към имението.

– Какво ще кажеш за един уикенд да прекратим разговорите за Мей Лин, а? – изрече внезапно тя. – Както и за ръкава и Джоузеф, и въобще всичко, свързано с тях? – Искаше ѝ се поне за няколко дена да бъдат нормална двойка, говореща си за нормални неща.

С периферното си зрение го видя как се ухилва, кимва и отвръща:

– И без това тези новини за тях са единствените, с които разполагам днес. Та какво друго предлагаш да правим?

Продължиха напред през гората, обсъждайки идеите си. Колкото повече се отдалечаваха от брега, толкова по-топло ставаше.

Бавно, но сигурно соленият морски въздух беше заменен от топлия аромат на кедрови дървета, примесен тук-там с пикантното ухание на сухи елхови иглички, хрущящи под краката им. Колкото повече приближаваха къщата, толкова повече се усещаха и миризмите, свидетелстващи за процеса на реконструкция и на новия ѝ живот – прясна миризма на стърготини, остър мирис на боя, дизелови изпарения от електрокара, свалящ палетите с плочки от пристигналия камион.

Всички тези миризми отново я върнаха на земята, издърпаха я от кошмара и тъгата, които я изпълваха всеки път, когато се сетеше за Мей Лин. Инара вдиша дълбоко от всичко, като прогони сенките, стаили се в сърцето и ума ѝ, доволна, че разполага с хотела, за да отвлича мислите ѝ.

– Какво ще кажеш да започнем уикенда с вечеря в "Хана край Шип Бей"? – попита Даниел, докато заобикаляха фонтана. – Аз черпя.

"Ханът край Шип бей" беше ресторант в Ийстсаунд, за който бяха писали безброй регионални и национални списания и в който тя отдавна мечтаеше да отиде, но с този хотел не можеше да си позволи. Затова сега стисна лекичко ръката му и отвърна:

– С удоволствие! Благодаря!

– Удоволствието е изцяло мое! – усмихна се Даниел и се обърна точно в мига, в който тя се надигна, за да го целуне. Устните ѝ се впиха в неговите. Инара въздъхна щастливо и се отдаде с наслада на пламъка, който се разгаряше моментално при всеки допир между тях, без изобщо да я интересува, че Том или някой от бригадата му може да ги види.

Когато целувката приключи, Даниел отпусна чело върху нейното и прошепна:

– Ако искаш можем да си останем и у дома.

– За нищо на света! – разсмя се тя и игриво го избута от себе си. После сниши глас и допълни: – Но можем да не се задържаме дълго в ресторанта!

Очите му проблеснаха и по лицето му се разля широка усмивка, когато отвърна:

– Идеята ми харесва! При това много!

Дори само присъствието на Даниел около нея беше достатъчно, за да накара Инара да се почувства по-добре. Реконструкцията на имението в хотел напредваше добре и бяха успели да открият толкова много неща за Мей Лин, така че сега тя можеше да се отпусне и да се наслади максимално на близостта на Даниел.

Част от нея се чувстваше ужасно, че се налага да пази от него такава тайна, а той отдаваше толкова много от времето и енергията си, за да проучва ръкава, намерен в дома ѝ. Естествено, че заслужаваше да научи истината. Особено предвид все по-задълбочаващата се връзка между тях. Но не, все още не. По-нататък тя щеше да разполага с предостатъчно време, за да измисли как точно да сподели с него най-голямата тайна на своето семейство.

Двайсета глава

9 август, четвъртък. В наши дни.

Имението Ротси, остров Оркас.

ИНАРА влезе през централния вход и се закова на място на площадката, обгръщайки с поглед всичко около себе си.

Хотелът, нейният хотел, се раждаше пред очите ѝ. Планове, които само преди два месеца не бяха нищо повече от обикновени чертежи, стъпка по стъпка оживяваха. От мястото, където беше застанала, се виждаше фоайето отдолу, както и новата стена, която строителите изграждаха, за да го отделят от разширеното пространство за ресторанта отзад. Там, където в другия край, над ресторанта вторият етаж беше отворен към галерията на първия, сега беше затворено за още една стая за гости. В резултат на това пространството беше станало по-топло, по-уютно.

Вече не беше възможно от мястото до входа, където тя се намираше в този момент, да се види през цялата къща чак до другата ѝ страна, до задния двор и заливчето, но това ни най-малко не намаляваше удоволствието. Бъдещите гости на хотела щяха да разполагат с предостатъчно възможности да се наслаждават на прекрасната гледка от други места. С разширеното пространство за ресторанта тя можеше да покани тук някой многообещаващ готвач, за да превърне в туристическа дестинация не само самия хотел, но и ресторанта към него.

Или поне такава беше идеята.

Ако баща ѝ не я убиеше още в зародиш.

"Не, престани! – забрани си за кой ли път тя. – Никакви подобни мисли!" Беше решила да намери още един инвеститор, за да не бъде напълно зависима от баща си. Мисълта да се откаже донякъде от контрола над своя проект я плашеше, но тя знаеше, че никога не би влязла в съдружие с човек, на когото няма доверие и който не вижда нещата така, както ги виждаше самата тя. Щеше да внимава много кого избира.

През последната седмица и половина беше осъществила безброй телефонни разговори с всеки приятел или познат, за когото беше успяла да се сети и който би могъл да прояви интерес да влезе в хотелския бизнес заедно с нея, но всички до един ѝ бяха отказали. После беше преминала към разговори с хора, които не познаваше, но за които беше чела и на чиято бизнес етика се беше възхищавала, но и в тази посока нищо. Засега.

Макар че научните ѝ степени по бизнес администрация и прочутата ѝ в средите на бизнеса фамилия спомагаха да бъде приета насериозно, тя не притежаваше никакъв доказан опит в хотелската индустрия. Затова никой не проявяваше готовност да поеме подобен риск.

И въпреки това тя не се предаваше. Някъде там все имаше някой, който би желал да инвестира в хотел и ресторант и притежаваше предостатъчно пачки. Някой като нея, който усещаше магията на островите и нямаше нищо против да вдъхне живот на видението на леля ѝ Далия. И на вече нейното.

Инара вдигна очи и ги плъзна по втория етаж – към вратите на осемте стаи за гости с новите им месингови номера. Беше ги закачила лично въпреки предупреждението на Том, че вратите ще бъдат свалени, преди хората му да се заемат с поставянето на плочките, килимите и новите газови камини.

Въпреки това тя изобщо не съжаляваше за вложения труд. Така сградата вече беше заприличала на хотел. Гледката даде нов тласък на малко поунилата ѝ напоследък самоувереност.

Това означаваше, че нищо не пречеше още сега да положи началото на втора фаза от нейното издирване на инвеститори. Тя извади телефона си и набра мобилния номер на брат си.

– Тъкмо излизам за по едно питие – съобщи ѝ веднага той. – Разполагаш с две минути. Какво има?

– Мислиш ли, че мога да се справя с това? Имам предвид с хотела – нямаше намерение да започва разговора по този начин, но след като това бяха първите думи, които ѝ хрумнаха, тя се примири и добави: – Защото татко не мисли така.

– Какво искаш да кажеш с това? Разбира се, че татко ти вярва! Хей, почакай мъничко, тъкмо той ми звъни!

Сложена на изчакване, Инара пое през къщата си, като се насочи към крилото на библиотеката. Точно когато затваряше свързващата врата зад себе си, Нейт се върна на линия, като каза:

– Извинявай! Татко искаше да знае дали ще го закарам до ресторанта.

–Татко ще идва с вас на по питие?

– Празнуваме. Сделката с "Ю Йи" най-сетне е факт. "Премиер Маритайм Груп" вече е горда компания майка на "Круизни линии Ю Йи", обслужващи Югоизточна Азия, които съвсем скоро ще стигнат и до Австралия!

– Ти да не би да ми цитираш вашето прескомюнике? – засмя се Инара.

– Признавам се за виновен – отвърна също през смях брат ѝ.

– Е, в такъв случай поздравления! Знам колко много работихте всички върху тази сделка!

– Благодаря! Е, да се върнем на причината за твоето обаждане. Какво става с твоите нерви?

Инара се отпусна на канапето в дневната и вдигна крака върху масичката пред себе си, изтощена от цял ден търкане на стени в подготовка на пристигането на бояджиите следващата седмица.

– О, няма значение! – махна с ръка. – Причината, поради която всъщност ти се обадих, е да те питам дали не познаваш някого, който не би имал нищо против да влезе в хотелския бизнес. Като например онзи тип от вашия мъжки клуб в университета, който бил далечен братовчед на семейство Хилтън. Поддържаш ли все още връзка с него?

– Алекс ли? Да, разбира се, но каква е идеята ти?

Тя въздъхна и отговори:

– Ако татко прекрати финансирането ми, с мен е свършено. А аз обичам това място, Нейт! Обичам го и за нищо на света не искам да го изгубя!

Някъде зад брат си дочу глас, който го предупреждаваше, че е време да тръгва. Нейт изрече в телефона:

– Ще вървя. Това ли беше всичко?

– Само още едно нещо – изрече бързо тя. Току-що ѝ беше хрумнало нещо. – Ще дойдеш ли с татко на първи септември, за да огледаш имението и всичко, което съм направила по него? Можеш да доведеш и Дженифър и децата и да останете тук целия уикенд!

– За нас ще бъде удоволствие! – отговори брат ѝ. – Но първо ще говоря с Дженифър, за да се уверя, че нямаме други ангажименти за тази дата.

– Благодаря ти! – изрече в телефона тя с надеждата той да е разбрал, че му благодари не само за съгласието да ѝ гостува.

– Няма проблеми – отвърна той. – Сега вече наистина трябва да тичам!

– Върви! Забавлявай се! – изрече тя и затвори, след което затвори очи и отпусна за миг глава назад, като си даде още минутка почивка, преди да продължи с деловите разговори.

Три седмици. Само толкова ѝ бяха останали, за да направи това място толкова удивително, та баща ѝ да не му устои и да се съгласи да влезе в хотелския бизнес.

Или погледнато от друг ъгъл, разполагаше с още само три седмици, за да намери втори инвеститор и свой бизнес партньор, за да не ѝ се налага повече да разчита на парите на баща си.

Вторият вариант ѝ изглеждаше доста по-привлекателен. По-скоро би отдала част от правото си на собственост на непознат, вместо напълно да загуби имението. А ако баща ѝ съвсем случайно се съгласеше с нея, тя винаги можеше да каже на новия инвеститор "благодаря, но не", преди да са подписали документите. Но наличието му би ѝ помогнало да се чувства значително по-спокойна.

Тя погледна часовника си. Още половин час до края на работния ден. Достатъчно време за най-малко едно телефонно обаждане.

Твърдо решена, че това ще бъде обаждането, което щеше да осигури бъдещето ѝ и това на нейния хотел, тя се изправи на крака и се насочи към кухнята, където беше оставила бележките си.

Разлисти бързо бележника си, докато не стигна до списъка с потенциални инвеститори, и без да спира, за да не си даде време да се уплаши, набра следващия номер от този списък.

Към пет часа беше принудена да признае поражението си. За днес.

Докато отмяташе последното име от списъка си, телефонът в ръката ѝ иззвъня. Като си мислеше, че някой от инвеститорите е благоволил да ѝ върне обаждането, тя си лепна задължителната делова усмивка и включи телефона.

– Алоха! Върнахме се! – достигна до нея един глас, който със сигурност не беше на инвеститор.

– Лив! – Вече усмихната съвсем искрено, Инара отвори хладилника, за да си налее студен чай и да излезе на верандата, за да се наслади на последните топли часове от деня, докато разговаря със сестра си. – Как беше на Мауи? Децата гмуркаха ли се?

Докато си бъбреха за ваканцията на Оливия и за напредъка по реконструкцията на имението, Инара се отпусна върху възглавниците на люлката и вдигна крака върху дървените перила на верандата, наслаждавайки се на топлината и чистия въздух. Лятото на островите беше божествено.

– Хей, щях да забравя! – възкликна по едно време Оливия. – Когато се прибрахме, в гласовата поща на телефона намерих съобщение от скулптора, когото наехме за статуята на Дънкан Кембъл. Гипсовата отливка е готова, така че в събота трябва да отида да я видя, за да се уверя, че е точно според нашите виждания, преди човекът да започне да я отлива от бронз. Искаш ли да дойдеш с мен?

Инара беше забравила напълно за освещаването на парка през октомври. Мисълта за това я изпълни с неописуем срам. Последното, което искаше, беше да ѝ се налага да отдава публично почит на човек, за когото със сигурност знаеше, че е убиец. Но как би могла да прекрати всичко това?

– Ами... разбира се. И без това в събота ще бъда в града. Трябва да се запозная със семейството на гаджето ми – още едно нещо, което я изпълваше със срам.

– Гадже ли? Колко време съм отсъствала, за бога?

Доволна от смяната на темата, Инара побърза да въведе сестра си в новостите в личния си живот.

– Много се радвам, че най-сетне имаш такъв човек до себе си! – възкликна Оливия, когато Инара приключи. – Заслужаваш да бъдеш щастлива!

Нещо в гласа на сестра ѝ – може би любовта, която се усещаше, напомни на Инара за майка им. Толкова много неща това лято ѝ напомняха за майка ѝ, а тя все още не беше решила дали това е катарзис или болка. Може би по малко от двете.

– Благодаря ти, Лив!

– Е, какво става с онзи твой ръкав?

Отново рязка смяна на темата, но тя превключваше бързо.

– Нещата напредват – отговори. – Научихме доста неща за жената, която го е изработила, но все още остават още много, които не знаем.

– Например?

– Например, че на самия ръкав е избродирана жена, която е във водата, обградена е от трупове и демони и въпреки това се усмихва. Ти как тълкуваш това?

– Хммм, странна работа.

– А аз си мисля, че тя се смее презрително на някого, защото, макар всички да са загинали, тя е оцеляла!

– Че на кого пък ще се смее?

Опа! Инара трябваше да внимава, защото като нищо щеше да каже нещо, което не трябваше да казва. Оливия нямаше никаква представа за историята на Дънкан Кембъл и нещата трябваше да си останат така. Затова сега тя отговори неопределено:

– О, не знам. Просто така ми хрумна – а после, нетърпелива да сложи край на този разговор, преди да е изпуснала още нещо, добави: – Трябва да вървя, Лив! Когато пристигна в града, ще ти се обадя за онази среща при скулптора.

И затвори, преди сестра ѝ да беше успяла да каже каквото и да било. Остави телефона на масичката до себе си и покри лице с ръце.

Божичко, това започваше да става нетърпимо! Тайните, уклончивите отговори, да помни кой какво знае и на кого какво да казва или да не казва, притесненията ѝ за бъдещето на хотела – изобщо цялата емоционална въртележка, на която се беше качила. Всичко това беше напълно достатъчно, за да ѝ се прииска да спре. Да прекрати всичко. Да прекрати проучванията за ръкава, да прекрати работата по хотела, да прекрати да се среща с мъжа, когото лъжеше. Наистина всичко. Идваше ѝ в повече.

Над главата ѝ прозвуча писък. Инара вдигна глава и зърна орлицата, носеща се към гнездото си насред сърцераздирателно синьото небе, обрамчено от едната страна от планината Конститюшън, а от другата – от имението и огромните вечнозелени дървета. Тази гледка сякаш докосна някакво място много дълбоко в нея, действайки като балсам на изтерзаната ѝ душа.

Тя имаше нужда от това място. Независимо какво още щяха да научат и какво щеше да се случи с хотела, тя щеше да остане завинаги свързана с този остров. Това беше единственото място, където въпреки всички превратности на съдбата тя се чувстваше цяла, напълно завършена.

Двайсет и първа глава

12 август, неделя. В наши дни.

Бийкън Хил, Сиатъл.

– ОТВОРИ Я! – подкани я Даниел, седнал зад волана на своето волво. За миг погледът му напусна пътя, за да срещне нейния и в очите му тя зърна подкана за пакост. – Направо няма да повярваш!

Като се чудеше какво ли е намислил пак, Инара сведе очи към синята папка, която той беше оставил в скута ѝ. Пътуваха към къщата на майка му в Бийкън Хил, където Инара щеше да се запознае с нея, с баба му и сестра му Каси. Беше ужасена, че твърде бързото развитие на отношенията им е огромна грешка, но той непрекъснато ѝ повтаряше, че няма от какво да се притеснява.

Единственото, което можеше да стори сега, беше да попречи на ръцете си да се разтреперят. А и се налагаше да отиде до тоалетната.

– Може би трябва да оставим това запознанство за по-късно, а? – изрече за кой ли път тя.

Той се пресегна над ръчната спирачка, хвана ръката ѝ и каза:

– Всичко ще бъде наред, обещавам ти! Всички много ще те харесат!

– Често ли го правиш? Имам предвид да водиш жени у вас, за да ги запознаваш с близките си?

Той пак стисна ръката ѝ, но после я пусна, за да вземе един завой. Слънцето нахлуваше право в стъклото пред тях и отскачаше от слънчевите му очила, когато отговори:

– Признавам, че това е значителна стъпка в моите културни традиции – да представиш на семейството си жената, с която излизаш. Това обикновено не се прави в моята общност или най-малкото до... ами, до момента, когато започне да се говори за брак!

Въпреки опитите да сдържи паниката, която бяха предизвикали у нея тези негови думи, тя сигурно беше издала някакъв шум, защото той ѝ се усмихна закачливо и допълни:

– Успокой се! Не нося пръстен в джоба си – изключи радиото. – Това може и да е начинът, по който хората от моята култура правят тези неща, но моето семейство е далеч по-освободено. Двамата с Каси непрекъснато водим у нас за вечеря разни приятели.

Да не би от това да се очакваше да я накара да се почувства  по-добре?

– Нямам търпение да те запозная с майка си! – продължи той, преди тя да беше успяла да вметне каквото и да било. – Защото с нея сте толкова еднакви! И двете сте абсолютно безстрашни, а когато паднете, винаги намирате сили пак да се изправите на крака. Тя се е борила със зъби и нокти да стигне дотам, където е, точно както сега ти правиш с твоя хотел!

Тези думи окончателно ѝ вързаха езика. Все така не беше измислила никакъв отговор, когато Даниел продължи:

– Но може би трябва да те предупредя нещо за баба ми. Възможно е да бъде възприета като... много критична. Но не е нарочно, нито лично. Просто това е нейният начин да провери колко сериозни са чувствата ти към мен!

И пак онова познато гадене.

– Благодаря за предупреждението – промърмори тя и за миг се загледа в профила му. – Всъщност са, ако не знаеш.

– За какво говориш?

– За чувствата ми към теб. Сериозни са.

За миг очите му се стрелнаха към нея, а след това се върнаха към пътя пред тях. Но по лицето му се разля толкова широка усмивка, че около устните му се образуваха бръчки. Подобни бръчки се появиха и в ъгълчетата на очите му, видими едва частично зад слънчевите му очила.

– В такъв случай ще се справиш безпроблемно с баба ми! – изрече.

Инара сведе глава и се престори, че гледа затворената папка в скута ѝ. Нямаше представа какво беше очаквала, когато му каза това, но със сигурност значеше много повече, отколкото това, че щяла да се справи с баба му.

За да скрие неловкостта си, тя отвори папката. В нея откри чернобяла снимка на китайски тийнейджър, облечен в исторически дрехи като в онези сергии по панаирите. Само дето на тази снимка момчето не беше облечено като каубой, а в черни панталони, сако и бомбе, типични за мъжете от работническата класа в края на деветнайсети век. Нещо в това момче ѝ се стори познато, но и самата тя не знаеше какво.

– Кой е този? – попита.

Даниел спря при поредния светофар и се загледа в нея така, сякаш очакваше нещо.

– Това е Ян-Тао Макелрой!

– Сериозно?! – ахна Инара и погледът ѝ се насочи обратно към снимката. От позата на младежа се излъчваше достойнство – изпънати назад рамене, сключени пред него ръце. Вирнал гордо брадичка, той като че ли се взираше предизвикателно към фотографа. Какво беше това – типично за пубертета бунтарство или отношение, което е бил принуден да възприеме, за да се справи с живота, който му е бил отреден?

И какъв изобщо е бил този живот?

Инара се вгледа по-внимателно. Това момче със сигурност беше тийнейджър. Най-малко на тринайсет години. Което означаваше, че е оживял. Наистина е надживял времето, прекарано на остров Оркас. Дънкан не го беше убил!

Облекчението, което я заля, беше толкова мощно, че ѝ се зави свят.

– Но къде успя да я откриеш? – попита тихо.

Светофарът светна зелено и докато ускоряваше по булеварда, Даниел отговори:

– Помниш ли, че Джоузеф е имал сестра, живееща в Такома?

Открихме това семейство – между другото, наричат се семейство Баскъм – и така установихме, че внучката на тази негова сестра все още живее в Такома. Жената сподели с нас, че майка ѝ често ѝ е разказвала как някога всяко лято са плавали с параход до остров Оркас, където тя и нейната сестра близначка са си играели с малкия им азиатски братовчед!

– Значи след смъртта на Джоузеф семейството му не е останало само! – възкликна с надежда в гласа Инара.

– Не задължително – отговори уклончиво Даниел. Включи мигача и зави в улица с жилищни сгради. – Внучката беше напълно сигурна, че в дома на баба ѝ никога не е стъпвал китаец! И не би могъл, тъй като дядо ѝ е бил член на Комитета на Петнайсетте на Такома, същите, които са отговорни за прогонването на китайците от Такома през 1885 година. Според някои същите носят вина и за настъпилите брожения срещу китайската общност в Сиатъл на следващата година.

– Ако това е вярно, значи това семейство е било ужасено, че Джоузеф се е оженил за китайка! – извика Инара.

– Именно – кимна намръщено Даниел. – Както и да е. Та на въпросната внучка разказали, че азиатският братовчед на майка ѝ и неговата майка са загинали заедно с чичо им по време на прочутото корабокрушение.

– Но очевидно не е! – натърти Инара и вдигна назидателно снимката.

Даниел не отвърна нищо, докато не паркира елегантно и умело колата до тротоара пред една прекрасна къщичка с добре поддържан двор. Едва тогава изрече:

– Сестрата на Джоузеф е излъгала семейството си. Още тогава ми се стори, че в тази история нещо понамирисва, затова накарах моите хора да се разтърсят в регистрите на местните сиропиталища и детски домове. Именно там го открихме!

– Къде?

– В Щатското поправително училище в Шъхейлис – отговори той и изключи двигателя на колата. Възцари се напрегната тишина. – Там са прибирали млади момчета с проблеми със закона и сираци на възраст от осем до осемнайсет години. От онова, което прочетох, училището изглежда добро. Паралелно с обичайните за всички училища по онова време предмети плюс вероучението са обучавали хлапетата даже на занаяти като дърводелство и земеделие.

– Значи той е бил сирак. Това означава ли, че Мей Лин е загинала заедно с Джоузеф?

– Сетих се и за това, поради което препрочетох наново всички доклади и статии за онзи инцидент с парахода. Заключих, че не е била с него. И мисля, че нейният край е бил по-различен от този на съпруга ѝ.

– Очевидно с нея се е случило нещо много лошо! – прошепна Инара.

– Да, може би – потвърди едва чуто Даниел.

На прозореца откъм страната на Инара се почука и тя подскочи. Обърна се и видя срещу себе си усмихната жена приблизително на нейната възраст, с дълга, права черна коса, която им махаше дружески през стъклото.

– Това е сестра ми Каси. Хайде! – извика Даниел, изскочи от колата и бързо заобиколи, за да прегърне сестра си.

Инара беше принудена да тръсне глава в най-буквалния смисъл на думата, за да превключи обратно на настоящето. Пъхна снимката на Ян-Тао в чантата си и също излезе от колата.

– Каси, позволи ми да ти представя Инара! – обърна се Даниел към сестра си, когато тя се приближи. – Инара, запознай се със сестра ми Каси!

Инара подаде ръка на Каси и изрече:

– Радвам се да се запознаем! Брат ти ми е говорил много за теб!

– Сигурно само лъжи – засмя се Каси, докато поемаше ръката ѝ. – Аз обаче искам да чуя всичко за твоя хотел! Даниел казва, че направо не е за вярване какво си направила там за толкова кратко време!

– Много мило от твоя страна – каза Инара на Даниел, когато пое ръката му. После добави за Каси: – Ако те интересува, имам предостатъчно снимки на всичко там. Ами ти? Даниел казва, че в момента си в разгара на някакъв много костелив случай. Как върви?

При споменаването на работата ѝ изражението на Каси неуловимо, но съвсем осезаемо се промени. Изведнъж тя се превърна от закачлива сестра в страховит адвокат. Но после, в пълен контраст със сериозното изражение на лицето си, сви небрежно рамене и отговори:

– Моят клиент се опитва да получи попечителство върху двете си деца и съди бившата си съпруга, която ги оставила съвсем сами в гореща затворена кола, паркирана пред басейн с бар. Уж казусът беше от ясен по-ясен, но постепенно от гардероба започнаха да излизат и други скелети и се превърна в малък кошмар – поклати глава, усмихна се широко и завърши: – Но сега не е време за подобни разговори!

Застана между тях, хвана и двамата под ръка и ги дръпна по посока на къщата с думите:

– Хайде да вървим! Мама и баба сигурно сега седят с носове, залепени за стъклото, за да те огледат по-добре, Инара. Нека ги избавим от мъките им, а?

При тези думи нервите в стомаха на Инара започнаха да подскачат два пъти по-бързо от преди. Даниел вероятно долови неудобството ѝ, защото в мига, в който прекрачиха в покритото с плочки антре, той обгърна раменете ѝ и я придърпа силно към себе си.

В къщата ухаеше на лимони и на някакво печиво. Инара едва успя да забележи земните нюанси в интериора на дневната стая, когато Даниел я повлече през празната кухня, от която през плъзгащата се стъклена врата се озоваха в задния двор.

Пред барбекюто с голяма щипка в ръка стоеше елегантна чернокоса жена. В мига, в който ги видя, тя се усмихна широко и възкликна:

– Даниел, значи вече сте тук!

Хвърли щипката на близката маса и хукна към тях с разтворени обятия. Когато прегърна Даниел, Инара долови от нея ухание на лилии. Майката на Даниел се оказа висока почти колкото Инара. Беше облечена в перфектно изгладени, тънки сивокафяви панталони и светлосиня блуза. Шоколадовите ѝ на цвят очи излъчваха любопитство, когато се преместиха към нея.

– А ти трябва да си Инара! – изрече усмихнато. – Добре дошла у дома! Аз съм Маргарет.

Докато стискаше ръката ѝ и ѝ благодареше за поканата на вечеря, Инара не можеше да не забележи колко грациозни са всички движения на Маргарет Чин и с каква лекота се държи с всички около себе си.

– Позволи ми да те представя на баба ми – изрече Даниел и с ръка на гърба ѝ я поведе към такова градинска маса, където една по-възрастна жена седеше и режеше лимони.

– Найнай, това е Инара – каза Даниел. – Инара, представям ти Вера Чин, моята баба!

Тъй като миниатюрната женица изобщо не си направи труда да се помръдне от мястото си, Инара заобиколи масата и ѝ подаде ръка, която белокосата старица неохотно пое.

– За мен е чест да се запозная с вас! – изрече Инара.

– Хммм... – промърмори неопределено Вера Чин и моментално пренасочи вниманието си обратно към лимоните.

– Инара, надявам се, че обичаш сьомга – каза Маргарет, приближила се неусетно зад тях с щипка в ръка. – Чудехме се дали да не ти приготвим традиционно китайско блюдо от онези, които сервираме в моите ресторанти, но накрая решихме да се възползваме от прекрасната сьомга – нали сега ѝ е сезонът!

– Обожавам сьомга! – отговори Инара. – И за тази година все още не съм хапвала.

– Някой ден трябва да опиташ китайското пиле "Тойсан" в глинено гърне на майка ми! – отбеляза Даниел, докато стискаше с обич свободната ръка на майка си. – Никой не може да се сравни с мама по отношение на това блюдо, тя е най-добрата! Приготвянето му отнема цял ден.

Нетърпелива да направи добро впечатление, пък и защото беше абсолютно вярно, Инара се усмихна и каза:

– Всъщност съм го опитвала. Великолепно е! Баща ми често води клиентите си в ресторантите "Тойсан", госпожо Чин. Всъшност цялото ми семейство обожава вашите ресторанти!

– Наричай ме Маргарет, скъпа – обърна се към свекърва си и каза мило: – Вера, перфектно нарязани лимони! Ще бъдеш ли така добра да нарежеш и краставиците? – После се обърна пак към Инара и попита: – Кой е баща ти? Може би го познавам?

Инара се стегна, но се опита да скрие напрежението си, като сведе очи към скута си и оправи несъществуваща гънка. Накрая отвърна:

– Баща ми е Чарлз Ериксън от "Премиер Маритайм Груп".

Маргарет се замисли за миг, а после отбеляза:

– Разбира се, че знам кой е Чарлз Ериксън, но не мисля, че съм имала удоволствието да се запозная лично с него. Не четох ли някъде наскоро, че компанията "Премиер Маритайм Груп" е основана от прочутия Дънкан Кембъл?

Инара усети как усмивката на лицето ѝ застива. Прапрапрадядо ѝ беше последният човек, за когото искаше да мисли тази вечер. Нямаше сили да се следи дали лъже достатъчно убедително и последователно.

– Да – отговори неохотно. – Корените на семейството ми в Сиатъл са много дълбоки.

А после, като се обърна съвсем целенасочено към барбекюто и ароматния пушек, който се носеше над него, тя добави:

– Сьомгата ухае божествено! Как я приготвяш?

Маргарет се върна при барбекюто и умело обърна парчетата сьомга, изпълвайки въздуха с нова порция ароматен пушек.

– Накисвам парчета кора от елша във вода и ги добавям във фолио към огъня, за да може пушекът им да обгърне сьомгата, която преди това съм намазала с чесново масло.

Инара усети как лигите ѝ потичат от този аромат.

– Ще ми се да ми беше позволила и аз да донеса нещо за масата – промърмори.

В този момент най-неочаквано зад тях се обади Вера:

– Ти си гост. Гостът не готви!

– Инара, би ли желала чаша вино? – подвикна Каси, която точно в този момент се появи в двора с поднос чаши в ръка и спаси приятелката на брат си от необходимостта да отговаря на сърдитата бабка.

– С удоволствие!

– Разкажи ни за себе си, Инара! – подкани я Маргарет, докато приемаше чаша от подноса на дъщеря си и сядаше на стола начело на масата. – Даниел ни каза, че в момента извършваш генерален ремонт на семейното ви имение на един от островите в архипелага, така ли е?

– Точно така. Смятам да превърна имението в бутиков хотел.

– На кой остров?

– Оркас.

– О, обожавам остров Оркас! – възкликна Маргарет, отпусна се в стола си и отпи от виното си. – Деца, помните ли онзи път, когато ходихме на къмпинг на Каскадното езеро на Оркас? Даниел, мисля, че ти беше тогава на единайсет, а, Каси, ти беше на шест.

Разговорът се насочи към приключенията на семейството из островите в архипелага Сан Хуан, примесени периодично с въпроси към Инара относно хотела. Тя нарочно избягваше да говори за крехкото финансово състояние на проекта си и започна да описва хотела така, сякаш без никакво съмнение щеше да отвори врати още следващото лято. Противно на очакванията и притесненията си установи, че започва да се отпуска и да се разбира с всички, включително и със сръдливата баба.

По-късно, когато всички бяха седнали на тиковата маса с чинии, пълни със сьомга, картофи, ролца и три вида салати, Маргарет вдигна тост:

– Да пием за нашата нова приятелка Инара, която се радваме да познаваме!

Инара отпи, чувствайки се едновременно почетена и крайно неловко, питайки се дали и тя не трябва да вдигне някакъв тост в чест на своите домакини. Преди да вземе решение, Каси изрече:

– Хайде сега да ни разкажете как вие двамата се запознахте! Някъде из университета, нали?

– Да не би да си студентка на Даниел, Инара? – попита Маргарет между две хапки храна.

– Не е – отговори вместо нея Даниел. – Инара се свързва с мен с един изследователски въпрос и двамата моментално си допаднахме, нали така? – И стисна леко коляното ѝ под масата.

Тя му се усмихна и закачливо отвърна:

– Точно така. Само дето в началото ти се опита да ме изгониш като досадна студентка!

Смехът на Каси изпълни целия двор. След като се насмя, сестрата на Даниел отбеляза:

– Това изобщо не ме изненадва! Сигурно умът му все още е бил някъде из династичен Китай или каквато там лекция е имал във въпросния ден!

Даниел сведе притеснено очи и Инара побърза да го успокои, като го докосна леко по рамото и му се усмихна.

На помощ дойде и майка му.

– И какъв е този изследователски въпрос, Даниел? – попита Маргарет.

Въпросът значително изненада Инара. Мислеше си, че Даниел вече е разказал на семейството си. Когато го изгледа въпросително, той само сви рамене, затова този път отговори тя:

– Обектът на изследването му е един удивителен бродиран ръкав, който беше скрит под стълбите в моето семейно имение.

Продължи с разказа за откриването на ръкава и как е намерила Даниел благодарение на негов научен доклад по въпроса, публикуван в интернет. След това двамата започнаха да изреждат разкритията, които бяха направени във връзка с този ръкав и съдбата на Мей Лин.

– Значи тя просто е изчезнала? – запита Каси, докато събираше празните чинии. – Съпругът ѝ е загинал, синът ѝ е бил изпратен в сиропиталище, а за нея не се знае нищо, така ли?

Даниел кимна, излегна се на стола си, отпусна ръце върху корема си и поясни:

– Един от жителите на острова разказва в дневника си как е видял момчето да напуска острова заедно с леля си и всичкия си багаж някъде около Деня на благодарността, малко след смъртта на баща му. Никъде не се споменава за майката. Авторът на дневника твърди, че е "във възторг да види гърба на мръсния жълтурко".

Чувайки това презрително обръщение към своята националност, всички членове на семейството на Даниел се смръщиха, особено Каси. Но когато сестрата заговори, Инара си даде сметка, че смръщването не е било по повод расисткото обръщение, а заради нещо съвсем друго.

– Искаш да кажеш, че леля му привидно го е прибрала, но само после да го захвърли в някакво сиропиталище? – Перфектно оформените вежди на Каси изчезнаха под дългия ѝ бретон. – Но как е възможно роднина да постъпи по подобен начин?!

Инара наклони леко глава, едва сега осъзнала, че е била дотолкова фокусирана върху съдбата на Мей Лин и Джоузеф, че изобщо не се е сетила да помисли как се е чувствало тяхното дете. Напълно изоставено. И предадено.

Синът на Нейт – Люк, чаровно непослушният племенник на Инара, беше на същата възраст като Ян-Тао, когато е загубил родителите си – приблизително на седем. И тя като леля по-скоро би прерязала китките си, отколкото да допусне с племенника ѝ да се случи нещо лошо. Никога и при никакви обстоятелства не би го хвърлила в сиропиталище.

Прииска ѝ се отново да погледне лицето на момчето и затова попита останалите:

– Искате ли да видите снимката на Ян-Тао, която Даниел съвсем наскоро откри? – И протегна ръка към чантата си.

– Засега това е последното доказателство за него, което успяхме да издирим – поясни Даниел, докато Инара вадеше синята папка и я отваряше на масата. – В годината след като тази снимка е била направена името му вече не фигурира в списъците на нито едно училище в региона.

Ян-Тао изглеждаше всъщност тъжен. Това осъзна Инара, докато подаваше снимката на Маргарет. После се обърна към Даниел и отбеляза:

– Не си ми казвал това. Какво се е случило с него според теб?

Даниел сви рамене, отпусна се обратно на стола си и отговори: – Бил е на четиринайсет. В онези години това е било достатъчно зряла възраст, за да си намериш работа и да започнеш да се издържаш сам. Може да е заминал къде ли не. Продължаваме да търсим.

– Горкото дете! – въздъхна съчувствено Маргарет и подаде снимката на свекърва си. Вера пое снимката, загледа се в нея, след миг се намръщи и отсече троснато:

– Това не е някакво си бедно дете! Това е моят свекър, бащата на вашия дядо!

– Невъзможно, бабо! – поклати глава Даниел. – Това не е прадядо ни! Това е Ян-Тао Макелрой.

Каси спря за момент разчистването на масата и застана зад стола на баба си, за да погледне снимката.

Вера сви устни. Предупредителният поглед, с който стрелна внука си, казваше съвсем ясно, че добрият внук никога не поправя баба си.

– Грешиш, Даниел! – отсече със същата категоричност. – Това е моят свекър, Кен Чин, но като млад. Абсолютно сигурна съм в това!

Когато чу това име, Инара се вцепени. Обърна се бавно към Даниел и установи, че той е също толкова сащисан, колкото и тя. Кен. Кенет. Второто име на Ян-Тао, фигуриращо в удостоверението му за раждане. Възможно ли е да става въпрос за един и същи човек?

"Абсурд!" – реши тя. Подобно съвпадение бе невъзможно.

Обаче Даниел очевидно не мислеше така. Както беше ококорил очи, той се обърна бавно към баба си и попита:

– Найнай, случайно да имаш снимка на прадядо ни като млад?

Вера повдигна вежди и килна глава настрани, сякаш си имаше работа с пълен глупак. Плесна снимката в ръката си с опакото на пръстите си и отговори:

– Ето тази е!

Изражението на Даниел ни най-малко не се промени, когато обясни търпеливо:

– Не, имам предвид друга снимка. Някоя, с която бихме могли да сравним тази тук.

С изражение на пълно презрение към внука си старицата се изправи на крака и се обърна по посока на къщата. Така Инара я видя за първи път изправена и осъзна, че Вера надали има и метър и петдесет. Но за жена на осемдесет и пет години тя се движеше изненадващо бързо.

– Хайде де – тросна им се тя, вече от прага на къщата. – Идвате ли?

Всички се спогледаха, а после като един скочиха на крака и последваха Вера в къщата. Преди това обаче Инара не забрави да вземе и снимката на Ян-Тао, която беше оставена на масата.

Вера ги поведе по стъпалата към площадката на втория етаж, където отворените врати разкриваха четири спални и обща баня. Инара веднага разпозна стаята на Даниел по плаката на Кен Грифи-младши[4] и по още един плакат с червен корвет, залепени на стените. Нямаше търпение да влезе и да разгледа по-внимателно, за да разбере какъв е бил Даниел като момче, но той вече спускаше надолу стълбата, която водеше към тавана на къщата.

– Хайде, качвай се! – подкани миниатюрната старица своя внук с нетърпеливо размахване на ръце. – Сандъкът в другия край.

– Имаш ли нужда от помощ? – провикна се отдолу Инара, докато оглеждаше колебливо мрака, в който беше изчезнал Даниел. С паяците щеше да се справи. Мишките обаче бяха друг въпрос.

– Не! – извика в отговор Даниел. – Открих го!

Дочуха някакво скърцане, последвано от тупване. Миг по-късно Даниел се появи в ръка със зелен, напукан от годините стар албум за снимки.

– В онзи сандък май има доста интересни неща – отбеляза. – Всичките ли са на дядо Кен?

Вера кимна, докато поемаше албума, който ѝ подаде Даниел, а после допълни:

– Когато свекърът ми почина, с дядо ти започнахме да разчистваме апартамента му и в дъното на килера му открихме този сандък. Откога смятам да го прегледам и все забравям. Така времето отлетя.

Даниел отново изчезна в дупката на тавана, а Вера отвори албума със снимки. Без да обели думица повече, просто го обърна към Инара и рече:

– Ето, увери се сама! Това е момчето от твоята снимка, сигурна съм!

Инара пое албума и се втренчи внимателно в не особено ясната, старовремска снимка тип сепия, към която сочеше артритният пръст на Вера. Маргарет и Каси застанаха от двете ѝ страни и също се загледаха.

Снимката беше оръфана по краищата, като че ли е била разнасяна насам-натам години наред, преди да се озове в този албум. На нея се виждаха група от петима китайци, застанали до някаква машина, препълнена с боклук. Зад тях се виждаше огромна викторианска къща, кацнала на върха на нещо, приличащо на пустинен хълм, но със сигурност беше в Сиатъл, защото в далечината се очертаваше добре познатата гледка на залива Елиът с Олимпийските планини зад него.

– Той е младежът вляво, онзи с лопатата – изсумтя Вера и кръстоса ръце пред гърди. – Тук работят по Дени Ригрейд. Това е била първата му работа в Америка, след като е пристигнал от Китай. Трябва да е било около... ммм... 1909 година. Годината на изложението "Аляска – Юкон – Пасифик", на което също е присъствал – гласът ѝ се изпълни с гордост, когато добави: – За да отиде на изложението, взел под наем костюм, а после много обичаше да разказва истории за полуголите мъже от Полинезия и за величествените експонати от Китай!

"Дени Ригрейд" беше нещо, за което Инара беше научила в училище. След големия пожар в Сиатъл от 1889 година, който унищожил напълно централната бизнес част на града, бащите основатели, сред които е бил и Дънкан Кембъл, решили, че стръмните хълмове на града трябва да бъдат изравнени, а блатата, които по онова време били в центъра на града – отводнени и запълнени. Днес на тяхното място се намираше площад "Пайъниър". Така на практика проектът "Дени Ригрейд" превърнал града в доста по-лесно място за обитаване и придвижване. Съществуващите по онова време сгради като къщата, кацнала на върха на един от хълмовете, били или преместени на други места, или разрушени.

Инара не можеше да не признае, че момчето вляво действително приличаше много на момчето от снимката, която тя носеше със себе си.

Каси се приведе над снимките и очите ѝ започнаха да шарят между тях. След известно време погледна към баба си и с изумление в гласа извика:

– Ама те наистина си приличат, при това много! Но няма как да става въпрос за един и същи човек, нали? Ти винаги си ни казвала, че прадядо е прекарал детството си в Китай! Даже в Пекин!

– Точно така! – изпъна гордо рамене Вера. – Прадядо ви е бил най-малкият син на държавен служител четвърти ранг! Връзките му са му позволили да влезе в Америка дори по време на Закона за китайското изключване като търговец. Отворил е първия си магазин малко след като е направена тази снимка – кимна по посока на албума. – Той не обичаше да говори много за миналото си, но аз знам всички тези неща от моя съпруг, който беше изключително горд с баща си!

– Може да ви е лъгал – отбеляза Каси, с което озвучи мислите на Инара.

Вера ахна и плесна с ръце по хълбоците си толкова силно, че Инара остана доволна, че не тя беше изрекла тези думи.

– Китайците не лъжат! – изписка старицата.

Каси просто сви рамене, без изобщо да се засегне от забележката на баба си, и се загледа с интерес по посока на стълбата към тавана.

– Но защо Даниел се бави толкова много?

– Даниел, слез при нас, за да ни удостоиш с мнението си! – провикна се Маргарет, застанала до стълбата. След като не получи отговор, тя се спогледа притеснено с дъщеря си и свекърва си и пак извика: – Даниел?

Главата на Даниел се появи в тъмния отвор над главите им. Беше ухилен до уши.

– Хей, елате да видите какво открих! Невероятно!

Маргарет погледна въпросително първо към Инара, а след това към Каси и Вера, и попита:

– Кой от нас да дойде? Всички ни ли имаш предвид?

Даниел не поясни. Само кимна разсеяно с глава по посока на нещо зад себе си и отново изчезна. Първа реагира Каси – сви рамене и бързо се изкатери по стълбата. Маргарет погледна въпросително към свекърва си и попита:

– Искаш ли да ти помогна?

Вера поклати глава, а после се затътри към стола, поставен до стената. До него пък имаше масичка, на която бяха подредени множество семейни снимки в рамки.

– Аз ще ви чакам тук – отговори. – Старите ми колене няма да се справят с тази стълба.

Маргарет хвърли на Инара поглед, който потвърди подозренията ѝ, че коленете на старицата са си напълно здрави – просто изпитва страх от тавани.

– Е, ще се качваме ли? – подкани гостенката си.

Инара сподави умело усмивката си от номерата на старицата и последва Маргарет по нестабилната подвижна стълба към тавана. Единственото светло петно в мрачното помещение беше петното светлина, хвърляна от гола електрическа крушка, прикрепена към гредите под покрива. Даниел и Каси бяха коленичили един до друг до очукан дървен сандък, вадеха едно по едно от него разни неща и ги оставяха внимателно на пода около себе си.

– Ако Кен Чин и Ян-Тао Макелрой действително са били един и същи човек, много е възможно в този сандък да открием нещо, което да ни подскаже какво се е случило с майка му Мей Лин – поясни Даниел, без да спира да вади съдържанието на сандъка. – Затова ще ви помоля да ми помогнете да огледаме всичко!

Дрехи, снимки без рамки и в рамки, кожена кучешка каишка, стари обувки и какви ли не други вехтории шептяха неразказани истории. Издялана дървена лодка, очевидно детска играчка, лежеше полускрита сред гънките на изтъркано, дрипаво одеяло. Изпълнена с любопитство, Инара се присъедини към останалите на пода и протегна ръка към лодката. Наистина беше ръчно издялана и лакирана, за да издържа на вода. Годините игра с нея бяха потъмнили дървото и заоблили краищата му. Инара почти си представи как малкият Ян-Тао си играе с тази лодка на нейния плаж.

Най-неочаквано Каси ахна. Инара проследи посоката, в която сочеше пръста ѝ, и видя. Изпод гънките на дрипавото одеяло, под праха и мръсотията надничаше плат със сложна бродерия, която ѝ изглеждаше много позната.

Даниел го извади и го вдигна. Платът се разстла пред очите им и разкри още бродерия. Толкова много, че всеки сантиметър от него беше покрит с бродерия.

Инара погледна шокирано към Даниел и смотолеви:

– Възможно ли е това да е...

Не довърши. Беше прекалено невероятно, за да бъде истина.

Даниел разгърна внимателно останалата част от платното и го разтвори изцяло на пода, далече от останалите вехтории и от сандъка.

– О, боже! Боже господи! – ахна Инара и оттам нататък онемя. Прекалено много мисли се блъскаха в съзнанието ѝ наведнъж, за да може поне една от тях да придобие словесна форма. Единственото, което беше в състояние да направи в момента, беше да се взира ококорено и втрещено в бродираната роба с липсващ ляв ръкав.

Заключенията, които се натрапваха от само себе си, се стовариха върху нея с такава сила, че таванът около нея се завъртя и тя се задъха.

Нейният прапрапрадядо не само беше избил стотици невинни хора – беше убил и хора, които бяха предци на Даниел!

И ако сега тя му признаеше истината, на него и на семейството му, това със сигурност щеше да сложи край на връзката им. Неговото семейство щеше да даде на съд нейното, което щеше да разруши всичко.

И той щеше да я намрази. Да намрази самото ѝ съществуване и всичко, от което тя произлизаше, защото нейното семейство беше натрупало състоянието си върху кръвта, която днес течеше в неговите вени. И което беше още по-лошо, тя знаеше отдавна за извършеното от Дънкан Кембъл и не му беше казала.

Но беше длъжна да защитава семейството си, както и паметта на майка си. За съжаление, налагаше се да го направи за сметка на собствения си личен живот.

Тя преглътна, опитвайки се да потуши гаденето, което вече се надигаше в гърлото ѝ .Дишай дълбоко! Дишай дълбоко!

- А това тук прилича на нотариален акт – обади се Маргарет, с което прекъсна паникатаката на Инара. – Хей, Инара, погледни! Това е на остров Оркас – и ѝ поднесе комплекта пожълтели листи.

Като се опитваше да укроти треперенето на ръцете си, Инара пое листите и плъзна поглед по изпъстрения с юридически термини документ. Колкото повече четеше, толкова повече усещаше как нещо стисва черепа ѝ сякаш в менгеме.

– Това е моята къща – изгъгна накрая.

Нищо чудно, че жената от кметството не успя да открие документ за прехвърляне на имота от един собственик на друг. Защото истинският документ е лежал скрит в един момчешки сандък повече от столетие. И о, боже! Този нотариален акт всъщност доказваше по недвусмислен начин, че Ян-Тао се е превърнал в Кен Чин! Доказваше също така, че Ротси изобщо не беше нейно – принадлежеше на семейство Чин!

– Дай да видя! – извика Каси, скочи на крака и пое листите от ръцете на Инара. След няколко минути четене наум тя вдигна глава и възкликна: – Вярно е! Дядо Кен наистина е бил Ян-Тао Макелрой!

Тримата Чин се втурнаха да говорят един през друг, а Инара се отдаде на силата, която я влечеше надолу. Отпусна се на колене на пода, неспособна да стори каквото и да било друго, освен да наблюдава вихрещите се емоции на семейството пред нея, докато нейните собствени я душаха.

Пръв я забеляза Даниел. Погледна я през смях, но после изражението му изведнъж стана сериозно и разтревожено.

– Инара, какво има?

– Ротси – това беше единствената дума, която успя да изкара от устата си.

Той не включи веднага, но моментът, в който това стана, веднага пролича в изражението му.

– О! Тревожиш се това да не означава, че ще изгубиш Ротси!

– Обърна се към сестра си и попита: – Каси, този нотариален акт действителен ли е?

Тя изгледа притеснено Даниел и Инара, а после сложи успокоително ръка върху рамото на Инара и изрече:

– О, Инара, не се тревожи! Нотариалният акт наистина е действителен, но предвид закона за придобиване по давност имението вече е изцяло твое! Ние не можем да ти го отнемем! Не че подобно нещо би ни хрумнало, разбира се!

Маргарет и Вера побързаха да я подкрепят в това твърдение, но Инара не можеше да се освободи от усещането, че не тя е законният собственик на Ротси. То винаги беше принадлежало на Мей Лин и все още беше нейно, независимо от съдбата ѝ.

Двайсет и втора глава

12 август, неделя. В наши дни.

Домът на семейство Чин, Сиатъл.

– ЩЕ МИ СЕ да носех ръкава! – промърмори Инара, макар че не мислеше нито една от думите, които изрече през последните няколко минути.

Даниел искаше да проучи робата в детайли, затова всички бяха слезли от тавана и сега се намираха в трапезарията на семейство Чин, пред масата, която Даниел беше покрил с чиста покривка от шкафа на майка си.

– Няма проблеми! – погледна я той с широка усмивка. – В колата имам снимки – ококорените му от научна възбуда очи се плъзнаха обратно към робата, докато вадеше от джоба на дънките си ключовете за колата. – Каси, би ли ми ги донесла, ако обичаш? Намират се в малкото куфарче в багажника.

Каси промърмори, но веднага изпълни молбата на брат си. Скоро след това се върна с куфарчето му, което постави на един стол близо до него.

– Не мога да разбера какво толкова се вълнувате от този мръсен парцал! Ако знаех, че е там, отдавна да съм го изхвърлила! – промърмори Вера откъм ъгъла на стаята, макар Инара да забеляза, че старицата се беше настанила така, че да вижда и да чува всичко, което става около масата.

И на самата Инара ѝ се искаше Вера да беше изхвърлила старата роба.

А тази мисъл автоматично я накара да се почувства като предател.

– Толкова е мръсна наистина! – възкликна Каси, като се приведе над робата, но без да я докосва. – Надали е носила това без един ръкав, нали? Щял е да изглежда абсурдно!

– Ако е подарък от майка му, най-вероятно е носил робата навсякъде със себе си като успокоително одеалце – отбеляза Маргарет и потри нежно гърба на дъщеря си. – Помниш ли онова одеалце, с което ти никога не се разделяше и накрая заприлича на парцал?

Даниел предпочете да не коментира. Отвори куфарчето си  и извади от там купчина снимки, както и чифт памучни ръкавици. Сложи си ръкавиците и се приведе над робата, на този етап без да докосва снимките.

– Стилът на робата е точно такъв, какъвто подозирах. Това е драконова роба, макар Инара да не беше съвсем сигурна дали говори на тях или на себе си.

Самата тя преглътна тежко и се насили да се концентрира върху робата, а не върху страха, който бушуваше в душата ѝ.

Яката на робата беше в стил, който те наричаха "мандарин". Лявата  ѝ предница се кръстосваше върху дясната и се прикрепяше към нея с клуп и връзки, изработени от преплетени конци  за бродерия. Десният ръкав изтъняваше надолу и завършваше с маншет, частично покриващ ръката на приносителя. Даниел беше нарекъл този вид маншет "конска подкова", точно като маншета на нейния ръкав.

Платът беше изпъстрен с петна и сълзи. Беше толкова износен и пожълтял, че направо не беше за вярване, че първоначално е бил идентичен с яркосинята коприна на нейния ръкав. Макар че със сигурност е било така.

Въпреки износването на коприната Инара съвсем ясно виждаше детайлите на образите, избродирани върху нея. С конци, които някога безсъмнено са били ярки, но днес изглеждаха мътни и мръсни, картината на десния ръкав изобразяваше бял мъж с по-тъмно от него дете в обятията си. И двамата се усмихваха толкова широко, че белите зъби на мъжа се виждаха. По-нататък, някъде към рамото му, детето вече се бе превърнало в момче, което стоеше с ръка върху главата на черно куче. И двамата чакаха на верандата на една къща и наблюдаваха как белият мъж оре с теглен от кон плуг.

Инара усети, че по ръцете ѝ плъзват мравки, когато в изобразената на ръкава къща разпозна къщата на леля си Далия, но без останалата част от имението.

Момчето трябва да беше Ян-Тао, наблюдаващ как Джоузеф оре същото онова парче земя, където сега се намираше нейната кухненска градина.

– Както сами виждате – започна Даниел, напълно превключил на академичен стил, – в долните дванайсет сантиметра са изобразени сцени от имперски Пекин по времето на династията Дзин. Виждате ли тази постройка тук? Прилича на външната страна на главната порта към Забранения град. По онова време в Америка не е съществувало нищо такова. И ако, както сочат доказателствата, робата е избродирана от Мей Лин, то бихме могли да приемем, че точно тук тя е документирала по-скоро семейната си история, отколкото личната, тъй като тя е родена тук, в Сиатъл.

Над този бордюр и някъде докъм средата на разстоянието от ръба до кръста имаше сцени, които изглеждаха далеч по-пасторални. Даниел посочи към редица от неща, които приличаха на дъсчени колиби.

– Ако това нещо се появеше в ръцете ми, без да съм наясно с историята му, бих се заклел, че изобразява село в Китай. Погледнете китайските лица на тези мъже, събрани около масичка, поставена пред вратата на смесения магазин!

– Ами този човек тук? – попита Инара, като посочи мъж в черен костюм и шапка в американски или британски стил, който вървеше по отсрещната страна на улицата.

– Отново същото. Ако не знаех, че това е изработено от Мей Лин, щях да приема, че това е бизнесмен или чужд посланик, гостуващ в Китай. Но трябва да е ранен Сиатъл, преди павираните улици и тухлените постройки.

– Вижте тези дървета по склоновете над града! – посочи Каси малко по-навътре на робата. – Като че ли Сиатъл не е бил нищо повече от колиби насред гора, преди построяването на днешния град!

– Представете си само за историческото значение на тази роба! – ахна Маргарет. – Не само за нашето семейство, но и за цял Сиатъл! Зашеметяващо!

– Ако това е Сиатъл, значи някъде тук горе трябва да е остров Оркас – отбеляза Инара, като размишляваше на глас. Но моментално съжали. Колкото повече научаваха, толкова по-сигурно бе, че Даниел ще успее да свърже точките и ще разбере, че именно нейното семейство е отговорно за ужаса, изобразен на левия ръкав. Наложи си да свие ръце в юмруци, за да не грабне робата и да побегне от тази къща.

Даниел заобиколи масата, за да огледа по-добре предната част на робата, откъм гърдите.

– Мисля, че си права – рече. – Вижте този мъж тук! Същото лице като на десния ръкав, при това изработено толкова детайлно, че със сигурност е важно! Прегърнал е една китайка, която, ако не се лъжа, ми изглежда позната. Лицето ѝ като че ли е същото като лицето на давещата се жена върху ръкава на Инара.

– Значи това са Джоузеф и Мей Лин? Вашите прапрадядо и прапрабаба? – запита Маргарет.

Инара затаи дъх в очакване на отговора.

– Да, мисля, че са те! – отсече Даниел.

Цялото семейство Чин замълча, втренчени за първи път през живота си в мъжа и жената, които се оказваха родоначалниците на тяхната фамилия. Инара на свой ред огледа бродерията за картини на Ротси.

Точно те бяха навсякъде. Извивката на плажа и дори различните големи камъни и ракообразни, които ги покриваха. Стръмният склон на планина, покрита с вечнозелени дървета, издигаща се зад ябълкова овощна градина. И което беше по-изумителното дори лъскавата глава на тюлен, намиращ се малко по-навътре от брега и втренчен в жената, която седи самотна на плажа.

И... колибата.

Нямаше как да сбърка тази колиба. Това беше колибата, в която тя, брат ѝ и сестра ѝ си бяха играли като деца. Същата онази колиба, която днес гората бавно поглъщаше обратно, чийто покрив беше паднал и чиито дървени стени бяха покрити с мъх.

– Вижте тук, на рамото, точно където е бил изрязан левия ръкав! – посочи Маргарет, но без да докосва крехката тъкан. – Сякаш конците постепенно потъмняват, подобно на заоблачаване в небето или на дълбока вода!

Всички се събраха около лявата страна на робата, където ръкавът липсваше, за да видят какво сочи Маргарет. И наистина – точно над едно перфектно изображение на къщата на Далия в небето изведнъж се събираха буреносни облаци, прииждащи откъм липсващия ръкав. Това обаче беше също така и посоката, в която някога се беше намирал първоначалният имот на Дънкан Кембъл. Съвпадението не беше случайно.

Буреносните облаци и мрачното небе съвпадаха напълно с онова, което Инара помнеше за ръкава.

Дори след намирането на нотариалния акт за нейната къща, една малка част от нея настояваше да повярва, че това е случайно съвпадение. Но това доказателство тук беше необоримо – Даниел наистина беше пряк потомък на хората, които нейният прапрапрадядо хладнокръвно беше убил.

Мей Лин (а може би Ян-Тао?) беше скрила ръкава като доказателство срещу семейството, отговорно за тяхната участ, така че някой ден да бъде въздадено правосъдие. И сега Инара трябваше да реши какво да прави с това разкритие.

– Инара, би ли ми подала снимките, ако обичаш?

Тя подскочи, като чу името си, и вдигна глава, за да види как Даниел сочи към купчината снимки, оставена на масата точно до нея.

Дали краката ѝ щяха да имат сили да я отведат толкова далече? Той беше само на три крачки от нея, но краката ѝ неконтролируемо трепереха. Не, трябваше да го направи!

Тя преглътна тежко, а после успя да изпълни молбата на Даниел само с леко залитане. Когато облечените му в ръкавици пръсти докоснаха нейните, погледите им се срещнаха и тя откри в очите му нежна усмивка, която беше предназначена единствено за нея.

Очите ѝ се напълниха със сълзи, което я изненада. Побърза да ги сведе към робата с надеждата Даниел да реши, че и тя като всички останали няма търпение да научи още нещо.

Той прегледа набързо снимките, докато не откри онази, която търсеше. Остави останалите внимателно настрани, издиша шумно, с което издаде напрежението си и накрая сложи избраната снимка на мястото, където би трябвало да бъде левият ръкав.

Бродираният разказ преминаваше леко и безпроблемно от робата към снимката.

Даниел отвори пак куфарчето си и извади оттам една голяма лупа. Без да казва нищо на никого, той се приведе над ръба между робата и снимката и в продължение на няколко минути не откъсна очи от него.

Когато най-сетне се изправи отново, по лицето му се четяха почуда и триумф.

– Съвпадат! Разрезите на двете части очевидно съвпадат, макар че бих искал да сравня робата с истинския ръкав, за да бъда напълно сигурен. Но нарезите съвпадат. Сякаш някой внезапно е хванал ножица и е срязал набързо ръкава по някаква неизвестна на нас причина.

– Но какво би накарало човек да постъпи точно така? – замисли се на глас Маргарет, макар всички в стаята да бяха наясно, че нямаше как да узнаят отговора на този въпрос.

Тоест всички с изключение на Инара. Тя би рискувала с едно доста добре обосновано предположение относно причината, поради която Мей Лин беше изрязала точно тази част от робата, за да я скрие под стълбите.

От друга страна, може да е решила да спести на сина си истината за ужаса, който беше преживяла, но Инара имаше чувството, че става въпрос за нещо съвсем друго.

Мей Лин е била наясно, че нейният враг Дънкан Кембъл се кани да ѝ отнеме къщата, независимо по какъв начин. Съпругът ѝ вече е  бил мъртъв, а по онова време на китайците не е било позволено да притежават земи в щата Вашингтон. Може би Ян-Тао е щял да наследи къщата и земята като наполовина бял, но как би могла майка му да го издържа, докато порасне?

Не, интуицията на Инара ѝ подсказваше, че Мей Лин беше скрила нарочно ръкава в тази къща, за да бъде открит от някой потомък на Кембъл. Искала е истината да излезе наяве рано или късно. Искала е семейството на Кембъл да страда така, както е страдало нейното.

Може би не публично, защото кой потомък на Кембъл би огласил подобна позорна за семейството си истина? Но лично семейството би било разкъсвано от чувство за вина.

Както в момента беше разкъсвана Инара.

Но Мей Лин не е знаела, че човекът, който ще открие след години ръкава, ще има романтична връзка със собствения ѝ праправнук.

Но Инара знаеше и ако беше умна, щеше да сложи край на всичко това веднъж завинаги, преди семейството ѝ да пострада. Да сложи край, преди Даниел да научи всичко и да се почувства наранен от лъжата ѝ.

Но как да сложи този край? Семейство Чин имаха точно толкова право, колкото и тя – ако не и повече – да продължат с проучването, дори и тя да се откажеше от него.

Вера, която през цялото това време мълчеше, внезапно стана и се приближи до масата, точно до Инара. Инара си пое дълбоко дъх и се подготви за поредния свадлив словесен порой.

– Искам да видя къде си открила този ръкав – отсече Вера. – Искам да дойда в дома ти!

– Вера, не бъди толкова груба! – предупреди я Маргарет, но Инара веднага почувства, че това беше казано с половин уста.

Инара погледна към Даниел и зърна върху лицето му такова силно нетърпение, че сърцето ѝ претупа. Преглътна за кой ли път, кимна и изрече:

– За мен ще бъде чест да ми гостувате и да разгледате къщата. В крайна сметка някога е принадлежала на вашето семейство.

– Значи следващият уикенд, а? – не я оставяше на мира Вера.

Инара забеляза, че този път Маргарет се въздържа от забележки, затова отговори:

– Разбира се. Следващият уикенд става.

При тези нейни думи всички се занадпреварваха да говорят един през друг, обсъждайки работни графици и как да си освободят дните за пътешествието до остров Оркас. Всеки един от тях имаше някакви прилики с останалите – прилики, които, както Инара вече си даваше сметка, бяха пряко наследство от Мей Лин.

Мей Лин – жената, най-вероятно убита от прапрапрадядото на Инара.

Маргарет, Каси и Вера бяха привели глави една към друга и обсъждаха едновременно робата, хотела и новооткритото си наследство.

Когато Инара погледна към другия край на масата, улови Даниел, че гледа право към нея, и сърцето ѝ претупа. После той се усмихна и очите му се изпълниха с нежност, подсказваща за специалната връзка, която той безсъмнено усещаше между тях заради общата им история.

Но в този поглед имаше и нещо друго, което я уплаши още повече. Нещо, което много приличаше на любов.

Дълбоко засрамена, тя извърна очи.

Двайсет и трета глава

16 август, четвъртък. В наши дни.

Имението Ротси, остров Оркас.

ПРЕЗ ЧЕТИРИТЕ ДНИ, следващи разкритието, че Ян-Тао Макелрой и Кен Чин са били един и същи човек, Инара предпочете да се отдаде изцяло на задачите по реконструкцията на имението. Първата работа след завръщането ѝ от Сиатъл беше да опакова ръкава и да го изпрати по куриер на Даниел, така че той и екипът му да подходят към проучването от съвсем нов ъгъл – сега, след като стана ясно, че ръкавът принадлежи към роба, която е негово семейно наследство. Оттам нататък беше прогонила от съзнанието си всички мисли за ръкава, Мей Лин, Ян-Тао, та дори и за Даниел.

Казваше си, че след като остават само две кратки седмици до крайния срок, тя трябва да се фокусира изцяло и единствено върху хотела. Само след две седмици баща ѝ щеше да пристигне, за да инспектира всичко, а след това да вземе окончателното си решение дали да продължи да я субсидира.

Което не можеше да не направи. Трябваше да направи! Тя все още не беше намерила друг инвеститор. Затова беше длъжна да не губи надежда, че след като баща ѝ види това място и всичката работа, която тя беше извършила по него, най-сетне ще повярва в нея и нейната идея. А след като той повярва, тя ще разполага със свободата да довърши реконструкцията и да определи дата за откриването на хотела през следващото лято.

Мисълта за баща ѝ я подсети, че след като крайният срок беше само след две седмици, е добре да му се обади, за да разбере през кой точно ден от уикенда на Деня на труда смята да дойде – в петък или събота.

Щеше да използва краткото време, което ѝ оставаше – без двата дена, през които щеше да приеме в дома си семейство Чин – за да отхвърли колкото ѝ беше възможно повече задачи. В стаите за гостите все още нямаше никакви мебели, но тази седмица очакваха да поставят килима в голямото фоайе, който щеше да промени коренно цялото място и да го зареди с повече уют.

Сега тя остави в легенчето валяка, с който боядисваше стените в банята на основния етаж, и през ресторанта се насочи към задната веранда, далече от шумовете, съпътстващи всички строителни дейности. Установи, че е станало значително по-топло, даже на сянка и с наслада се запъти към огряно от слънцето местенце, защото обожаваше лъчите му.

Настани се върху ниския каменен зид, отделящ верандата от тревата, и бързо набра номера на баща си в мобилния си телефон.

– Инара? Отдавна не си се обаждала – гласът на баща ѝ звучеше раздразнено и разсеяно, което беше обичайното му състояние в разгара на работния ден. – Какво става?

– Здрасти, тате! – постара се да звучи жизнерадостно тя. – Обаждам се, за да проверя какви са ти плановете за уикенда на Деня на труда. Нямам търпение да ми дойдеш на гости, за да видиш колко много работа съм свършила по имението!

– Уикендът на Деня на труда ли? Но какви ги приказваш, за бога?!

Инара долови заглушаване на звука и разбра, че баща ѝ говори на някого другиго в кабинета си. Изчака секунда, а после отговори на въпроса му:

– Нали се бяхме разбрали тогава да ми дойдеш на гости, за да видиш хотела и да вземеш окончателно решение за заема, помниш ли – стомахът ѝ се сви и се наложи да стане и да започне да крачи напред-назад по верандата.

– О, Нара, не мога! Точно през този уикенд ще бъда в самолета за Хонконг!

Като се стараеше да не губи самообладание, тя предложи:

– Тогава следващият уикенд, а? Тогава ще можеш да дойдеш, нали?

Въздишката му беше толкова силна, че проглуши ухото ѝ. И ѝ каза точно онова, от което тя се опасяваше – че той няма никакво намерение да идва на острова.

Въпреки топлото слънце над нея тялото ѝ изведнъж се вледени. Тя се обгърна със свободната си ръка и смотолеви:

– Татко, какво става?

– Виж какво, смятах, че идеята ти да превърнеш Ротси в хотел е брилянтна. Работата, която ти свърши по имението това лято, със сигурност ще привлече по-големи клиенти. Хотелски вериги, курорти... Така че в крайна сметка моята инвестиция ще ти помогне да получиш от това имение много повече, отколкото би получила преди.

– Но аз не искам да продавам, татко! Искам лично да ръководя хотела си!

– Какво знаеш ти за управлението на хотели, Инара? Нищичко! – Направи пауза, а после занарежда още по-бързо с хладен тон: – Позабавлява се това лято с разчистването на мястото, но вече е крайно време да си намериш истинска работа!

В гърдите ѝ избухнаха пламъците на яростта и тя извика:

– Примерно "Старбъкс", а?!

– Именно! – отсече самодоволно баща ѝ. – Затова веднага се свържи с Лейси от "Лукс" и пусни имението на пазара! Колкото по-скоро, толкова по-добре!

– За нищо на света не продавам! – отсече тя. Нямаше представа как, но все щеше да намери друг инвеститор. Или най-малкото кредит. Някак си щеше да го постигне.

– Инара! – повиши тон баща ѝ. – Не разполагам със средства, с които да продължавам да те издържам! Сделката с "Ю Йи" ми струваше много повече, отколкото очаквах. Дори и да исках да вляза в хотелския бизнес заедно с теб, точно сега просто не мога да си го позволя!

Когато намери гласа си, изчезнал незнайно къде, Инара прошепна:

– Значи това е краят?

– Да, това е краят! Оттеглям заема си към теб!

– Не можеш ли все пак да направиш нещо? Този хотел означава много за...

– Не, Инара! – прекъсна я безцеремонно баща ѝ. – През последните два месеца съм разговарял за твоя хотел с няколко от моите съдружници, така че смятам, че много бързо ще му намериш купувач!

– Ротси не се продава! – изрече със сетни сили Инара. Не си направи труда да чака отговора на баща си. Изключи телефона и отпусна ръце. Неспособна да направи и крачка напред, тя се закова на място, втренчена през дърветата към водата отвъд, раздирана едновременно от ярост и сълзи.

Някога беше ли я вземал насериозно или просто ѝ беше предоставил едно удобно лятно забавление, без изобщо да е възнамерявал да ѝ даде поне един шанс? Може и да я беше излъгал за стойността на сделката с китайците. Може и да използваше тази сделка просто като удобно извинение, за да принуди дъщеря си най-сетне да се отърве от имението и да си намери "нормална" работа. Може би точно като Дънкан Кембъл и баща ѝ гонеше най-тлъстата печалба.

Разтърка очи с юмруци. Държеше се нелепо. Цялата лудост на това лято като че ли беше започнала да влудява и нея. Баща ѝ я обичаше. Той искаше най-доброто за нея. Никога не би я наранил нарочно, не и без сериозна причина.

И въпреки всичко я заболя.

Слънцето вече започваше да прежуря, затова тя се обърна, за да влезе в къщата. Преди това обаче спря и огледа всичко.

Беше го изгубила. Въпреки бомбастичните изявления, които току-що беше направила пред баща си, тя не разполагаше с никакъв друг избор, освен да пусне имението на пазара за недвижими имоти. Но не сега. Не веднага. Не и докато не опита поне още веднъж да намери някой друг, който да ѝ помогне. Все щеше да измисли нещо, нали?

Но засега не разполагаше с никакви средства, за да плати на работниците. Затова по-добре да каже на Том веднага, за да отпрати момчетата навреме по домовете им.

Като си пое дълбоко дъх, Инара се запъти към френските прозорци на ресторанта, за да открие Том, целенасочено изключвайки се от онази част дълбоко в нея, която умираше в душата ѝ.

По-късно, след като и последният пикап изчезна между дърветата по посока на главния път, Инара се отпусна на предните стъпала на къщата на Далия и се вторачи в имението. Беше толкова изцедена, че това беше единственото, на което беше способна в момента. И видя пред себе си само една призрачна черупка на хотела, в който можеше да се превърне всичко това.

Седя и се взира толкова дълго, че напълно изгуби представа за времето. Затова звънът на мобилния ѝ телефон я стресна не на шега.

Първата ѝ мисъл беше да остави онзи, който звънеше, да бъде прехвърлен към гласовата ѝ поща, но после видя, че я търси Даниел и си даде сметка, че има спешна нужда да чуе гласа му, да го чуе как ѝ казва, че всичко ще бъде наред.

– Мама и баба говорят само за предстоящия уикенд, толкова се вълнуват за гостуването при теб!

Настроението, което бликаше от гласа му, я накара да осъзнае, че изобщо не желае да му казва, че е изгубила финансирането си и че най-вероятно скоро ще изгуби и имението. Осъзна, че има нужда от известно време, за да осмисли тази информация сама, преди да я сподели с някого другиго, пък дори и с Даниел.

– Дали ще им бъде удобно да отседнат в моята къща, тъй като хотелът още не е готов? Разполагам с две стаи за гости и диван, който става на спалня в дневната.

– Разбира се, звучи страхотно! Докато не съм забравил – имам новини за дядо Кен! Така де, искам да кажа Ян-Тао. Все още не мога да повярвам, че става въпрос за собствения ми прадядо!

Неспособна да сдържи повече болката в гласа си, тя изрече:

– Нямам търпение да ги чуя, но точно сега виждам, че Том ми маха. Сигурно иска нещо от мен, така че трябва да отида – преглътна, опитвайки се да разбие буцата в гърлото си, която се оформи от тази лъжа. – После пак ще ти звънна, става ли?

– Става, разбира се. И без това аз пък трябва да звънна на мама, за да се разберем за събота сутрин – замълча и после допълни: – Това пътуване означава много за моето семейство, Инара! Надявам се, че си даваш сметка за това.

– За мен също означава много. Хайде, до скоро – и затвори, преди гласът ѝ да се разпадне под тежестта на онова, което премълчаваше.

И след като нямаше повече никаква работа, и нямаше никакво желание да продължава да съзерцава кухия хотел срещу себе си, тя се запъти към брега.

Водата щеше да я утеши. Самотата на плажа щеше да ѝ помогне да реши какво да прави оттук нататък.

Двайсет и четвърта глава

Октомври, 1894 г.

Фермата Макелрой, остров Оркас.

ДНИТЕ СЛЕД СМЪРТТА на Джоузеф се сляха в една безкрайна мъгла за Мей Лин. Двамата с Ян-Тао изпълняваха автоматично обичайните си задачи и правеха всичко възможно да си помагат. През онази първа нощ Мей Лин беше отново привлечена от водата и отиде, защото знаеше, че там ще я чака духът на Джоузеф.

Но в мига, в който наближи водата, беше завладяна от такава неистова паника, че започна да се задушава – така, както през онази кошмарна нощ преди много години водните демони се опитваха да я задушат. Върна се незабавно у дома си, примъкна се в леглото до Ян-Тао и си обеща, че никога повече няма да изпуска от поглед сина си. Никога повече няма да го оставя сам.

На следващата вечер взе на брега и Ян-Тао, и оттам нататък започна да го води при водата всяка вечер. Духовете я зовяха силно, настояваха за присъствието и почитта ѝ.

Ян-Тао присядаше на някой голям камък и я слушаше как разговаря с предците им, а после как разговаря и с баща му. Не след дълго обаче застана до нея. Тя започна да го учи как да приготвя приношения за духовете, за да имат храна, с която да се подкрепят по пътя им към отвъдното. Учеше го и как да търси знаци от Джоузеф у животните наоколо, в златните листа, които се носеха по повърхността на водата и в самата вода.

Заедно двамата откриваха Джоузеф навсякъде. Той беше в конете, които всяка сутрин ги поздравяваха с нежно пръхтене, сякаш за да ги успокоят въпреки отсъствието му. Беше в мъглата, която се носеше между дърветата и се увиваше около фермата им като защитен пашкул. Беше във всяка дъска и пирон в къщата, която Джоузеф беше изградил със собствените си ръце, за да ги дари с безопасност, топлина и уют.

Животът им се превърна в безстрастно повторение на работа и ядене, работа и ядене, и кратки мигове, отдадени на спомени. Мей Лин не можеше да спи. Затваряше очи и там, където би трябвало да бъде Джоузеф, веднага усещаше зееща празнота, все едно ѝ бяха откъснали крак или ръка. Но вместо да се бори със самотата, тя ѝ се отдаваше – часове наред през нощта бродираше историята си заради своя син, а както си даде сметка напоследък и заради покойния си съпруг.

Почти беше приключила бродерията. Още една година работа по нея би ѝ дошла много добре, но се притесняваше, че не разполага с толкова много време. Болките в корема ѝ вече бяха станали постоянни, придърпванията и спазмите непрекъснато се надпреварваха за нейното внимание. Изобщо не ѝ се хапваше, но пред Ян-Тао се преструваше, че яде, за да си спести въпросите му.

И тъй като бродерията не беше завършена, тя беше свалила избродираните парчета от обръча, докато все още имаше сили, и ги беше събрала и подредила в церемониалната роба, която Ян-Тао някой ден щеше да облече. Левият ръкав – най-трудният от всичко заради историята, която беше решила да разкаже там, беше единственото незавършено парче. Въпреки това тя прикрепи и него към робата.

Седмиците минаваха. Студеният западен вятър нахлу на острова и вледени и земята, и изворите, така че те бяха принудени всяка вечер да внасят ведрата с вода вкъщи, за да имат и за следващия ден. Макар че даваха всичко от себе си, само двамата просто не бяха в състояние да съберат цялата реколта, така че морковите, тиквите, картофите, даже ябълките по дърветата отдавна гниеха или почерняваха от сланата. Осоленото месо в избата бързо намаляваше.

Една сутрин, когато излезе да нахрани прасетата и кокошките, Мей Лин ги завари до едно натръшкани по земята. Кръвта им се стичаше по замръзналата пръст – знак, че убийствата са станали предишната вечер, преди падането на температурите. А тя не беше чула нищичко.

Касапницата беше организирана така, че да прилича на причинена от диво животно – по-скоро с остри зъби и нокти, отколкото с хладно оръжие. Но във вече замръзналата пръст Мей Лин забеляза отпечатъци от ботуши. Бяха дълбоки и ясни и водеха към имота на Дънкън Кембъл.

Сега, след като Джоузеф си беше заминал, Кембъл  беше започнал да става все по-необуздан в алчния си стремеж към земята и къщата ѝ. Краката на Мей Лин се разтрепериха от страх, но някак си успя да стигне до кухнята и грабне пушката на съпруга си. Оттогава нито за миг не се раздели с нея.

Един месец след като Джоузеф потегли оттук (защото та отчиташе времето не от дена, в който ѝ бяха съобщили за смъртта му, а от деня, в който той беше излязъл от фермата), Мей Лин беше в обора и доеше кравата, следвайки автоматично всички процедури, без изобщо да се замисля. Студеният вятър свистеше в процепите между дъските, напомняйки ѝ, че Джоузеф беше планирал да ги запълни преди началото на зимата. Сега, след като него го нямаше, тя трябваше да измисли начин да направи това сама. Приведе се под кравата, присегна се към вимето ѝ и точно в този момент болката я съсече като остра секира.

Вълните на агонията я блъскаха толкова силно, че ѝ се зави свят. Пред очите ѝ заиграха светлинки, догади ѝ се и от гаденето кожата ѝ се покри с плътен слой студена пот. Мей Лин простена и се свлече към кравата, но животното се дръпна и тя осъзна, че пада напред без нищо да я задържи.

Приземи се върху ведрото с млякото, събори го и се  и се озова върху сламата, покриваща мръсния под на обора. Болките следваха в тялото ѝ една след друга, вълна след вълна, а Мей Лин не можеше да стори нищо друго, освен да яхне тези вълни. Изви глава на страни тъкмо навреме, за да изпразни стомаха си на земята. От очите ѝ бликнаха сълзи и започнаха да се стичат  по лицето ѝ. Страхът се хлъзна по тялото ѝ, заливайки го последователно ту с пот, ту със студ.

Като че ли тялото ѝ не беше нейното. Беше управлявано от някакъв дяволски мъчител. Единственото, което можеше да стори тя, беше да чака и да се надява, че ще издържи.

Налагаше се да издържи! Синът ѝ имаше нужда от нея! Тя беше единственият му близък човек на този свят!

Улови се като удавник за сламка в безценния образ на Ян-Тао, докато гаденето, треперенето и усещането за разкъсване в стомаха ѝ не утихнаха, оставяйки я изтощена и немощна, но пък жива!

Остави млякото да си се процежда в земята и запълзя на четири крака към вратите на обора. Остави там и пушката. Накрая някак си успя да се добере до къщата, където синът ѝ беше отдавна заспал в стаята си на горния етаж.

Да, нощта щеше да бъде дълга. Мей Лин го знаеше. Знаеше също така, че повече не може да отрича истината, която беше крила и от себе си. Край със защитата на земята им от Кембъл, край с работата по приготвянето на зимнина. Оттук нататък трябваше да се фокусира върху две и само върху две неща – първо, да завърши бродерията си и второ, да осигури бъдещето на Ян-Тао. Защото съвсем скоро щеше да бъде принудена да направи единственото, което си беше обещала никога да не прави – да остави детето си съвсем само на този свят.

Мей Лин умираше.

* * *

С настъпването на утрото планът вече беше готов.

Първоначалната ѝ идея беше да натоварят в каруцата каквото успеят и да хванат първата транспортна баржа за Виктория, Уотком или Порт Таунсенд, където тя щеше да намери китайско семейство, което да осинови Ян-Тао.

С оглед на тази идея тя отиде в обора, за да впрегне коня в каруцата и да ги доведе до къщата, за да може да започне да товари.

Но стигна само до яслите на коня. Там си даде сметка, че от тази идея нищо няма да стане. Та тя не можеше да се задържи права, какво остава да управлява кон, теглещ тежка каруца! Ако първо успее да натовари каруцата, разбира се, което също беше съмнително.

Ридаейки от болка и отчаяние, Мей Лин се върна в къщата и се сви на дивана. Загледа се в танцуващите по стената сенки, които хвърляше фенерът, и започна да обмисля крайно ограничените си варианти за действие.

Трябваше да действа веднага! Не можеше да обрече сина си на ужаса да открие майка си мъртва. Тогава щеше да бъде принуден сам да си проправя път в този свят, сам да се бори срещу манипулациите на Кембъл. Мей Лин изобщо не се съмняваше какво щеше да стори Кембъл в мига, в който научеше, че тя е мъртва. Щеше веднага да пристигне тук и да заграби със сила имота им, като преди това се отърве бързо и безшумно от единствения оцелял от законните собственици. Цяло чудо беше, че не ги беше избил веднага след смъртта на Джоузеф!

А тя по-скоро би взела сина си в отвъдното, вместо да го остави в ръцете на онова чудовище Кембъл.

И точно тогава Мей Лин разбра какво трябва да направи.

В мига, в който светлината на утрото запристъпва полека в стаята, тя се насили да се изправи на крака и се затътри към кухнята. Тъй като през нощта изобщо не се беше събличала за лягане, сега не ѝ се налагаше да полага усилието да се облича.

– Ян-Тао, време е да ставаш! – провикна се от подножието на стълбите. А после толкова бързо, колкото ѝ позволяваше изнуреното ѝ тяло, започна да приготвя закуска за детето си от студения ориз, останал от снощната вечеря, към който добави настъргана ябълка. Ако Джоузеф беше успял да се прибере у дома след Порт Таунсенд, сега тя щеше да разполага с канела, с която да поръси закуската, но тъй като нямаше, изсипа голяма лъжица захар като за специален случай. После пак се провикна: – Ян-Тао!

Чу го как трополи надолу по стълбите.

– Ни хао, мамо! – поздрави той, още разтъркващ с юмручета сънените си очи.

– Ни хао, хузи! – отговори тя.

Едва когато той се тръшна на стола си, тя успя да огледа лицето му и забеляза, че е подпухнало и че очите му са кръвясали от засъхналите сълзи, стекли се назад към ушите му. Невидимият юмрук, който обикновено стискаше стомаха ѝ, сега се прехвърли на гърдите ѝ и извика сълзи и в нейните очи.

– Мислиш за татко, нали? – попита тихичко, макар да знаеше отговора.

Синът ѝ кимна, но без да откъсва очи от купичката с ориз пред себе си.

– И аз мисля много за него. Той много ми липсва!

Невидимият юмрук се изкатери към гърлото ѝ и я задави. Тя преглътна, но натискът на юмрука не отслабна. Единственото, което можеше да стори тя, беше да стисне здраво очи.

– Искам татко да се прибере у дома – промълви детето.

Мей Лин отвори очи и погледна сина си. Той беше перфектната комбинация между нея и Джоузеф – къса черна коса, силна челюст, кръгли бузи. Всичко друго освен лицето му вече беше изгубило закръглеността на детството – съвсем скоро той щеше да израсне висок и жилав, наполовина момче, наполовина мъж. Ала тя нямаше да бъде жива, за да го види. Тя никога нямаше да види мъжа, в който щеше да се превърне синът ѝ.

Отново започна да ѝ се гади. Тя преглътна внимателно и започна да диша бавно и дълбоко, за да се овладее, но въпреки това стомахът ѝ се преобърна и не ѝ остави никакъв друг избор, освен да се втурне към мивката и да изплюе слузта, която беше единственото нещо, останало във вътрешностите ѝ.

– Мамо, да не би да си болна?

Мей Лин затвори очи и отпусна чело върху ръба на мивката. Досега беше успявала да крие най-тежките симптоми от сина си.

– Да, болна съм – прошепна накрая, без да помръдва.

– Върви да си легнеш, мамо! Аз ще се грижа за теб!

Тя чу как столът му стърже по пода и разбра, че той приближава към нея, готов да поеме задълженията си на мъжа в къщата.

Де да беше толкова просто!

Въпреки че краката ѝ трепереха, тя успя да се изправи и се обърна към него. Той стоеше до нея с решително стиснати челюсти и изпънати рамене, готов да поеме товара, който не би трябвало да бъде носен на толкова крехка възраст. Само очите му издаваха стаения страх.

"Престани да мислиш за това! – укори се тя. – Трябва да му помогнеш да бъде силен, иначе няма да оцелее!"

Мей Лин също изпъна рамене, вирна брадичка и се насили да се усмихне – заради сина си.

– Благодаря ти, че искаш да се грижиш за мен, но се опасявам, че онова, от което съм болна, няма да мине само с лягане – обгърна сладкото му личице с ръце и се втренчи в очите му, опитвайки се да предаде на душата му цялата любов, която изпитваше към него, за да му помага и да го води в онова, което му предстоеше. – Съжалявам, скъпи мой, но умирам. Умирам, сине мой!

Той тръсна глава, нежелаещ да повярва на думите ѝ.

– Вярно е – повтори тя.

Лицето му се разпадна в ръцете ѝ. Той се свлече в обятията ѝ и главата му удари силно гърдите ѝ, но за щастие мивката зад нея успя да я задържи права. Мей Лин уви ръце около него и този път се отдаде на воля на риданията, които пак започнаха да я задушават.

Майка и син се свлякоха на пода, ридаейки за несправедливия си живот. За Джоузеф, който трябваше да бъде тук, с тях. За детството на Ян-Тао, което току-що беше приключило. Каквото и да се случеше с него оттук нататък, той просто щеше да бъде принуден да порасне. И щеше да бъде съвсем сам на този свят.

Мей Лин плачеше за детето, което се нуждаеше и от майка, и от баща, но губеше и двамата само през няколко месеца един от друг.

Плачеше за себе си и за всички близки хора, които ѝ бяха отнети.

След доста дълго време тя усети, че сълзите ѝ пресъхват. Забеляза, че и Ян-Тао се е наплакал достатъчно. Но двамата продължиха да седят заедно на пода – майка и син, прегърнати може би за последен път. Не правеха нищо друго освен да вдишват уханията си. Неговата миризма – онзи типично момчешки мирис, които беше смесица от пот и чист въздух, я изпълваше и едновременно я разкъсваше и ѝ даваше сили.

– Обичам те, Ян-Тао! – промълви тя, подпряла брадичка върху главата му, мислейки си за всички онези случаи, в които е трябвало да му повтаря това, и че нито веднъж не го беше казала на Джоузеф. – Каквото и да става, искам да помниш, че мама те обича!

– И аз те обичам, мамо! – изфъфли той, свит до гърдите ѝ.

Накрая тя го притисна за последно към себе си и лекичко го избута с думите:

– А сега имаме да свършим една важна задача, но аз не мога да я свърша без теб! Затова върви да си облечеш палтото и ме чакай навън!

Той изтри сълзите си и я погледна неуверено. Накрая кимна, изправи се и се запъти да изпълни заръката ѝ. И в този момент тя разбра, че синът ѝ окончателно се е отърсил от малкото момче, което доскоро беше.

* * *

– Шестстотин и нито долар повече! – подсмръкна Кембъл и се изплю на земята, но без да сваля очи от нея.

Мей Лин се държеше здраво за сина си, черпейки сили от него. Двамата стояха в двора на Кембъл пред къща, която беше по-малка дори от първата колиба на Джоузеф. Полето и миниатюрната овощна градина, през които бяха минали, за да стигнат дотук, бяха обградени отвсякъде с камънаци и гъсти гори, растящи на почти вертикален планински склон. Нищо чудно, че този човек ламтеше така неистово за земята на Джоузеф.

А сега щеше да получи и земята, и сградите, и посевите, и животните, и залива. Всичко.

Тя поклати глава и изрече:

– Господин Кембъл, и вие, и аз отлично знаем, че моята ферма струва много повече от това. Не съм обявила имота си за продан, не съм си намерила друг купувач. Знаете го добре, нали? Въпросът обаче е следният: ще спите ли спокойно, ако някой друг купи земята, на която сте хвърлили око от толкова много години?

Нито за миг не свали брадичка, нито за миг не отпусна рамене. За нищо на света нямаше да му позволи да я види слаба. Ако разбереше колко е болна и колко изтощена се чувства, веднага щеше да схване, че за нея би било невъзможно да обикаля и да търси друг купувач. А тя трябваше да извърши продажбата още днес!

Устните на Кембъл се разкривиха от отвращение, докато погледът му пълзеше по нея и Ян-Тао, но Мей Лин не отмести очи. Извърна се и погледна през рамо към къщурката си, после огледа скромната си градинка с картофи – и тя разбра, че той си дава сметка колко отчаяно иска нейната земя. Въпреки това не продума и думица – чакаше го да заговори пръв.

Което той направи с тежка въздишка.

– Хубаво. Ще ти дам деветстотин долара. За всичко.

Тя кимна. Но още не беше приключила.

– Ще ми дадете парите в брой до петък и ще позволите на мен и на сина ми да останем в имота си до края на годината, което ще рече още девет седмици. Договорихме ли се?

Той присви очи, пристъпи крачка напред и тихичко изръмжа:

– Гледайте до първи януари да ви няма, иначе ви изхвърлям от земята си!

Агресивното му поведение обаче изобщо не я накара да отстъпи. Без да помръдне, Мей Лин отвърна спокойно:

– Не се тревожете! Дотогава отдавна ще сме се махнали.

– В такъв случай се договорихме!

Тя подаде ръка, както беше виждала да правят и баща ѝ, и Джоузеф, когато сключват сделка. Кембъл я погледна, повдигна вежди, изсумтя и се обърна.

– Ще ви донеса парите веднага, щом ги събера! – отсече.

После изчезна в обгърнатата от сенките на склона колиба, оставяйки ги насред двора си така, сякаш никога не бяха идвали тук.

Мей Лин стисна лекичко ръката на сина си и прошепна:

– Да тръгваме!

И двамата поеха по дългия път към дома, всяка следваща стъпка по-болезнена и по-уморителна от предишната, но необходима.

След пет дена тя щеше да разполага с парите, от които ще се нуждае Ян-Тао за новия си живот. Можеше мислено да отметне първа точка от новия си план. Беше назрял моментът да се концентрира върху стъпка две.

Двайсет и пета глава

9 ноември 1894 г., петък.

Фермата Макелрой, остров Оркас.

МЕЙ ЛИН чу пристигането на зълва си много преди да види самата Елизабет – възбудените викове на Ян-Тао, лаенето на кучето, оплакванията на сестрата на съпруга ѝ.

През последните дни тя почти не ставаше от дивана в дневната. Спеше, когато ѝ позволеше болката, и помагаше на сина си – също когато ѝ позволеше болката, което не беше особено често. Всички останали мигове от дните и нощите ѝ бяха посветени на бродерията. Независимо от нарастващата болка, независимо от отслабващите сили тя беше длъжна да завърши тази бродерия. Снощи, много след като Ян-Тао беше заспал, тя беше прикрепила и последния ръкав към робата. По него имаше още малко работа, ала тя си знаеше, че няма за кога да отлага повече.

Мей Лин гаснеше бързо. Тялото ѝ се самоизяждаше отвътре. Тя знаеше много добре това, но не си позволяваше да се отдава на размишления по въпроса. Не си позволяваше да мисли и за начина, по който щеше да се сбогува завинаги със сина си. Правеше каквото можеше, за да удължи моментите си с Ян-Тао, но с пристигането на Елизабет вече нямаше накъде да отлага.

– Мама е вътре и лежи – чу тя сина си да уведомява гостенката им още на двора. – Болна е – последното беше изречено с такава мъка, че Мей Лин беше принудена да разтърка топката, която се свря в гърдите ѝ, толкова голяма беше.

– А къде е баща ти? Мислех, че ще ме чака на пристанището – гласът на Елизабет ставаше все по-силен и по-силен, което подсказа на Мей Лин, че наближават верандата и скоро ще бъдат в къщата. Тя се опита да се изправи на треперещите си лакти и прокара костеливите си пръсти през косата, увиснала унило върху раменете ѝ.

Щеше да бъде добре да се беше изкъпала преди пристигането на Елизабет.

– Не знаеш за татко? – възкликна Ян-Тао, докато отваряше вратата и влизаше пред леля си. – Татко е...

– Ян-Тао! – прекъсна го майка му. – Направи ни чай, ако обичаш и донеси от онези сладки, които ти... които ние направихме – беше ѝ крайно неудобно да признае пред зълва си, че нейният седемгодишен син се занимава изцяло с готвенето и печенето.

– Боже господи! Виж се само на какво приличаш, Мей! – извика Елизабет, стояща все още до затворената зад нея врата, без да сваля палтото и ръкавиците си. Плъзна поглед из стаята, сви неодобрително устни и добави: – И каква е тази миризма?

– Миризма ли? – Мей Лин не беше усетила никаква миризма.

Елизабет поклати глава и завъртя очи, като че ли искаше да каже, че снаха ѝ е безмозъчно същество. После се втурна към прозореца и го отвори широко, пускайки студения ноември вятър да захапе крехкото тяло на Мей Лин.

Но вместо да озвучи оплакването, което моментално застана на устните ѝ, Мей Лин придърпа върху себе си одеялото, което преди известно време беше изритала, и изрече:

– Благодаря ти, че дойде, Елизабет!

Елизабет я изгледа измъчено, но накрая се настани на ръба на един стол, намиращ се в другия край на стаята, но срещу Мей Лин.

– В телеграмата ти се казваше, че било спешно, макар че не бих могла да си представя какво е чак толкова спешно, че да се налага да оставям момиченцата си на грижите на нашата икономка и да пътувам в това отвратително време!

Мей Лин започна да завърта очи, но се усети навреме и престана. Въпросните момиченца на Елизабет бяха вече на по седемнайсет години, следователно напълно способни да се грижат и за себе си, и за баща си за няколко дена. Самата Елизабет беше писала в последното си писмо, че една от близначките, май беше Присила, доколкото си спомняше Мей Лин, скоро щяла да се омъжва.

Сега тя преглътна пламъците, които непрекъснато се опитваха да изпълзят нагоре към гърлото ѝ, и промълви:

– Имам нужда от помощта ти, Елизабет!

И без това повдигнатите вежди на зълва ѝ се стрелнаха толкова нависоко, че буквално изчезнаха под периферията на черната ѝ шапка.

– Това го виждам и сама. Къде е Джоузеф?

Мей Лин беше принудена да извърне очи, за да събере сили за онова, което се изискваше от нея. Онзи първи месец след смъртта на Джоузеф беше минал толкова неусетно и в такава мъгла, че на нея изобщо не ѝ беше хрумнало да уведоми сестра му. А после, когато самата тя си беше дала сметка, че времето ѝ на този свят е към края си, беше решила, че би могла да използва тази информация в помощ на плановете си за бъдещето на Ян-Тао.

Защото, ако Елизабет беше уведомена, че брат ѝ е мъртъв, кракът ѝ никога повече нямаше да стъпи тук.

– С огромно съжаление трябва да ти съобщя – започна Мей Лин и използва всичките си останали сили, за да се задържи поне седнала, защото следващите няколко минути бяха най-важните в нейния живот, – че Джоузеф е мъртъв. Загина при корабокрушение по време на буря. Миналия месец. Изчезна безследно.

Ръката на Елизабет се стрелна към устата ѝ, очите ѝ се укокориха, а главата ѝ започна да се върти  наляво-надясно, неспособна да повярва чутото.

– Трябваше да те уведомя по-рано, но ние бяхме в толкова дълбок траур, че... – остави фразата си недоизказана със съзнанието, че каквото и да каже, няма никакъв смисъл.

– Ето чая ти, мамо! – обяви Ян-Тао, внасяйки подносчето. Придърпа малка масичка близо до дивана, наля една чаша, постави я близо до майка си и се обърна към леля си с думите: – Как предпочиташ чая си, лельо Елизабет?

Тя очевидно изобщо не го чу, затова момчето повтори въпроса  са си. Елизабет примигна няколко пъти, отпусна треперещите си ръце в скута си и прошепна:

– Със захар и сметана, Кенет, благодаря ти!

Ян-Тао кимна. Беше свикнал леля му да го нарича с бялото му име. Изсипа може би последната им лъжичка захар в чашата на леля си и добави мляко, което беше издоил от кравата тази сутрин. Мей Лин дари сина си с топла усмивка, с което безмълвно му даде да разбере колко много се гордее с него. Ако не беше момчето, те нямаха да имат никакво мляко. Нито чай. Да не говорим пък за ядене.

След като той приключи със сервирането на леля си, Мей Лин му подаде ръка, а когато той я пое, тя затвори очи, напомняйки му за силната връзка между тях.

– Благодаря ти, Ян-Тао! – прошепна. – Сега върви да се заемеш със задачите си на двора, докато двете с леля ти си поговорим.

Малката му ръчица потрепери в нейната, подсказвайки ѝ, че той е напълно наясно с темата, която предстои да бъде обсъдена в тази стая. Не можеше да не му се признае обаче, че се държеше като мъж – само кимна, извини се и излезе на двора. Докато го гледаше как напуска стаята, на Мей Лин ѝ се прииска да го повика обратно, но си наложи да мълчи.

След като детето излезе, тя насочи вниманието си към своя чай – беше длъжна да впрегне малкото ѝ останали силици в задачата да не позволи на чашката да се удря в чинийката, докато я вдига към устните си. Над ръба на чашата забеляза, че Елизабет я наблюдава. В очите ѝ се четяха въпросите, които Мей Лин по принцип очакваше. Да, моментът беше настъпил.

Цялата разтреперана, тя остави чая си обратно на масичката – само съвсем малка част от него се беше разляла в чинийката.

– Елизабет – започна, – помолих те да дойдеш тук, за да ти кажа не само за смъртта на брат ти, но и за да те уведомя, че умирам.

Елизабет кимна, като че ли отдавна се беше досетила. И едва в този момент Мей Лин си даде сметка, че сигурно изглежда кошмарно в очите на околните. Бръсна леко една гънка на полата си и продължи направо:

– Като единствената останала жива роднина на Ян-Тао, бих искала да го вземеш с теб, когато си тръгнеш оттук!

Елизабет изпусна чашката си в чинийката толкова рязко, че в се раздрънча.

– Какво?! – възкликна смаяно.

– Моля те да вземеш с теб Ян-Тао и да му осигуриш дом, докато не порасне достатъчно, за да започне да се оправя сам!

– Не мога да сторя такова нещо! – извика Елизабет, скочи на крака, направи няколко крачки към прозореца, затръшна го и отново се обърна към Мей Лин, като кършеше ръце. – Съжалявам, Мей, но нали познаваш съпруга ми? Той никога няма да позволи детето да влезе в къщата ни!

– Той е дете на родния ти брат, Елизабет! – напомни ѝ майката, като се стараеше – макар и не особено успешно – да прикрие гнева в гласа си.

– Не, това не е разрешение на проблема! – продължи да нарежда Елизабет, като че ли снаха ѝ не беше казала нищо. Започна да крачи из стаята с приведена глава, като мърмореше: – Трябва да има и друг начин!

– Ян-Тао умее да се труди. Не се страхува от работа. Ще ви бъде от голяма помощ както в домашните задължения, така и в корабостроителницата на съпруга ти. Ще може да печели сам парите за издръжката си. Освен това разполагам с кесия, която ще ти дам, за да се грижиш за него!

Последното определено накара Елизабет да вдигне глава.

– Колко голяма е тази кесия?

– С петстотин долара – отговори Мей Лин, като извади от сумата, дадена ѝ от Кембъл, цената на телеграмата, стойността на хранителните продукти, които бяха купили от града, и парите, които смяташе да връчи лично на сина си. – Продадох фермата на нашия съсед.

Мей Лин не беше в състояние да накара тялото си да не се стегне при мисълта за Кембъл и за начина, по който беше почукал на вратата ѝ точно пет дена след споразумението им. Без да каже и думица и с типичната си арогантност той ѝ беше подал парите и свитък документи. Само един поглед към листите хартия ѝ беше достатъчен, за да потвърди онова, от което се беше страхувала – той искаше от нея да подпише официално прехвърлянето на нотариалния акт на негово име. През онзи ден тя му беше позволила да види, че е болна и беше успяла да го накара да се изнесе максимално бързо от страх, без да му е подписала нищо. Нямаше представа дали ще се получи, но се надяваше, че липсата на неин подпис ще направи продажбата крайно съмнителна в случай, че някой ден Ян-Тао реши да се върне и да си потърси имота. Даваше си сметка, че тактиката ѝ е измамна, но изобщо не я интересуваше. Беше длъжна да стори всичко, което е по силите ѝ, за да осигури бъдещето на сина си.

– Признавам, че парите може и да помогнат – изсумтя Елизабет, като приседна обратно на стола, макар че продължаваше да кърши облечените си в ръкавици ръце. – Но не мисля, че Кенет ще бъде щастлив с нас. Той е... той не е като нас.

Гневът, който изригна у Мей Лин, беше толкова горещ, че тя беше принудена да изхвърли одеялото от себе си.

"Не! – спря се тъкмо навреме. – Нямам право да развалям нещата! Това е единственият шанс на Ян-Тао!"

Болката избра да нахлуе точно в този момент и преряза толкова силно стомаха ѝ, че тя се сви на топка на дивана. Но после, без да обръща внимание на ужасеното изражение на зълва си, тя продължи да нарежда с равен тон в името на доброто на сина си:

– Единственото, за което те моля, е да го поддържаш нахранен, облечен и в безопасност, докато не порасне! Моля те, Елизабет! Заради Джоузеф!

При споменаването на името на брат ѝ, а оттам и напомнянето за неговата смърт Елизабет се оклюма на стола си. Изведнъж вече нямаше и помен от изпънатия гръб, изправените рамене, вирнатия нос. За първи път, откакто я познаваше, Мей Лин видя, че сестрата на съпруга ѝ може да бъде съвсем различна от закостенялата, тесногръда еснафка, бързаща да съди хората по повърхностни признаци. В този момент тя просто беше сестра, изгубила брат си и страдаща от тази загуба.

– Искам да прегледаш нещата на Джоузеф – изрече тихо Мей Лин, докато Елизабет попиваше очите си с кърпичка, която бе извадила от джобчето на полите си. – Вземи всичко, което ти хареса!

– Благодаря ти! – подсмръкна Елизабет и се изправи на крака, с лице, все така скрито зад носната кърпичка. – Сега бих искала да остана сама. Къде ще ме сложиш да спя?

– В нашата спалня, където спяхме някога с Джоузеф. Аз отдавна вече не мога да се качвам по стълбите.

Елизабет кимна и се обърна. Но преди да се отдалечи, Мей Лин побърза да я спре с думите:

– Ами Ян-Тао? Ще го вземеш ли с теб?

Елизабет отпусна ръка от зачервеното си от сълзи лице и Мей Лин видя, че около устните ѝ са се изрязали нови бръчки от скръб.

– О, Мей... – въздъхна шумно тя, несмееща да я погледне в очите. – Нека помисля, става ли?

Мей Лин я изгледа как изчезва в кухнята, а после я чу как се качва по стълбите, и през цялото това време едва сдържаше треперещите си ръце да не метне с тях нещо по стената. Доколкото можеше да прецени, сестрата на съпруга ѝ щеше да откаже да прибере племенника си, а по този начин щеше да подпише смъртната му присъда. След като Мей Лин си заминеше, той нямаше да има никого на този свят. Нямаше да има дори дом.

Знаеше много добре какво ще стори Дънкан Кембъл, ако завари момчето тук след уговорената дата.

Изведнъж усети как сякаш някой започва да бели кожата ѝ, свличайки я от тялото ѝ. Сграбчи една възглавница, притисна я към гърдите си и се сви от болка. Болка, която отказваше да я отпусне.

Напълно съзнаваща, че Елизабет се намира в стаята над главата ѝ и ще я чуе, Май Лин зарови лице във възглавницата и изрева.

Сестрата на Джоузеф беше единственото спасение за Ян-Тао. Мей Лин нямаше при кого другиго да го прати. На този свят нямаше никой друг, който би могъл да се грижи за него.

Чаят в стомаха ѝ се пресече и се стрелна нагоре. Тя хвърли възглавницата, падна на колене на пода до дивана, надвеси глава над кофата и започна да повръща, докато накрая в стомаха ѝ не остана нищичко.

Твърде изтощена, за да се притеснява какво ще си помисли зълва ѝ, когато слезе, Мей Лин се сви в ембрионална поза на пода.

И заспа, докато преравяше ума си за други идеи как да спаси бъдещето на Ян-Тао, как да спаси живота му.

* * *

– Мей, изпий това! Ще ти помогне.

До устните си усети чаша, а после някаква течност, капеща по брадичката ѝ. Гласът продължаваше да ѝ говори, измъквайки я от съня за Джоузеф, в който двамата се разхождаха из залива в неговата лодка. Той ѝ казваше нещо важно, обаче този дразнещ глас продължаваше да отвлича вниманието ѝ.

– Мей, трябва да се събудиш! Събуди се!

Тя простена недоволно, но притежателят на гласа я плесна по бузите и предизвика порой от сълзи от очите ѝ. Мей Лин примигна и ги отвори.

Елизабет я беше подпряла с едната си ръка, обгърнала раменете ѝ. А Мей Лин се намираше отново на дивана, завита добре с одеялото. От другата страна на прозореца над дивана зееше мрак, което ѝ подсказа, че нощта е настъпила отдавна. Беше проспала целия ден. Беше изгубила толкова много време, вместо да бродира или да прегръща сина си, когото съвсем скоро нямаше да може повече да прегърне.

– Ян-Тао? – изфъфли, докато се опитваше да стане.

– Спокойно, той спи. Вече е полунощ – отговори Елизабет, присегна се към нещо на масата и малко по-късно ѝ поднесе чаша с вода. – Ето, пийни си! Кашляше насън. Имаш нужда от вода.

Когато чашата докосна устните ѝ, Мей Лин отпи, но в мига, който водата достигна до чувствителния ѝ до болка стомах, тя се задави и извърна глава.

– Стига.

Елизабет остави чашата на масичката, а после настани Мей Лин обратно на възглавницата ѝ.

– Ти май си доста болна, а?

– Нали ти казах – тросна се болната.

Елизабет сви неодобрително устни, но Мей Лин изобщо не съжаляваше за тона си. Зълва ѝ вече беше отказала да поеме грижите за сина ѝ, така че нямаше никакъв смисъл да продължава да се прави на любезна с нея.

– Връщай се в леглото си – изсумтя Мей Лин. – Нямам нужда от болногледачка!

Елизабет изпъна рамене и се насочи наперено към кухнята. Но вместо звук от качване по стълбите Мей Лин дочу потракване на тенджери и чинии. Не че обърна внимание. Имаше много по-важни неща, които изискваха вниманието ѝ.

Бавно, много бавно, тъй като бързите движения я изморяваха, Мей Лин се изтегли в другия край на дивана, където я чакаше нейният обръч за шиене с прикрепената към него синя роба. Тя повдигна внимателно памучното покривало и отдолу се разкри коприната заедно с образите, които тя беше бродирала с толкова обич през последните седем години.

Тя сграбчи иглата между палеца и показалеца си и тъкмо се канеше да пробие тъканта и да продължи картината, която рисуваше, когато една друга част от робата привлече вниманието ѝ. Остави внимателно иглата и помести робата, за да погледне по-добре. Върху предницата на робата, на десетина сантиметра от ръкава, върху който работеше в момента, се намираше частта, в която тя беше разказала живота си заедно с Джоузеф.

За първи път погледна към робата така, сякаш разглеждаше работата на друга жена. Фонът беше синьото на коприната, върху което шиеше, но чрез иглата ѝ в него бяха втъкани толкова много цветове и модели, че синьото почти не се виждаше. И това важеше почти за цялата роба.

Баба ѝ никога не би познала ръката, изработила всичко това. Някога, когато двете работеха заедно, Мей Лин използваше само съвършено дребните, равни бодове, на които беше обучена. Но на някакъв етап през годините се беше отклонила от наученото и беше започнала да бродира неравномерно, без никакъв видим ред. Тук, където беше изобразила къщата им, бодовете бяха дребни, стегнати и равномерни, каквито трябваше да бъдат, което ѝ помагаше да види дори зърнестата структура на дървото на колоните от двете страни на входа им. Но по-нататък, където растеше гората зад къщата, бодовете ѝ бяха забравили за всички правила и условности. До малкия, стегнат бод имаше друг, два пъти по-дълъг и под съвсем различен ъгъл. Бодовете изглеждаха хлабави, хаотични, извън контрол. Непочтителни.

Мей Лин притвори очи, за да пропъди онова, което току-що беше видяла. Не разполагаше с достатъчно живот, за да повтори работата си. Не разполагаше с достатъчно време, за да поправи грешките си и въпреки това да завърши разказа си докрай, преди силите окончателно да я напуснат.

Изобщо не можеше да става въпрос да не довърши разказа си. Даже искаше до днес да го е направила, за да може Ян-Тао да вземе робата с него, но така и не беше успяла. Не че имаше значение – тя беше обмислила и тази част от своя план.

Планът ѝ беше точен и ясен. Не оставяше място за никакви грешки, а досега тя беше открила вече две – отказът на Елизабет и собствената ѝ работа, от която я хващаше срам.

Трябваше да се откаже. Веднага да се откаже. Трябваше да увие бродерията на кълбо и да я захвърли на дъното на пролива, защото не беше достойна за човешки очи. Не беше достойна за ничии очи и най-вече за очите на сина ѝ. Това трябваше да бъде дар за него, неговата единствена връзка с миналото на предците му и разказ за неговото собствено начало. Тази бродерия, която тя беше започнала, за да може синът ѝ да облече робата на сватбата си, беше неговата пътна карта към корените му и отговор на въпросите, които някой ден със сигурност щеше да има.

А тя се беше провалила.

– Ауу, колко красиво!

Мей Лин вдигна рязко глава и отвори очи. Над нея стоеше Елизабет и триеше ръце в кухненската кърпа, докато очите ѝ пълзяха по доказателството за големия срам на снаха ѝ.

Мей Лин моментално се присегна към памучното платно, за да покрие робата, но Елизабет извика:

– Не, почакай! Какво е това тук? Не е ли Джоузеф?

Мей Лин отпусна безсилно ръка. Винаги се беше мразила, че в присъствието на зълва си се чувства като прислужница. И – както се мразеше и в този момент, пак ѝ се подчини.

– Да, това е Джоузеф – отговори тихо. – Държи Ян-Тао като мъничък. Веднъж, малко след раждането на Ян-Тао, ги заварих да стоят така двамата насред нивите. Стори ми се, че Джоузеф развежда сина си из фермата, така че един ден той да знае къде се е приземила душата му.

– Джоузеф изглежда толкова щастлив!

Направила повторен опит да покрие коприната, Мей Лин изсумтя:

– Ти пък откъде знаеш? Това е само бродерия!

Елизабет грабна покривалото на бродерията и така не позволи на Мей Лин отново да го покрие. После възкликна:

– Ти май не виждаш нищо, нали?

Мей Лин отпусна победена ръце в скута си и промърмори:

– Какво трябва да видя?

Вместо да отговори и въпреки протестите на снаха си, Елизабет извади безцеремонно робата от обръча за шиене, отнесе я в другия край на стаята и я вдигна.

– Погледни! – изкомандва. – Сега виждаш ли?

Но Мей Лин отказа да погледне към така смущаващата ѝ объркана бродерия. Вдигна очи по-скоро към зълва си и прошепна:

– Моля те, внимавай! Това е коприна!

Елизабет обаче не се отказваше. Вдигна още по-високо робата и извика:

– Мей, погледни към Джоузеф, моля те! Това все едно е негова снимка, само че в цвят! Нямах никаква представа, че си способна на подобна красота!

Този път Мей Лин вече погледна. И сърцето ѝ се разтуптя. Наистина, погледнат от такова разстояние, Джоузеф действително изглеждаше като жив, даже ѝ се усмихваше! Радост и гордост се излъчваха от цялото му същество, докато държеше в ръце новородения си син. В този момент обаче сълзите замъглиха погледа ѝ и Мей Лин беше принудена да затвори очи, за да блокира силата на образа на скъпия си съпруг.

Водата не трябваше да ѝ го отнема! Той трябваше да бъде тук, при сина им, да помага на Мей Лин да се бори с онова, което я убиваше! Той трябваше да бъде тук, да се грижи за тях и да ги пази! За да бъдат заедно!

Ала Джоузеф вече го нямаше.

Съвсем скоро и нея нямаше да я има.

– Моля те, Елизабет – замоли се все така със затворени очи, – моля те, вземи с теб Ян-Тао, когато си тръгваш оттук! Виждаш, че аз нямам никакви сили да търся друг човек. Направи го заради брат си! Знаеш колко много обичаше той сина си! Моля те!

Мълчание. Мълчание, което се проточи толкова дълго, че Мей Лин си помисли, че Елизабет е излязла от стаята. Но когато отвори очи, за да се увери, я завари да стои до обръча за бродиране и да се взира с насълзени очи в образа на брат си върху коприната.

– Ще го взема – прошепна. А после, преди Мей Лин да успее да стори каквото и да било, Елизабет се обърна, погледна я в очите и вече по-силно повтори: – Ще го взема! Но да знаеш, че няма да казвам на хората, че е мой племенник! Нямаш представа какво ще направи съпругът ми, ако... – Не довърши.

– Благодаря ти, Елизабет! – промълви Мей Лин и очите ѝ отново се насълзиха. – Ще сторя всичко възможно той да бъде готов да тръгне с теб веднага щом кажеш!

Без да демонстрира никакви чувства повече, Елизабет само кимна и бързо се насочи към кухнята. През рамо обаче подхвърли:

– Тръгваме утре сутрин!

Изведнъж в земята под краката на Мей Лин сякаш зейна яма. Значи това беше последната ѝ нощ заедно със сина ѝ. А утре щеше да бъде последната сутрин, в която очите ѝ щяха да се спрат върху сладкото му, мило лице, в която щеше да може да целуне меките му бузи и да прегърне крехкото му детско тяло.

– Елизабет? – опита се да се провикне тя, колкото сили имаше.

– Какво? – достигна до нея раздразненият глас на зълва ѝ откъм кухнята.

– Помогни ми да се кача по стълбите! Имам нужда да прекарам тази последна нощ при сина си!

Бръчките около устните на Елизабет се бяха увеличили, но тя не изрече и думица, докато внимателно помагаше на Мей Лин да се качи по стълбите в нощния мрак.

Изтощена и трепереща от това усилие, Мей Лин прилегна на леглото на Ян-Тао и изви тялото си около неговото по-мъничко, докато той спеше. И оттам нататък се концентрира върху задачата да запечата всяка частица от него в паметта си. Пое дъха, който той издишваше, в собствените си дробове. Запрати потната му момчешка миризма навътре, в най-дълбоките кътчета на душата си.

На една майка не трябваше да ѝ се налага да се сбогува завинаги с детенцето си.

* * *

Утрото настъпи толкова бързо, а с него и забързаното събиране на багажа, за да могат Елизабет и Ян-Тао да пристигнат на пристанището навреме, за да се качат на единствения параход за пътници и товари за деня. За Мей Лин всеки миг, приближаващ я към отпътуването на сина ѝ, беше още по-болезнен и от предишния. Долната ѝ устна вече кървеше непрекъснато – толкова силно беше започнала да я хапе.

Имаше все още твърде много неща за казване, твърде много неща за правене заедно с него.

И твърде малко време.

Сега тя лежеше в леглото му и го упътваше как да прибере вещите си в сандъка, който Джоузеф беше изработил специално за нея като подарък за сватбата им. "Джоузеф, трябваше да си тук!" – помисли си тя за кой ли път този ден.

– Мамо, а кучето може ли да дойде с мен? – обади се по едно време момчето.

– Това не зависи от мен, скъпи. Трябва да питаш леля си.

Ян-Тао внимателно постави лодката, която баща му беше издялал за него най-отгоре върху всички неща и затвори капака на сандъка с въздишка.

– Сигурна ли си, че трябва да тръгна с нея още днес? Ами кой ще се грижи за теб?

Тъй като знаеше, че оттук нататък щеше да има предостатъчно време за почивка, Мей Лин се насили да се изправи на крака, за да стигне до него.

– Сине мой – започна, като постави ръце върху раменете му, – аз ще се оправя, не се тревожи за мен! Когато си тръгнеш оттук, искам да ме запомниш като жива и здрава жена, а не като тази куха черупка, в която съм започнала да се превръщам!

Приливът на болката, този път причинена не от стомаха, а от разбитото ѝ сърце, разтрепери коленете ѝ и я принуди да приседне на ръба на леглото му. Придърпа сина си и го накара да седне в скута ѝ, както когато беше мъничък.

– Сине мой, живей щастливо и обичай силно! – прошепна.

Екотът на думите в съзнанието ѝ прозвуча с гласа на баща ѝ, изричащ същите тези думи преди не чак толкова много години. Притисна сина си към себе си и продължи:

– Обещай ми, Ян-Тао! Обещай ми, че ще бъдеш силен и почтен човек! Труди се усърдно като баща си и търси знаци от нас в света около теб! Когато моето време настъпи, бъди сигурен, че ще намеря начин отново да бъда до теб!

Тялото на момчето потрепери и то подсмръкна. Мей Лин усети как и собствените ѝ сълзи напират в отговор, но се стегна. Сега не беше моментът да се разпада.

– Търси ме в листата, в облаците, в птиците – продължи. – Още не знам под каква форма ще се върна при теб, но със сигурност ще бъда там! Ти никога няма да бъдеш сам, Ян-Тао! Никога!

Този път синът ѝ се разрева истински. Извъртя се и я прегърна силно. Сълзите му измокриха врата ѝ и тя затвори очи, за да запамети завинаги усещането от тях. Ръцете ѝ се плъзнаха нагоре-надолу по гърба му, за да го успокоят, и усетиха костеливите ребра, които някой ден щяха да бъдат подплатени от силни мускули. Болката ѝ се превърна в агония.

Не! Тя отвори очи. Още не трябваше да ѝ се поддава! Трябваше да бъде силна заради сина си!

Вниманието ѝ беше привлечено от някакъв шум край вратата. Обърна се и зърна Елизабет, покрила устни с облечената си в ръкавица ръка и очи, изпълнени с изненадваща влага. Но когато забеляза, че Мей Лин я гледа, побърза да свали ръка и да вирне брадичка.

– Време е – изрече с подрезгавял глас. После отмести поглед от тях и започна да оправя шапката си.

Мей Лин притисна за последен път сина си в обятията си и прошепна:

– Никога не забравяй нещата, на които съм те учила! Никога! Обещаваш ли ми?

Той кимна и тя го избута лекичко от себе си. Покритото му със засъхващи вадички от сълзи лице беше разкривено от мъка.

– Об-б-бещавам – изфъфли детето и изхълца. Едва не изпадна в нов пристъп на ридание, но се стегна и вдигна глава.

– Кенет, можеш ли да носиш сандъка?

Ян-Тао погледна първо към леля си, а после обратно към майка си и Мей Лин разбра, че той си мисли за името, с което току-що го беше нарекла леля му. От днес нататък той никога повече нямаше да бъде Ян-Тао.

Тя усети как и в нейните гърди се надига ридание, но преглътна силно и не му позволи да излезе навън.

– Да! – отговори храбро момчето.

– Да какво? – изгледа го многозначително Елизабет.

– Да, мадам! – реагира моментално детето. – Мога да нося сандъка!

"Започва се!" – помисли си с мъка Мей Лин. Щеше ѝ се да има друг начин.

Ян-Тао затътри сандъка след себе си и после надолу по стъпалата, където той започна да се удря и да оставя драскотини и очукани места във всяка дъска. Мей Лин тръгна след него, отпусната тежко върху ръката на Елизабет. Кучето тичаше в кръг в кухнята, възбудено от цялата тази бъркотия.

Отвън Елизабет вече беше натоварила каруцата на Джоузеф с неговите неща – кутии с неговите дрехи, огледалото, пред което той се бръснеше, люлеещият се стол, който беше изработил за съпругата си, когато беше бременна. Мей Лин плъзна поглед по всяка една от тези вещи, натрупани една върху друга в каруцата, погалвайки ги мислено така, сякаш наистина ги докосваше.

Но по-добре беше да ги вземе Елизабет. По-добре сестра му, отколкото онзи дявол Кембъл!

През тялото ѝ подобно на светкавица премина пламъкът на яростта и тя го сграбчи, защото знаеше, че той щеше да ѝ дава необходимите сили за миговете, които предстоят. По-добре да изгаря от ярост, отколкото да чезне от скръб.

– Почакайте малко! – извика внезапно тя, спомнила си най-важното. – Само още едно нещо!

Колкото можеше по-бързо предвид отслабналото си тяло, Мей Лин се запъти към дневната и към обръча с бродерията си. Копринената роба лежеше там, където я беше оставила снощи Елизабет.

Без изобщо да спира, за да не си дава време да обмисля решението си, тя грабна ножиците си и сряза грубо недовършения ръкав. Остави го да си виси на обръча унило, с увиснали към пода разнищени краища.

После внимателно сгъна останалата част от бродираната роба, уви я с предпазното памучно платно и завърза малкото вързопче с дебел конец от чилетата си за бродиране. Когато се обърна, видя, че Елизабет и Ян-Тао седят рамо до рамо на прага на кухнята.

– Ян-Тао, това е за теб! – изрече тържествено. – Това е твоята семейна история и най-важното нещо, което бих могла някога да ти дам! Пази го като очите си – обърна се към Елизабет и добави: – Нали ще му помогнеш да пази това?

Елизабет кимна безмълвно.

Удовлетворена, Мей Лин постави вързопчето в ръцете на сина си и допълни:

– Исках да ти поднеса завършената роба, но не ми стигна времето. Разказът, който ще видиш тук, не е довършен. Сега ще довърша този ръкав и ще ти го оставя в твоето тайно скривалище. Където Бок гуей няма да може да го намери! Някой ден, когато пораснеш, ще се върнеш и ще си го прибереш, нали?

Момчето кимна, впери в майка си зачервените си очи и възкликна:

– Ама ти знаеш за тайното ми скривалище?

– Разбира се! – усмихна се тя. – Аз съм твоя майка – тук ѝ се наложи да замълчи за момент, преди да продължи: – А сега върви! Не искате да изпуснете парахода, нали?

Ян-Тао сведе глава, втурна се към нея и скочи толкова бързо в обятията ѝ, че тя отстъпи крачка назад, но все пак успя да се задържи и не падна.

И още един път си позволи удоволствието да прегърне детето си и да прошепне:

– Обичам те, Ян-Тао! Дори и всичко останало да забравиш, това помни цял живот!

– И аз те обичам, мамо! – изхълца момчето, отново ридаещо.

– Хайде, вече трябва да тръгваме – изсумтя зад тях Елизабет. – По разписание параходът тръгва оттук в десет часа. Ще закъснеем!

– Сбогом, Ян-Тао! – извика Мей Лин, изтласка сина си от себе си и си наложи да издърпа ръце от него.

– Не, не мога да тръгна! – поклати глава той през сълзи. – Няма да те оставя сама!

– Трябва да тръгваш, сине! Не можеш да останеш тук!

– Но, мамо, аз мога да ти помагам! – простена детето с покрусено лице. – Мога да ти помогна да се почувстваш по-добре! Ще видиш!

Мей Лин усети познатото прерязване в стомаха си и още по-познатото гадене, надигащо се оттам. Приведе се, сложи ръце върху болката и я притисна, за да я облекчи. Накрая изрече твърдо:

– Единственият начин, по който можеш да ми помогнеш, е да заминеш с леля си и да ме дариш с радостта да знам, че имаш бъдеще! А сега върви!

– Не, мамо! – Хвърли се отново към нея той, но тя не се огъна.

Хвана го за раменете и спря буйния му устрем с думите:

– Не, Ян-Тао! Не можеш да останеш тук! Върви! – Обърна го с гръб към себе си, побутна го лекичко напред и повтори: – Върви!

Елизабет поведе колоната към задната врата на къщата, пред която ги очакваха каруцата и впрегнатият в нея кон. Ян-Тао вървеше по-бавно, с леко извърната назад глава, за да не изпуска от поглед майка си.

– Дзай джиан, Ян-Тао!

– Дзай джиан, мамо!

С глава, приведена толкова ниско, че черната му коса покриваше очите му, Ян-Тао се затътри на двора и се качи в каруцата на капрата до леля си. Кучето му моментално скочи при тях. Елизабет се съгласи да го вземат.

Мей Лин се отпусна немощно върху бравата на вратата на кухнята. Имаше чувството, че някой е изтръгнал сърцето ѝ и го е хвърлил в каруцата заедно с целия ѝ живот. Видя как синът ѝ притисна вързопчето с бродираната коприна към гърдите си, докато се поклащаше от движенията на каруцата, и ѝ се прииска с всяка фибра на тялото ѝ да може да го повика да се върне.

Но той трябваше да замине. Това беше единственият му шанс да живее.

Когато каруцата наближи края на двора, Ян-Тао се обърна и храбро вдигна ръка за последно сбогом с майка си. В отговор Мей Лин също вдигна ръка, но после, осъзнала, че така и двамата се измъчват още повече, се обърна, влезе и затвори вратата, поставяйки я като преграда между неговия поглед и нейния.

После се отпусна на вратата и затвори очи. И изведнъж вече не стоеше в собствената си къща, а на палубата на един параход в мрачна нощ. Видя се седнала на перилата, готова да скочи в студените води под нея. Зад нея беше застанал баща ѝ, с насинено и окървавено лице, разкривено от болка, но не заради раните, а защото се прощаваше завинаги с нея. Докато Мей Лин наблюдаваше тази сцена, по-младото ѝ аз протегна ръка към баща ѝ, умолявайки го да ѝ позволи да остане, но той само поклати глава и се смръщи, за да прикрие мъката си.

А после вдигна ръце и я бутна от перилата право във водовъртежа на черните океански вълни.

Едва сега, от позицията на бъдещето Мей Лин видя как сякаш цялото му тяло се сгърчи. Перилата бяха единственото нещо, което го придържаше прав, докато очите му обхождаха вълните за неговата дъщеря.

– Дзай джиан, Мей Лин! – прошепна той в студената нощ.

Озовала се обратно в своята кухня, Мей Лин усети как познатата мрачна бездна отново я зове в дълбините си. Неспособна да се бори повече, тя се свлече върху мръсния дъсчен под и прошепна:

– Сбогом, татко! Сбогом, сине мой!

Двайсет и шеста глава

18 август, събота. В наши дни.

Имението Ротси, остров Оркас.

– А НИЕ през всичките тези години да си мислим, че той не говори за миналото си, защото е хартиен син! – възкликна Маргарет, докато се привеждаше и си вземаше от кифличките, които Инара беше поставила в чинийка на масичката.

– Какво означава "хартиен син"? – запита Инара, като също си взе от все още топлите кифлички и се настани до Даниел. Въпреки че през последните няколко дена го беше отблъсквала, сега се радваше на присъствието му.

На въпроса ѝ отговори Вера:

– По времето на Закона за китайското изключване в САЩ са били допускани само ограничен брой китайски граждани като търговци и дипломати. Един от начините, чрез които китайците са успявали да заобиколят закона, бил като си купували документи, които удостоверявали, че са синове на американски граждани.

– Да кажем – намеси се Маргарет, – че имаме един китайски търговец със статут на американски гражданин. Той заминава за Китай за няколко години, а когато се връща, заявява пред властите, че междувременно се е оженил и има няколко деца. Всъщност единственото, което е сторил, е да продаде на конкретни лица документи за самоличност. Години по-късно същите тези лица при пристигането си в САЩ представят въпросните хартийки, идентифициращи ги като синове на нашия търговец. Били са негови синове само на хартия, разбира се, но номерът е минавал. Оттук "хартиени синове".

Инара кимна, осмисляйки чутото. Твърде много хора по света бяха положили какви ли не усилия да се доберат до нейната страна и защо? За да бъдат третирани като боклуци още с пристигането си. Колко тъжно!

Заслуша се в Даниел, който започна да разказва на семейството си най-новите разкрития на своя екип за Ян-Тао/Кен. За нея те също бяха нови, тъй като не беше разговаряла с него дни наред. Така като че ли беше по-лесно.

Беше намислила тази вечер да сподели с него за оттеглянето на баща си от проекта и прекратяването на заема му. Като че ли не трябваше да го избягва така през последните дни, но имаше нужда от време, за да осмисли факта, че се беше провалила в единственото нещо в своя живот, което истински искаше.

Даже само мисълта за това отново разгоря в нея онзи студен пламък, който я глождеше вече дни наред. Собственият ѝ баща я смяташе за неспособна да изгради хотел и да го управлява! За него тя беше добра единствено в работа за утвърдена компания, където щеше да бъде водена за ръчичка, ако се наложи. Очевидно според баща ѝ се налагаше.

Само да не беше похабила толкова много години във вършенето на неща, които той очакваше от нея! Тогава сигурно щеше да открие по-скоро в себе си тази неподозирана страст по островите и хотелския бизнес. Само да се беше сетила да работи, докато учеше, и да беше изплатила студентския си заем! Тогава сигурно щеше да бъде допусната до получаването на кредит. Ако... ако...

Сега, когато Даниел беше тук, тя изгаряше от нетърпение да поговори с него за всичко това, да чуе неговата гледна точка, да почувства подкрепата му. Имаше нужда да знае, че не е сама в това изпитание.

Но по-късно. Когато останат сами.

Отпусна се на рамото му, докато двамата седяха един до друг на дивана под прозореца в нейната дневна – не, по-скоро в дневната на Далия. Къщата вече не беше нейна.

Плъзна ръка в ръката на Даниел. Имаше нужда от котва за обърканите си чувства. Той се обърна и я погледна и лицето му се разтопи в нежна усмивка. Стисна лекичко ръката ѝ и продължи да разказва на семейството си, което се беше събрало тук, след като бяха оставили багажа си в гостните стаи на горния етаж.

– Объркването стана, защото смятах, че Кен Чин е хартиен син, а Ян-Тао – кореняк американец – продължи той. – Така и не ми хрумна да проверя имиграционните регистри за което и да е от двете имена. Затова тази седмица, просто за да бъда сигурен, изпратих асистентката си в Националната администрация по архивите и документите в Сенд Пойнт Уей. Както и очаквах, момичето не откри нищо!

– Ами удостоверението му за раждане? – обади се Каси, която седеше във фотьойла до камината, добавена от Дънкан към къщата. Дългата ѝ коса беше вдигната в небрежно кокче, а облечените ѝ в дизайнерски дънки крака бяха свити удобно под тялото ѝ. Изглеждаше напълно у дома си в тази къща, което накара Инара да се запита дали Каси не прилича всъщност на прапрабаба си Мей Лин.

В отговор на въпроса на сестра си Даниел кимна и поясни:

– Удостоверението му за раждане е в държавните архиви под името Ян-Тао Кенет Макелрой. Все още не знаем откъде е дошла фамилията Чин. Единствената ни хипотеза е, че той е решил да го смени, когато е избягал от сиропиталището, за да не бъде открит от никого.

– Чин е доста често срещана китайска фамилия – обади се Вера от дивана точно срещу този на Инара. Отпиваше от чая оолонг[5], който беше донесла като подарък и който Инара, като любезна домакиня, веднага беше запарила, за да поднесе с купените си от магазина кифлички.

– Хей, знаете ли какво? – подметна Инара, загледана в кифличките. – Изобщо не съм се замисляла, когато реших да ви предложа тези кифлички, но всъщност в момента се наслаждаваме на продукти от двете страни на вашето родословно дърво! Все пак вашият прапрадядо се е казвал Джоузеф Макелрой, а Макелрой е шотландска фамилия, нали така?

Очевидно никой от семейство Чин не се беше сетил да се замисли за шотландската си кръв, защото всеки от тях я изгледа с изражение, съдържащо различни степени на слисването.

Накрая Каси подхвърли през смях:

– Значи Мей Лин е трябвало да избродира шотландска поличка!

Маргарет се обърна към свекърва си и рече:

– А ние защо смятахме, че корените ни произхождат чак от Древен Китай? Кой измисли тези истории?

Вера стисна устни, загледа се през прозореца и отговори:

– Може би историите на рода на свекърва ми са се преплели с тези на свекъра ми. Както добре знаете, тя беше дъщеря на едно от най-заможните и влиятелни китайски семейства в Сиатъл от началото на двайсети век.

Всички закимаха, като че ли обяснението на старицата беше напълно логично, но нежеланието ѝ да поглежда близките си в очите изобщо не убягна от вниманието на Инара. Може би именно Вера беше измислила тези семейни истории.

– Вера – осмели се да се обади тя по едно време, защото старата жена все още се държеше хладно с нея. – Би ли ни разказала нещо повече за Кен, твоя свекър? Какъв човек беше той?

Присвитите очи на Вера бяха приковани в прозорците и алеята за коли, която се виждаше от тях, но Инара усещаше, че тя гледа по-скоро назад във времето.

– Той беше човек, носещ на всяка своя крачка тежестта на едно много тежко минало – започна старицата и потри изкривените си от артрита пръсти. – Веднъж го попитах за родителите му, като се надявах, че ще се изпусне и ще признае, че е хартиен син, или най-малкото ще ми разкаже за детството си в Китай. Но той не направи нито едно от двете неща. Просто ми обърна гръб, без да изрече и думица, но не и преди да забележа огромната тъга, която се изписа по лицето му. Сякаш самата мисъл за родителите му беше достатъчна, за да му причини физическа болка. По-късно моят съпруг и ваш дядо ме помоли никога повече да не задавам на баща му подобни въпроси. И аз го послушах.

– Но все пак съм сигурна в няколко неща за моя свекър! – продължи след кратка пауза, като този път погледна Инара право в очите. – Той беше запленен от водата, но едновременно с това изпитваше неистов страх от нея. Обичаше фонтаните, да се разхожда по брега на някой пролив или езеро, даже обичаше да мие ръцете си на мивката, но категорично отказваше да плува! Така и никой не разбра защо.

– Защото водата е отнела баща му – прошепна Инара, завладяна от описанието на Вера.

В продължение на няколко минути в стаята се възцари напрегнато мълчание. Накрая Маргарет тръсна глава и прошепна:

– Горкото момче!

Сега беше ред на Инара да се загледа през прозорците, обгръщайки и с поглед, и с мисъл имота си, питайки се дали Мей Лин не е погребана някъде там. Възможно ли е синът ѝ да я е видял как умира от ръката на Дънкан Кембъл? И дали някога ще узнаят със сигурност какво се е случило?

Гробното мълчание, настъпило повторно след думите на Маргарет, беше нарушено от Даниел.

– Очевидно годините, които нашият прадядо е прекарал в тази къща, са били най-щастливите за него. В продължение на седем години е разполагал и с майка, и с баща, и цялата тази земя, на която да играе.

Инара се извърна от прозореца, но само за да види Вера как кима делово, като че ли току-що беше решила окончателно, че внукът ѝ говори самата истина.

Тя прочисти гърло от буцата, все още заседнала там, и си наложи да звучи жизнерадостно, когато изрече:

– Какво ще кажете да ви разведа из имението, а?

Жените Чин скочиха като една на крака, като че ли през цялото време бяха чакали тъкмо тази покана.

Инара започна своеобразната туристическа обиколка от къщата на Далия, като наблегна на мястото под стълбите, където беше открила ръкава. Всички се изредиха да се навеждат и да надничат в дупката с фенерче. Каси я запита за драскотините и очуканите места, които се виждаха тук-там по стълбите – малки несъвършенства, които Инара беше открила едва наскоро, след като Том беше успял да откъсне оттам придържащата летвичка на пътеката.

– Имам чувството, че тези белези са още от времето на Мей Лин – отговори тя. – Или поне така предполагам.

След това им показа втория етаж и обясни как следващите поколения са добавили къщата като крило на основната, голямата къща, което променило конфигурацията на миниатюрните спални и добавило дневна за прислугата, която е живяла тук.

После ги изведе в кухненската градина, тъй като беше убедена, че Мей Лин, Джоузеф и Ян-Тао са работили именно тук – ако се съдеше по картините на робата. Маргарет прекара няколко минути в оглеждане и мирисане на подправките и зеленчуците, засадени някога от Далия и съживени през последния месец от Инара. И толкова се захласна по тях, че Инара ѝ предложи на тръгване да си набере от всичко, което пожелае.

Първоначалното ѝ намерение беше да заведе гостите си в главната къща през кухненската врата, но внезапно промени решението си, изведе ги отзад и ги поведе към гората. Когато стигнаха до рушащата се колиба, тя спря и изрече тържествено:

– Убедена съм, че това е бил домът на Джоузеф и Мей Лин, преди да построят другата си къща!

– Тук ли е роден моят свекър? – запита Маргарет. В кремавите си памучни панталони и златистата си блуза изглеждаше не на място насред шарената сянка на гората, стъпила върху килима от елхови и кедрови иглички.

Инара поклати глава и отговори:

– Документите за собственост, които успях да открия, твърдят, че къщата е построена през 1886 година. Кен, или Ян-Тао е роден на следващото лято, така че според мен спокойно можем да приемем, че е роден в новата къща.

Застанала пред колибата с ръце на кръста, Вера плъзна поглед по всичко около себе си и промърмори:

– Но как изобщо са живели тук? Та тук няма нищо освен гора!

– Джоузеф е бил фермер – обясни Инара. – Там, където са сега главната къща и гаражът, според мен някога са се намирали оборът, кошарите и загражденията за животни на семейство Макелрой. А градината най-вероятно е била много по-голяма, отколкото изглежда днес – посочи на изток и добави: – Онази земя отвъд пътя, където днес живее семейството на моя строител Том, някога е представлявала овощните градини на семейство Макелрой. Той сигурно ще ни позволи да се разходим из нея по-късно, ако желаете.

– Аз желая! – отсече Вера.

– Искате ли сега да видите плажа? – попита Инара, внезапно изпълнена със силно неудобство. Развеждаше тя това семейство из имот, който беше на нейното семейство от повече от столетие, макар че тази земя принадлежеше повече на тях, отколкото на нея. Това беше земята на Мей Лин и Джоузеф, а не на Кембъл и Ериксън.

А съвсем скоро щеше да бъде на някой трети.

Но точно сега не беше време да мисли за това. Днес беше денят на семейство Чин. Обърна се към пътеката, отвеждаща към брега, и ги подкани:

– Заповядайте на плажа! Това е най-любимото ми място в цялото имение!

Подредиха се в индианска нишка зад нея и тя ги поведе през гората към брега във форма на полумесец, където беше прекарала по-голямата част от последните два дена в дълбок размисъл.

В мига, в който стъпи на лекия наклон, отвеждащ към каменистия плаж, тя усети как я завладява магическо умиротворение.

Този плаж беше специален. От всичко останало тук той щеше да ѝ липсва най-много.

Като примигна, за да прочисти ума си, тя се обърна и установи, че Маргарет и Вера бяха забелязали орловото гнездо високо над плажа и сега гледаха и сочеха към него. Каси се беше отдалечила по брега и хвърляше камъчета във водата. А Даниел ѝ се усмихна с пълни с благодарност очи и стисна ръката ѝ.

Тя отвърна на усмивката му и се облегна на него. Това беше семейството, което би трябвало да притежава този имот. Даниел и Каси носеха в себе си кръвта на Мей Лин и Джоузеф. Те бяха хората, които би трябвало да се нанесат тук и да придадат нов смисъл на това място. Би трябвало да продължат оттам, където бяха оставили нещата техните прародители, сякаш семействата Кембъл и Ериксън никога не бяха съществували.

Но можеха ли да си го позволят? Вярно, че Маргарет притежаваше два успешни ресторанта, но Инара вече видя къщата ѝ. Тази жена не беше богата, а човекът, който щеше да инвестира в Ротси, се нуждаеше от дълбоки джобове, за да го поддържа, докато хотелът започне да носи печалба.

И въпреки това... Инара преглътна, осенена от нова идея. Може би беше подходила погрешно към всичко това още от самото начало. Може би се нуждаеше от инвеститор не за хотела, а за ресторанта. Някой, който би желал да разшири веригата си с едно фантастично ново място на остров Оркас, където съвсем случайно имаше прикрепен и хотел. Дори и този инвеститор да не можеше да предостави достатъчно голям капитал за целия хотелски проект, само ресторантът би бил отлично начало.

И може би биха могли да се опитат да открият ресторанта още тази есен, докато реконструкцията по самия хотел продължава. Ако планираше внимателно и може би ако си намереше съквартирант, с когото да дели жилищните разходи, доходът от ресторанта би могъл да им помогне да бъдат одобрени за бизнес заем за останалата част от комплекса.

А какво щеше да стане със студентския ѝ заем, чиято първа вноска предстоеше следващия месец?

Разсрочване! Как не се беше сетила по-рано?! Щеше да подаде молба за разсрочване на вноските поради финансови затруднения, с което щеше да отложи началото на изплащането им поне за още няколко месеца. А дотогава хотелът може би щеше да е започнал да носи печалби. Дано!

Така в крайна сметка нямаше да ѝ се налага да продава.

Надеждата, макар и засега твърде колеблива, се зароди отново в душата ѝ и тя я приветства. Обърна се към Даниел, за да сподели с него идеята си, но видя, че Вера се е насочила към тях, затова замълча.

– Благодаря ти, че ни доведе тук! – изрече старицата. Тъгата в очите ѝ напомни на Инара през какво минаваха тези хора, докато научаваха така внезапно за истината за своите корени. Видя как Вера се обръща отново към водата и погледът ѝ се плъзва по огледалната ѝ повърхност.

Да не би тази стара жена да търсеше своята изгубена прабаба?

* * *

Когато Инара въведе Маргарет в кухнята на голямата къща, между дърветата отвън се носеха нежни мустачета фина мъгла, играеща на криеница с утринното слънце, което съвсем скоро щеше да я изпари. Двете бяха тук, за да може Маргарет да разгледа ресторанта по-добре, тъй като смрачаването и бързо настъпващият час за вечеря през вчерашния ден бяха сложили бързо край на обиколката им.

Инара започна да включва една по една всички лампи и със задоволство забеляза как заедно с лампите светва и лицето на гостенката ѝ. С изключение на дребните довършителни дейности кухнята и ресторантът, който заемаше цялата задна половина на първия етаж, бяха готови.

Възторгът на Маргарет от нещата, които виждаше около себе си, беше неподправен. Разхождаше се бавно между уредите и докосваше с наслада аспираторите, плотовете, рафтовете за продуктите.

– О, имаш система "Вулкан"! И аз използвам същата в моите ресторанти. С професионален готвач ли си подбирала уредите тук?

Инара обгърна замръзналите си ръце около чашата горещ чай, която носеше със себе си, и отговори:

– Не. Просто направих проучване и видях кое е най-доброто, което в момента предлага пазарът в това отношение.

Маргарет кимна усмихнато и се насочи към огромната хладилна камера с размерите на стая, след това надникна в сухия килер и през цялото време не спираше да задава въпроси. Инара отговаряше точно на всеки един от тях и с всяка следваща крачка напред увереността ѝ във взетото вчера решение нарастваше.

Беше разполагала с три дена да свикне с мисълта, че ще изгуби хотела си, и стигна до извода, че отказва да приеме подобен край. Не желаеше да си тръгва оттук по редица причини, но най-важната от тях беше, че тук имаше още много недовършени дела. Дължеше на Мей Лин да разкрие историята ѝ докрай. Дължеше на Далия да осъществи най-голямата ѝ мечта. Дължеше на майка си да изпълни Ротси с радостни гласове и живот. Отново.

И най-вече дължеше нещо на себе си – да се бори за собственото си щастие. Защото тук беше щастлива. Не беше готова да се откаже, а може би хрумналата ѝ вчера идея да означаваше и че не трябва да се отказва.

– За какво е това пространство тук? – провикна се Маргарет и върна домакинята си отново в кухнята.

Маргарет беше застанала в сенките близо до складовете, където наскоро строителите бяха съборили стените и таваните, разкривайки гледка чак до тавана на третия етаж.

Инара се приближи и отговори:

– Тук ще инсталираме асансьорите, както за да спазим изискванията за достъпна среда, така и за да улесним гостите и персонала на хотела. Но е ужасно скъпо!

Върнаха се в кухнята. Маргарет се закова пред живописните прозорци, от които се разкриваше гледка към верандата и задната морава, където слънчевите лъчи вече къпеха изобилно росната трева.

– Ауу, представям си какво е да работиш тук, с подобна гледка пред теб всеки ден!

– Защо не опиташ тогава? – подхвърли Инара, преминавайки безболезнено към своя въпрос. Забелязала недоумението на Маргарет, тя поясни: – Случайно да проявяваш интерес към идеята да ръководиш този ресторант, а защо не и да станеш инвеститор в хотела?

– Какво искаш да кажеш? – сбърчи чело Маргарет.

Силно притеснена, Инара бръсна една въображаема прашинка от плота пред себе си и изрече тихо:

– Не разполагам с парите да продължа реконструкцията. Преди два дена отпратих строителните бригади по домовете им. Без партньор ще трябва да продам всичко. А ти имаш опита, контактите...

– Ти да не би да ми правиш предложение да ти стана партньор тук?

Инара кимна и едва тогава се осмели да погледне Маргарет в очите.

– Стига да разполагаш със средствата или най-малкото да можеш да вземеш бизнес кредит за онова, което ни е необходимо – изрече, но дала си сметка, че прекалено много избързва, поясни: – Има много детайли за изясняване, разбира се, но ако проявяваш интерес, бих се радвала да имам възможността да седнем и да обсъдим подробно всичко! Аз вече съм сигурна, че обожавам готвенето ти и макар да те познавам едва от седмица, имам добро усещане за евентуалното ни партньорство. Така де, стига да се съгласиш да работиш с мен.

Държеше се като пълна глупачка! Откъде накъде точно Маргарет ще иска да работи с нея, след като толкова много големи инвеститори ѝ бяха отказали, да не говорим пък за баща ѝ?!

– Виж какво – изломоти, преди да даде възможност на гостенката си да каже каквото и да било, – забрави! Очевидно е, че те карам да се чувстваш неудобно. Най-добре да се връщаме в къщата и да си приготвим закуска.

Маргарет обаче не помръдна. Не реагира и с думи. Само наклони глава и огледа внимателно кухнята с нови очи, като че ли обмисляше предложението. А когато накрая заговори, каза нещо, което Инара изобщо не беше очаквала:

– Представям си кулинарен фюжън между азиатската и северозападната тихоокеанска кухня! От фермата на масата, според сезона и колкото е възможно повече местно производство!

Инара се вцепени.

– Да не би да казваш онова, което си мисля, че казваш? – промълви накрая.

Маргарет ѝ се усмихна широко и отсече:

– Казвам, че съм силно заинтригувана от идеята и със сигурност проявявам интерес да науча повече по въпроса! Но първо ще трябва да говоря със счетоводителите си, разбира се.

На Инара ѝ идваше да целуне тази жена, но реши засега да се задоволи с прегръдка. Обгърна с ръце Маргарет, буквално не на себе си от благодарност.

– О, благодаря ти! Имаме да говорим за толкова много неща, но...

– Какво става тук?

Инара се обърна и зърна Даниел, застанал до вратата на кухнята, облечен в торбести сиви шорти и пурпурна, опъната по гърдите му тениска.

– Двете с майка ти може би ще станем бизнес партньори! – извика с щастлива усмивка тя.

Той се приближи до нея, прегърна я и попита:

– Ами баща ти?

– Ами – сви рамене тя, сякаш не беше кой знае какво, – той оттегли субсидията си.

Очите на Даниел потъмняха и тя веднага разбра, че изобщо не е бил заблуден от преструвките ѝ, че не е наранена.

– Съжалявам – прошепна. – Защо не ми каза?

Предишната вечер тя наистина беше имала намерение да му каже, но бяха останали до късно със семейството му и така и не беше имала възможност.

– Ами... не знам. Сигурно от срам.

– Няма значение! – прекъсна ги Маргарет, като се приближи към тях. – Наистина имаме да говорим за много неща, но първо отивам да се обадя на финансовия си съветник и на адвоката си, стига, разбира се, да успея да ги открия в неделя сутрин – тръгна към вратата, но за миг се закова, обърна се към Инара и изрече с усмивка: – Много се вълнувам за всичко това!

– Аз също! – върна ѝ усмивката Инара.

Неизвестно защо тъкмо в този момент тя си спомни за Мей Лин и за онази част от историята, която упорито криеше от Даниел и неговото семейство. Знаеше, че трябва да им признае всичко. И да го стори сега. Беше чакала твърде дълго, докато го направи. С баща си щеше да се оправя по-късно. Но семейство Чин имаха право да знаят!

– Почакай, Маргарет! Искам да ви кажа нещо. И на двамата.

С усещането, че се намира на ръба на скала, под която чернеят бездънните води на морето Селиш, Инара извърна поглед към прозореца, за да събере мислите си. А после се хвърли в бездната.

– Нали се сещате за онази сцена върху ръкава, на която в морето около един параход се носят толкова много хора?

– Разбира се – кимна Даниел, но в погледа му се четеше изумление.

И докато куражът не я беше напуснал, тя изстреля:

– Моят прапрапрадядо Дънкан Кембъл е избил всички китайци на борда на този параход. Заповядал е да бъдат хвърлени в океана, за да се удавят. Доколкото ми е известно, Мей Лин е единствената оцеляла в онази адска нощ.

Сведе очи към ръцете си. Беше започнала да кърши пръсти, без да се усети. Искаше ѝ се да бъде навсякъде другаде, само не и тук.

– Баща ми каза, че Дънкан е бил расист, който е смятал, че китайците са твърде мръсни, за да останат за дълго на борда на кораба му. Повече го е интересувало да спечели пари от бели пътници и изгодни товари, отколкото какво ще стане със стотици невинни китайци. Вашите предшественици.

Маргарет ахна. Сложи ръка на устата си и се вторачи ужасено в Инара.

Но тя държеше да бъде максимално изчерпателна, преди да са я прекъснали, затова продължи:

– Ето такъв е бил човекът, построил това имение. С огромен срам съм длъжна да призная, че този човек е бил мой праотец. Баща ми държи да продължаваме да крием истината, но аз просто не можех да не ви кажа. Ако това ви накара да промените решението си за ресторанта, ще ви разбера!

Даниел се беше вцепенил. Но когато погледна към нея, тя забеляза разпалването на гнева, който изостри чертите му и я изряза завинаги от сърцето му.

– Не смяташ ли, че това е нещо, което е трябвало да ми кажеш доста по-рано?

– Исках, много исках, но бях уплашена какво ще си помислиш или направиш. Тази информация би съсипала моето семейство. Би съсипала също така и компанията, което би изложило на риск работните места на хиляди. Моля ви да ме разберете! Просто не можех да ги кажа ей така!

Даниел затвори очи, за да я изолира от погледа си. Скръсти ръце пред гърди и като че ли започна да вибрира от гняв, макар че изобщо не помръдваше.

– Откъде си сигурна, че този човек ги е убил? – избоботи.

Инара веднага разказа за корабния дневник, който беше намерила в архивите на компанията "Премиер Маритайм Груп", и за разговора с баща си, без да спестява нищичко от истината.

Маргарет стисна здраво устни, но не каза нищо – само започна да хвърля разтревожени погледи към сина си. Даниел пристъпи от крак на крак, поклати глава и изрече:

– Умът ми не го побира как човешко същество е способно на такова зверство, особено човек, който е свързан по кръвна линия с жената, която обичам! Не мога да разбера също така как твоето семейство и ти сте могли да държите подобно нещо толкова дълго в тайна!

Думите му сякаш увиснаха във въздуха, а той продължи да клати глава, сякаш страдаше за някаква много тежка загуба.

Жената, която обича ли? Той я обичаше?

– Аз... трябваше да ти кажа – промърмори тя и се опита да го докосне, но когато го видя, че се дръпна, просто кръстоса ръце пред гърди. – Съжалявам!

И когато Даниел продължи да се взира безмълвно в нея с изражение, напълно изпразнено от емоции, Инара се обърна към Маргарет и извика:

– Ти поне разбираш ли ме?

Божичко, звучеше така, сякаш ги молеше. И всъщност правеше точно това. Бъдещето ѝ зависеше от този единствен миг.

Маргарет огледа добре сина си, след това се обърна отново към Инара, въздъхна и отговори:

– Всичко това ще трябва да бъде обсъдено с цялото ни семейство. Но на този етап мога да кажа само едно – много съм разочарована! И смятам, че е най-добре да ви оставя насаме.

Стисна лекичко ръката на Даниел и излезе от кухнята.

Когато той продължи да мълчи, тя се провикна:

– Моля те, Даниел!

– Аз съвсем сериозно смятах, че ние с теб имаме бъдеще – изрече той с подрезгавял глас. – Наистина го мислех! Но не мога да се обвързвам с човек, който не е искрен с мен!

Смисълът на онова, което всъщност ѝ каза той, я прониза. Стана точно така, както тя се опасяваше, че ще стане.

– Ама...

– Аз съм дотук! – отсече той и безстрастните му очи се впиха в нея. – Трябваше да ми кажеш, Инара! А сега, тъй като съм длъжен да мисля за доброто на семейството си, ще проуча в детайли какво се е случило в онази нощ. Със или без твоята помощ!

– Но какво друго можех да сторя? – Инара си даде сметка, че крещи, но изобщо не я интересуваше. – Това ме изгаря още от мига, в който го научих и ми се ще да мога да поправя стореното, ала не мога! Няма как да бъде поправено!

Той поклати отвратено глава и промърмори:

– Най-малкото, което можете да сторите ти и твоето семейство, е да застанете зад делата си! И да се извините публично на семействата на жертвите!

С тези думи той се завъртя на пета и се запъти към вратата, но в последния момент се обърна и добави:

– И между другото, можеш да забравиш за партньорството с майка ми!

И трясна вратата зад гърба си.

Инара просто замръзна на място. Не искаше да помръдне от страх да не се разпадне на милион парчета.

Повече от всичко друго в този момент ѝ се искаше майка ѝ да е тук, за да я утеши и да я посъветва какво да направи. Защото тя през целия си живот е била като човек с отворена рана, крачеща по света, преструвайки се на нормална и чудеща се защо никой друг освен нея не вижда колко кърви. Инара си знаеше, че със загубата на майка си беше изгубила пътеводната си звезда и сега усещаше тази загуба с всяка фибра на тялото си. Беше оплескала всичко. Когато най-сетне се беше осмелила да живее по свои собствени правила, а не по правилата на баща си, се беше оказала не достатъчно добра за тази цел.

Не беше достатъчно добра и за хотела, не беше достатъчно добра в задържането на любовта на Даниел, не беше достатъчно добра, за да накара баща си да повярва в нея. Не беше достатъчно добра да поправи злото, сторено поколения преди нея.

Беше време да забрави всичките си надежди.

Беше заложила всичко. И беше загубила.

Двайсет и седма глава

23 август, четвъртък. В наши дни.

Имението Ротси, остров Оркас.

ИНАРА срита една самотна шишарка насред моравата и се загледа в нея как отскача към къпинака встрани. После продължи до края на тревата, където пътят преминаваше в гола пръст и камънаци, държащи приливите на разстояние. В момента приливът беше настъпил и гладните води поглъщаха сушата на около три метра под нейните обувки за тенис.

Прииска се да се приближи до тях.

Като стъпи само на пети, тя запристъпва към пътеката, която отвеждаше към брега. В мига, в който се показа от гората, стресна една синя чапла, която стоеше в плитчините и се оглеждаше за храна. Птицата се издигна с грачене над водата и пое по посока на дърветата. По тялото на Инара преминаха студени тръпки, което ѝ напомни, когато утре идва на плажа, да си вземе някаква връхна дреха.

В деня, в който Даниел беше отпътувал заедно със семейството си, тя си беше дала сметка, че със семейство Чин я напускаше и последната надежда да си върне имението. Затова още на следващата сутрин се беше обадила на агенцията за недвижими имоти "Лукс", за да го обяви за продажба, и оттогава насам не правеше нищо друго, освен да виси на плажа. Понякога просто седеше и мислеше. От време на време хвърляше камъчета в черните дълбини, като се опитваше да провери дали ще може да ги хвърли по-далече и от най-далечния голям камък, който стърчеше от водата при отлив. Два пъти беше завличала дотук по някой стар каяк и беше започвала да гребе из заливчето, докато ръцете ѝ не се уморяваха. Понякога плачеше. Други път подремваше. Но не напускаше плажа чак до свечеряване.

Размишляваше за кариерните възможности, от които би могла да се възползва, за книгите, които би могла да напише, за далечните земи, в които би могла да се разходи. Вадеше от паметта си спомени от детството и се опитваше да ги разнищи, търсейки в тях насоки, които да ѝ обяснят необходимостта на баща ѝ от упражняване на постоянен контрол или невероятната вътрешна сила на майка ѝ, която ѝ беше позволила да върши невъзможни неща, които самата Инара никога не би могла да постигне – да пази семейната тайна и тъкмо заради нея да помогне на толкова много хора.

Но преди всичко и най-вече размишляваше за Мей Лин и за бродирания ръкав, които все още изпълваха сънищата и съзнанието ѝ. Знаеше, че сигурно повече никога нямаше да види ръкава, след като го изпрати на Даниел, когото отдавна не беше чувала. Което си беше съвсем в реда на нещата. Ръкавът и без това трябваше да бъде при законните наследници на Мей Лин и Джоузеф.

Табелата, че имението се продава, беше поставена на входа в сряда. Вчера, когато се беше прибрала у дома, Инара беше заварила върху кухненския си плот купчина визитки на агенцията за недвижими имоти – доказателство, че няколко потенциални купувачи вече бяха тъпкали земите на Ротси.

Въпреки че тя ги очакваше, въпреки че се нуждаеше от тях заради парите им, Инара имаше чувството, че те са осквернили имението с присъствието си – сякаш бяха крадци, промъкнали се неканени в нейното свещено пространство в момент, когато тя се чувстваше най-уязвима.

Затова беше решила да стои само на плажа, съвсем сама и да чака фаталното телефонно обаждане, което щеше да я уведоми, че купувачът се е намерил. Обаждането, което щеше да бъде краят на всички нейни мечти.

И сякаш всичко това не беше достатъчно, та тази сутрин беше получила по пощата чек от Вашингтонския университет, съдържащ стипендията, която Даниел ѝ беше обещал за наемането на ръкава и за която тя беше напълно забравила. Чекът за петдесет долара беше минал отдавна през шредера и парчетата от него вече лежаха в кофата за боклук под една бананова кора.

По повърхността на водата се плъзна лек бриз, който довя до носа ѝ миризмата на пушек. Някой от другата страна на пролива беше напалил лагерен огън. Което ѝ напомни, че и тя би могла да си стъкне огън – точно както правеше някога майка ѝ, когато ги водеше на този плаж.

В този момент откъм чантата ѝ, оставена върху близкия голям камък, се раззвъня мобилният ѝ телефон. Този звук накара стомахът ѝ да се преобърне. Но обърна гръб на водата, извади телефона от чантата си и унило изрече:

– Да?

– Инара, обажда се Нейтън.

– О, здравей, големи братко! – възкликна тя с престорена жизнерадост. – Кажи на децата, че вече съм приготвила каяците им за следващия уикенд!

Беше ги поканила на гости за уикенда на Деня на труда, за да могат да се насладят на имението за последен път, преди да бъде продадено. Оливия също смяташе да доведе семейството си.

– Инара, чуй ме! Татко!

– Какво за татко? – стопи се моментално усмивката ѝ.

– Татко е в болницата. Сериозно е.

И ето че изведнъж тя вече не беше зрялата двайсет и четири годишна жена, а онова момиче на петнайсет, на което току-що бяха съобщили, че майка му е мъртва.

– Какво е станало? – прошепна едва чуто тя, неспособна за нищо повече.

– Тази сутрин получи инфаркт. В кабинета си. Прикрепиха го към апарати, които го поддържат жив, но не се знае колко ще изкара. Трябва да дойдеш веднага!

– Разбира се. Хващам първия полет на хидроплана от острова! – извика тя и затвори.

После отпусна ръце и затвори очи. Не, това не се случваше наистина. Баща ѝ не можеше да умре! През последните няколко дена му беше толкова ядосана, че нито веднъж не отговори на обажданията му. Кога за последен път му беше казвала, че го обича?

Втренчи се във водата, докато се опитваше да овладее паник атаката, която изведнъж я завладя и от която имаше чувството, че ще избухне. Татко! Татко се нуждае от мен! Обърна се и побягна през гората.

Когато се озова обратно на асфалтовата алея и имението се разкри пред нея в цялото си великолепие, тя внезапно се закова на място. Истината се стовари като гръм.

Не беше въпросът само в хотела, не само него беше искала. Беше искала също така да предостави на семейството си място, където всички да бъдат заедно, за да си възвърнат близостта, която имаха помежду си, когато майка ѝ беше жива. Беше искала баща ѝ да дойде тук, да види колко любов беше вложила тя в старите постройки и това да го накара да избере да бъде част от всичко това. Заедно с Нейт и Оливия. Едно голямо, щастливо семейство.

Това може би никога нямаше да се случи.

Двайсет и осма глава

23 август, четвъртък. В наши дни.

Медицински център "Харбървю", Сиатъл.

ЩОРИТЕ бяха спуснати срещу залязващото слънце, което превръщаше единствената лампа, включена над болничното легло, в прожектор, осветяващ крехкото, покрито с болнични чаршафи тяло отдолу. Ридания разтърсиха Инара, когато още от прага на стаята видя колко дребен и слаб изглежда баща ѝ с всичките тези тръбички, излизащи от носа му и влизащи във вените му. Апаратурата до леглото отчиташе с тихи пискливи звуци всяко боязливо движение на сърцето му. Тя се доближи до него и прошепна:

– Татко?

– Той спи – достигна зад нея гласът на брат ѝ, измъкващ се от сенките в ъгъла. Изглеждаше остарял най-малко с двайсет години от последния път, когато тя го видя. Сакото и вратовръзката му липсваха, ризата му беше измачкана. Косата му стърчеше във всички посоки, а лицето му беше сивкаво и пребледняло, с огромни тъмни кръгове под очите. – Радвам се, че успя да дойдеш!

Тя се отпусна в прегръдките на брат си, без да сваля очи от баща им.

– Как е той? – попита.

– Никак не е добре – отговори с дълбока въздишка Нейт. – Този път уврежданията са необратими. Въпрос на време е.

Тя се отдръпна гневно от него и почти извика:

– Защо вече не си намерил специалисти, които да му помогнат? Какво искаш да кажеш с това, че е въпрос на време? Ако не ти, то тогава аз ще намеря когото трябва – и се протегна към чантата си за смартфона, за да открие кой е водещият кардиолог в региона.

Нейт постави ръка върху нейната и отрони:

– Нара, вече нищо не можем да сторим! Сърцето му е твърде слабо и няма да издържи операция!

Всичко в нея се смръзна. Ушите ѝ писнаха.

– Искаш да кажеш, че татко умира?

Адамовата ябълка на Нейт подскочи, толкова силно беше преглъщането му, когато промърмори:

– Поне този път разполагаме с време да се сбогуваме!

Напомнянето за неочакваната смърт на майка ѝ накара краката ѝ да се разтреперят, но поне постигна целта си. Изпълнена с огромна болка, тя хвана нежно ръката на баща си и я задържа между своите две.

– Хей, татко! Здравей! Аз съм, Инара!

Кожата му се усещаше топла, но ръката ѝ сякаш не беше ръката на баща ѝ. Неговата ръка беше по-силна. Неговата ръка щеше моментално да я стисне лекичко в отговор.

– Лекарите имат слаби надежди, че ще изкара нощта – изрече Нейт, заобиколи от другата страна на леглото и постави ръка върху челото на баща си, като че ли родителят беше той, а не обратното. – Оливия и Джен отидоха да доведат децата, а Адам в момента е в операция. Все още не знае.

– Смятат да доведат децата тук? Сигурен ли си, че идеята е добра?

Без да сваля и за миг очи от лицето на баща им, Нейт поклати глава и промълви:

– Не, не съм сигурен. Но си мисля, че за тях ще бъде добре да си вземат сбогом с дядо си, въпреки че надали ще схванат особено случващото се наоколо.

Нов вид болка нахлу като вълна в нея и извика сълзи в очите ѝ, които се застичаха неудържимо по бузите ѝ. Дядо. Баща ѝ беше прекрасен дядо, който много обичаше внуците си. Сега те бяха твърде малки и сигурно след няколко години вече нямаше да го помнят. Може би само Уил, най-големият син на Оливия, щеше да има някакви бледи спомени от него, но все пак беше само на девет. Дори той няма да си спомня всички пъти, в които дядо му беше играл на карти с него, беше го учил как да удря топката за голф или как се играе на криеница, като се криеше на явни места, за да не плаши по-малките си внучета.

А ако тя самата някой ден имаше деца, те пък изобщо нямаше да са го познавали.

– Хей, какви са тези сълзи? – Баща ѝ едва си поемаше дъх, но гласът му прозвуча изненадващо силно насред утихналата стая. – Не позволявам да плачете!

– Татко! – Като внимаваше да не разбута тръбичките около него, Инара се приведе и го прегърна, благодарна, че той все още е с тях. – Как се чувстваш?

Ръцете му потупаха слабо нейните – само толкова можеше, само толкова сили имаше. Тя се изправи, но пак хвана едната му ръка и продължи:

– Нейт каза, че децата всеки момент ще бъдат тук.

– Добре, добре – изхриптя, като се закашля той и лицето му се сгърчи от болка. – Вода!

Тя му помогна да пийне вода от чашката със сламка, сложена на шкафчето до леглото му. Когато се напи, баща ѝ отпусна глава на възглавницата и затвори очи. Болката изписа дълбока бяла линия от двете страни на устните му. Инара никога през живота си не беше виждала баща си така безсилен.

– Поспи си, татко – прошепна. – Почини си!

Но той леко поклати глава и прошепна:

– Трябва да говоря с теб, Нара!

Тя погледна въпросително към брат си, но той само сви рамене. Нямаше никаква представа.

– За какво, татко? – попита.

Сивосините му очи се впиха в нейните и той изрече кратко:

– "Старбъкс".

О, не, точно сега ли?! Преди той да беше изрекъл каквото и да било повече, тя осъзна, че е крайно време да му каже.

– Татко, искам да знаеш, че никога не съм искала да влизам в международния бизнес. Направих го само защото си мислех, че ти...

– Да, знам – прекъсна я той. – Винаги съм го знаел и въпреки това ти позволих. Но сега искам от теб да се заемеш с онова, което ще те направи щастлива! Сигурна ли си за хотела?

– Разбира се! – възкликна слисана тя, не успя да се сдържи и се засмя. – Винаги съм била сигурна. Ти сериозно ли...

Баща ѝ стисна ръката ѝ и с това отприщи нов порой сълзи.

– Значи с това трябва да се заемеш! – Разкашля се. – Когато аз... си отида... ще разполагаш с всичко необходимо за тази цел. Както и Нейт, и Оливия. Погрижил съм се за всичко. Ако мечтата на живота ти е да имаш хотел, тогава направи хотел! Аз съм изцяло с теб!

Баща ѝ се смълча, а в нейната глава настана същински хаос от мисли. Значи можеше да задържи хотела! Да, наистина беше искала точно това, но никога не го беше искала на подобна цена.

– Извинявай, че ти се бърках – гласът на баща ѝ звучеше все по-немощно и тя си даде сметка, че той използва последните си сили, за да говори с нея.

– Шшт, татко, всичко е наред! Няма нужда да приказваш!

Той обаче поклати глава, дръпна лекичко ръката ѝ, за да я накара да се приведе, и продължи шепнешком:

– След като намери онзи ръкав, аз се уплаших не на шега! – Замъглените му очи я умоляваха да го разбере. – Защото видях какво стори истината с майка ти. Промени я, смрачи я някак си. Не исках такова нещо и за теб. Мислех си, че ако се махнеш от острова, всичко това постепенно ще отшуми.

– Значи всичко е било заради ръкава? Даже прекратяването на субсидията ти! – възкликна объркано тя, поклати глава и тъкмо се канеше да каже още нещо, когато се сети, че и брат ѝ е тук, а той не знае нищо за страшната семейна тайна. Затова, подбирайки думите си, попита: – Значи всичко е било заради... заради... Дънкан?

Уморените очи на баща ѝ се извърнаха към Нейт, а после пак се върнаха към нея. Той стисна устни, но след малко изрече:

– Кажи му! И на Оливия. Те трябва да знаят. Но после – помести се, за да вдигне и другата си ръка и да я хване и с двете си ръце, и добави: – Знаеш ли колко много ми напомняш за майка ти? Толкова приличаш на нея! Много се гордея с теб! – долната му устна потрепери.

Сълзите ѝ отново бяха потекли и единственото, което можеше да направи, беше да кимне в знак, че го е разбрала.

Баща ѝ пусна ръката ѝ, изтри собствените си сълзи и промълви:

– Ще ми се да можех да видя твоя хотел!

– Можеш да го видиш, татко! – извика тя, внезапно обнадеждена. – Просто се дръж! Още мъничко!

Той я дари с тъжна усмивка, затвори отново очи и прошепна:

– Не мога, Нара. Ужасно съм уморен!

Инара вече не беше в състояние да сдържа риданията си. Нейт протегна ръка през леглото над баща им, за да разтрие рамото ѝ и да я утеши, но това изобщо не облекчи болката ѝ.

Когато накрая успя да се овладее и да се стегне, тя забеляза, че очите на баща ѝ са все така затворени, затова се озърна, за да потърси стол за сядане. Спря я гласът му.

– Нара... Книгата... На нощното шкафче...

Инара погледна смутено към шкафчето до леглото му, но там намери само кутия с хартиени кърпички и чашката с вода на баща ѝ.

– Каква книга, татко?

– У дома. Ще разбереш.

А после пристигна Оливия с двете си деца, следвана след броени минути от Дженифър, съпругата на Нейт. Семейството се стълпи в миниатюрната стая и всички зачакаха. Възрастните се редуваха да извеждат децата на разходка до автомата за закуски и напитки или навън. Баща им ту идваше в съзнание, ту се губеше, а към десет вечерта лекарят им съобщи, че той е в кома и надали повече ще се събуди.

До единайсет часа си беше заминал.

* * *

Инара бутна двойните врати и влезе в стаята на баща си. Последните два дена бяха минали като насън, в телефонни обаждания на близки и приятели и срещи с какви ли не хора – с директора на погребалния дом, с адвокатите на баща им, с финансовия му съветник. Букетите и картичките се нижеха едни след други, както и съболезнователните обаждания по телефона, които тя препращаше към гласовата поща. Местната телевизионна станция взе интервю от Нейт за историята на баща им, но за щастие на Инара на нея не ѝ се наложи да бъде част и от този цирк. Сега, след като всичко беше уредено за погребалната служба на следващия ден и нямаше нищо, което да поддържа мисълта ѝ ангажирана, тя се сети.

Спомни си за книгата.

Когато разтвори вратите към стаята на баща си, сетивата ѝ изведнъж бяха залети от пикантното, сладко ухание на одеколона на баща ѝ. То сякаш нахлу право в главата ѝ и извика в очите ѝ сълзи, каквито тя не смяташе, че са ѝ останали. Може би не беше много добра идея точно сега да влиза тук.

Инара беше пълна развалина. Сълзите ѝ не бяха предизвикани само от случилото се с баща ѝ. Смъртта му сякаш извади наяве цялата мъка на душата ѝ – спомените за майка ѝ, раздялата с Даниел... Загубата на баща ѝ изведе на фокус в съзнанието ѝ и болката от загубата на майка ѝ, а едновременно с това, като че ли то не стигаше, тя се усети, че на няколко пъти посяга към телефона, за да потърси утеха в гласа на Даниел, но само за да си даде сметка, че двамата бяха скъсали. Така тя се оказа напълно сама в скръбта си и едва се държеше.

Сега тя затвори очи и вдиша дълбоко, позволявайки си да бъде обгърната от усещането за присъствието на баща ѝ. За миг си позволи дори да се престори, че той е тук, при нея, облегнат на възглавниците в леглото си, четящ вестник. Когато беше малка, често влизаше тук в съботните и неделните утрини, заварвайки и двамата си родители да седят под завивките си и да четат вестниците си. Тя се шмугваше между тях и черпеше от топлината им, чувствайки се щастлива и в безопасност, обградена от уханията на одеколона на баща си и лавандуловия крем за ръце на майка си.

Ароматът на майка ѝ беше изчезнал преди много години (божичко, колкото ѝ липсваше този аромат!), но този на баща ѝ беше все още силен, като че ли той току-що си беше сложил одеколон, преди да тръгне на работа.

Тя въздъхна, отвори очи и премина по дебелия персийски килим към спалнята. Тук емоциите отново се опитаха да я задушат. Върху полираната дървена повърхност на нощното шкафче на баща ѝ стояха очилата му за четене. Червените светлинки на дигиталния му часовник показваха, че алармата все така беше включена за пет сутринта. До празна чаша от водата имаше едно-единствено хапче, сякаш баща ѝ беше забравил да го вземе в последната си сутрин. А точно до лампиона лежеше стара книга, която изобщо не приличаше на обичайните четива на баща ѝ – нито беше покрита с лъскава обложка, нито имаше на корицата си усмихнатото лице на някой известен индустриален магнат.

Сигурно беше книгата, която той ѝ беше поръчал да вземе.

Тя я взе и се отпусна на ръба на леглото. Обложката на книгата беше от надраскана стара кожа, през средата беше увита няколко пъти с дълга кожена връв. Дневник? Да не би баща ѝ да си беше водил дневник?

Между оръфаните листи стърчеше жълто лепящо листче, на което с почерка на баща ѝ и с главни букви беше написано. АРА".

АРА. Ара? Инара?

Тя си пое дълбоко дъх, развърза кожената връв и разтвори вече чупливите листи на мястото, отбелязано с лепящото листче. И върху него прочете: "ДА СЕ ДАДЕ НА НАРА".

Добре, тате. Какво толкова искаш да видя?

Инара отлепи бележката и се загледа в страницата. И буквално ахна, когато зърна датата, написана от нечия женска ръка в горната ѝ страна: 3 февруари, 1895 година.

Но чий беше този дневник? Инара обърна на първата страница и благоговейно прочете:

Гретна Мактавиш Кембъл,

остров Оркас, щат Вашингтон.

Гретна Кембъл беше съпругата на Дънкан Кембъл, както и баба на Далия. Тя беше онази с лабилните нерви, която живеела постоянно и само на острова, докато съпругът ѝ пътувал до Сиатъл и още къде ли не, за да развива бизнеса си. Вероятно е била съседка на Мей Лин, както и първата жена, прекрачила прага на къщата ѝ след нейното изчезване.

Баща ѝ беше казал, че стари семейни дневници не съществуват, а дори да са съществували, той бил поръчал на Далия да се отърве от тях. Очевидно я беше излъгал.

Внезапно изпълнена с чувство за спешност, Инара включи настолната лампа на нощното шкафче и постави дневника точно под светлината ѝ, за да вижда по-добре доста избелелите редове. Така с дата 3 февруари 1895 година тя прочете следното:

Новата къща, макар и много по-голяма от старата ни, не е достатъчна за моя съпруг. Непрекъснато говори за разширение и пристройки, така че нашият дом да станел подходящ за забавление на гости, както благоволява да се изразява той. Трябва да призная обаче, че лично аз предпочитам тишината и спокойствието, в които живеем сега, и не изгарям от нетърпение да видя дома ни претъпкан с всякакви непознати персони.

Инара спря за момент. Беше сигурна, че тук Гретна има предвид къщата на Мей Лин. Очевидно Дънкан още от самото начало е имал намерението да построи Ротси. Продължи да чете по-нататък:

Новата къща е чудесна! Въпреки че преди нас тук е живяла онази китайка – факт, който не спира да тормози Дънкан и който беше причината той да заповяда на прислугата да изтърка всеки сантиметър от вътрешността ѝ, преди да се преместим тук миналия месец – лично аз много харесвам простора, който тя ни предоставя. От кухнята се излиза в градинка, която е отлично поддържана. Макар че това не е точно градинка – в сравнение с кръпката, с която разполагах в старата ни къща, тази градинка си е цяло поле. Децата се влюбиха веднага в обширните земи на новия имот и непрекъснато тичат да играят навън, след като си свършат работата по къщата и домакинството.

Като стана въпрос за онази китайска жена, знам, че не е добре да се смея, но определено ми става забавно да наблюдавам Дънкан как скача подплашен от сенките. Както изглежда, жената просто изчезнала, без да каже нищо на никого. Дънкан ми каза, че за последно я бил видял, когато ѝ носил парите за купуването на имота ѝ. Тогава не забелязал нищо нередно, а и не се задържал особено дълго. След онзи ден насам обаче никой не я бил виждал, а съпругът ми го знае със сигурност, защото разпита подробно наоколо – беше обсебен от мисълта да научи нещо за нея, за да бъде сигурен, че наистина е освободила къщата. За съжаление, жената просто изчезнала. Но като гледам съпруга си как подскача при всеки шум и се дръпва уплашено от всяка сянка, съм принудена да приема, че жената е станала жертва на някакво нещастие и сега обитава като призрак къщата ни.

Сигурна съм обаче, не този страх ще го накара да построи своето мечтано господарско имение много по-бързо, отколкото възнамеряваше, за да не му се налага да живее сред тези стени. Що се отнася до мен, на мен си ми харесва и тук.

Осъзнала истината, Инара остави дневника на прапрапрабаба ѝ да се свлече в скута ѝ. Дънкан не е бил наясно със съдбата на Мей Лин. Което означава, че не я е убил.

Дънкан не беше убил Мей Лин!

Краят на Мей Лин си оставаше все така пълна загадка, но едно поне беше вече напълно сигурно – че тя не беше убита от нейния прапрапрадядо! Вината му за избиването на онези хора от парахода си оставаше, разбира се, но поне не беше виновен за смъртта на тази единствена жена, която Инара постепенно беше опознала и чиято съдба беше разтърсила душата ѝ. Колкото и налудничаво да звучеше всичко това, този факт означаваше много за нея.

– Инара, добре ли си?

Тя вдигна глава и видя брат си, застанал на прага на стаята.

И едва тогава забеляза, че лицето ѝ отново е мокро от сълзи. Изтри очи с пръсти, засмя се и възкликна:

– Той не я е убил, Нейт!

При вида на шокираното му изражение тя се сети, че брат ѝ няма абсолютно никаква представа какво му говори тя. Затова потупа мястото на леглото до себе си и когато Нейт приседна до нея, тя сподели с него тайните си опасения, че основателят на техния род е убил Мей Лин заради земята ѝ. Завърши с думите:

– Обаче татко е разполагал с този дневник тук, в който се казва, че Дънкан не е бил наясно със съдбата на Мей Лин, което ще рече, че той не я е убил! Не е ли прекрасно, а?

Нейт повдигна вежди и я изгледа така, като че ли се съмняваше в здравия ѝ разум, след което изрече предпазливо:

– Но как изобщо е могло да ти хрумне, че Дънкан я е убил? Той е разполагал с предостатъчно пари да си купи всичко, което пожелае!

– Хей, защо сте започнали сълзливия купон без мен, а? – обади се Оливия от прага на стаята. Облечена в перфектно изгладени памучни панталони и колосана риза, тя се хвърли на леглото при тях и добави: – И аз искам да купонясвам!

Инара се засмя, изтегли се на леглото, за да се облегне на таблата отзад до голямата си сестра, и попита:

– Е, какво правите вие двамата тук?

Брат ѝ и сестра ѝ се спогледаха. Отговори Нейт:

– Опитах да се свържа с теб, но ти изобщо не вдигна телефона. И си помислих, че би било добре да се срещнем тримата тук, за да решим какво ще правим с нещата на татко и най-вече с къщата му.

– На трима ни ли я е оставил?

Нейт кимна.

Инара изобщо не беше готова да мисли по този въпрос, затова изпита облекчение, когато Оливия смени темата, изричайки:

– Защо ми се стори, че чух да казвате, че някой бил убил някого?

Забравил за момент за това, Нейт изгледа Инара и отговори:

– Сестричката ни си мислела, че Дънкан Кембъл е убил китайската жена, избродирала ръкава, който тя намери. И аз тъкмо я питах откъде накъде изобщо е могло да ѝ хрумне подобно нещо. Е?

Инара сви крака, обгърна ги с ръце и започна:

– Докато търсех ръкава, научих нещо, което татко много държеше да не огласявам. Една голяма семейна тайна за Дънкан.

Мама също е знаела за това, но го е пазела в тайна. Преди да почине обаче, татко ми поръча да ви разкажа. Мисля, че най-сетне си е дал сметка, че светът трябва да научи истината.

Когато Нейт и Оливия се спогледаха сащисано, тя започна същинския разказ. Разказа им всичко, което знаеше за нощта, в която Дънкан Кембъл заповядал всичките триста и петдесет души на борда на неговия параход да бъдат хвърлени в океана. Докато говореше, забеляза, че по едно време сестра ѝ покрива ужасено уста с ръка, а брат ѝ клати втрещено глава.

– Мисля, че макар и след толкова много време сме длъжни да признаем за случилото се! – завърши Инара. – Помислете си за всички онези семейства, които така и не са узнали какво е станало с близките им! И въпреки че тази истина може да промени отношението на хората към всички добрини, сторени от мама и татко, както и от всички Кембъл преди тях, смятам, че светът трябва да узнае истината! – А като се сети за Даниел, добави: – Смятам, че е необходимо да се извиним!

– Съгласен съм! – отсече веднага Нейт. Оливия го подкрепи с кимване.

– Мисля, че тази истина е разяждала татко така, както започна да разяжда и мен – отбеляза Инара, галейки замислено дневника в скута си. – И мисля, че точно затова той искаше да намеря тази книга, както я нарече той. По този начин е искал да ми каже, че е променил мнението си относно пазенето на тайната.

– Да, мисля, че си права – рече Оливия и стисна лекичко ръката ѝ.

Инара се усмихна с благодарност на сестра си и също стисна ръката ѝ.

– Може и да не ви се вярва, обаче това не е всичко – промърмори, като преглътна. – Съвсем случайно установихме, че синът на Мей Лин е прадядото на Даниел, поради което аз бях длъжна да му разкажа истината за случилото се в онази нощ. И тъй като преди го бях лъгала, като прикривах това, той скъса с мен. Не съм много сигурна как семейството му възприема тази истина, но много бих искала някой от вас двамата да се свърже с тях и да провери дали не биха желали да ни помогнат да разкажем истинската история!

– Разбира се! – кимна веднага Нейт. – Отлична идея!

Оливия обаче изгледа доста странно сестричката си.

– Какво? – настръхна Инара.

Но Оливия само поклати глава и по блестящите ѝ от розовия гланц устни се разля широка усмивка.

– Толкова се гордея с теб, сестричке! – изрече. – Не си спомням дали съм ти го казвала и преди, но сега ти го казвам – гордея се с теб!

Неочакваният комплимент породи нова порция обилни сълзи, но все пак Инара успя да се усмихне изпод воала им и да прегърне сестра си, като промърмори:

– Благодаря, Лив! Означава ли това, че ще ми помогнете?

– Абсолютно! И мисля, че си права за татко – със сигурност си е дал сметка, че истината трябва да бъде разказана – отвърна Оливия, като потупа дневника в скута на Инара. – Но какво ще кажеш да се заемем с това след погребението, а?

– Естествено! – кимна Инара, вдигна дневника и го притисна към гърдите си, за да парира болката, която се появи там в мига, в който стана въпрос за погребението на баща ѝ. А после, сетила се за нещо, възкликна: – Хей, Нейт, как ще ти се отрази всичко това? Знам, че сега ти ще поемеш цялата сила на удара, след като вече си изпълнителен директор на "Премиер Маритайм Груп" и всичко останало!

Той разроши косата ѝ, както правеше, когато тя беше дете, и отговори усмихнато:

– Не се тревожи, ще се справя!

– Благодаря ти, Нейт! – кимна тя, стисна ръката му, а после с другата стисна и ръката на сестра си. – На теб също, Лив!

Докато държеше и двамата, тя вдиша отново уханието на баща си и ѝ се прииска и той да беше тук, заедно с тях.

– Не знам за вас двете, обаче днес аз изобщо не съм настроен за вземане на важни решения! – отсече накрая Нейт, като скочи на крака. – Затова предлагам вечеря и филм у дома! Съгласни ли сте?

– Великолепна идея! – кимна Инара, докато тримата вървяха заедно към вратата.

На прага Нейт се спря и се обърна, за да погледне за последно спалнята на баща им.

– Все едно той току-що е излязъл оттук, нали? – промърмори.

В отговор Инара плъзна ръка в неговата и безмълвно изгаси лампите.

Двайсет и девета глава

26 декември, 1894 г., сряда.

Фермата Макелрой, остров Оркас.

МЕЙ ЛИН сряза конеца с треперещи ръце и отпусна безсилно тялото си назад на дивана.

Готово.

Най-накрая.

През всичките четирийсет и шест дена от заминаването на Ян-Тао насам тя не беше правила нищо друго, освен да бродира. Когато огладняваше, се присягаше към купата със студен ориз, която държеше редовно до обръча си за шиене. Когато гаденето започваше, повръщаше в кофата на пода до нея, без изобщо да си прави труда да я изпразва дни наред. Когато се изтощеше окончателно, поспиваше мъничко, защото само толкова ѝ се полагаше – имаше прекалено много работа за довършване. Когато болките започваха, тя не им обръщаше внимание и продължаваше да бродира.

Беше ѝ се наложило да слага ръкавици по време на работа, защото по пръстите ѝ се бяха образували пришки от постоянното триене в тях на иглата и на конците за бродерия. Постепенно тези пришки се бяха спукали и бяха започнали да кървят, а тя не искаше да оставя петна от кръв по красивата синя коприна. По този начин съвсем случайно най-сетне беше намерила приложение на ръкавиците за бели дами, които Джоузеф ѝ беше подарил и които тя така и не беше слагала досега.

Цялото тяло я болеше. Очите ѝ горяха. Главата ѝ пулсираше. Ала нищо друго не беше имало значение освен завършването бродерията, преди да е станало твърде късно.

И ето че сега тя беше завършена. Сцената се разстилаше пред нея с всички необходими подробности. Това беше сцената. Която Мей Лин беше започнала още преди седем години, но така и не смяташе за напълно завършена. Сега вече беше сложила точката. Беше успяла да разкаже цялата семейна история, включително и историята на собствената си смърт, която виждаше съвсем ясно.

Мей Лин седеше вцепенено и единственото, което се движеше от тялото ѝ, бяха очите ѝ, плъзгащи се по бродираната картина. Пред нея се разстилаше нощта, която промени всичко. Корабът. Кембъл. Баща ѝ. Баба ѝ. Водата – вихреща се, дърпаща я към бездната, присмиваща ѝ се. А под вълните беше самата Мей Лин, носеща се по течението с разперени ръце и крака, усмихната.

Усмивката не беше планирана. Беше предвиждала тази сцена да изобрази само ужаса и агонията, които ѝ беше причинила онази кошмарна нощ. Не беше смятала да бродира конкретни черти по собственото си лице, за да покаже по този начин, че е загубила същността си. Но точно в края, всъщност само преди броени минути, беше добавила тази усмивка и едва сега, когато седеше и съзерцаваше работата си, тя си даде сметка защо всъщност го беше направила.

Защото въпреки ужаса и трагедията онази нощ ѝ беше дарила Джоузеф, а след него и Ян-Тао, което означаваше, че историята завършваше щастливо.

Но само донякъде.

Другото предстоеше. През всичките тези години тя не беше престанала да усеща повика на водата. Беше чувала призива на предците си от вълните, протягащи ръце към нея изпод повърхността. Но ето че в крайна сметка тази вечер водата щеше да си получи своето, онова, което ѝ беше отнето с измама преди осем години. Тази нощ водата щеше да си получи Мей Лин.

Сега тя се усмихна на тази мисъл. Защото водата беше нейната съдба, а никой на този свят не можеше да избяга от съдбата си. Водата държеше баща ѝ, баба ѝ и съпруга ѝ, така че съвсем скоро и тя щеше да отиде при тях.

Тя внимателно сряза връзките, придържащи коприната към обръча за шиене, и сгъна завършения ръкав до малък квадрат. Де да можеше да го даде на Ян-Тао, за да го прикрепи към останалата част от робата! Но поне му беше предала по-голямата част от историята, пък и нали той скоро щеше да се върне за останалото!

После много нежно, сякаш повиваше дете, уви сгънатия ръкав в една риза на Джоузеф, която беше запазила тъкмо по тази причина. В ризата нямаше нищо особено освен факта, че Джоузеф беше облечен с нея в последния си ден във фермата. Именно с нея си го представяше Мей Лин, когато си спомнеше за последния им ден заедно. Надяваше се, че синът им също ще си спомни за баща си, докато се върне и извади бродерията.

Накрая се изправи неуверено на крака и се затътри към кухнята, където намери парче чиста мушама, в което уви целия вързоп, а накрая го стегна и върза с кафяв канап.

Преди силите ѝ да я напуснат окончателно, тя се затътри към стълбите, отвеждащи към горния етаж и спалните, и в общи линии се строполи върху най-долното стъпало – толкова бяха отслабнали краката ѝ. Пред нея се разкри второто стъпало. Дъската беше изтъркана от годините ходене по нея, а съвсем наскоро се беше сдобила със съвсем нови драскотини от сандъка на Ян-Тао. Пироните, които придържаха дъската към основите под нея, бяха разхлабени – случайно или нарочно, тя нямаше представа – и сега стояха под ъгъл в дупките си. Тя прокара ръка по тях, но не събра кураж веднага да вдигне дъската.

Никога досега не беше отваряла това скривалище. То принадлежеше единствено на Ян-Тао и пазеше неща, които едно малко момче смяташе за свои съкровища. Мей Лин нямаше никаква представа дали синът ѝ си беше взел нещо оттук, преди да замине, или тя ще открие всичко, скрито от него, заедно с неговите мечти и момчешки тайни. Нямаше представа и дали предпочита да открие съкровища или празнота – и в двата случая щеше да я заболи.

Изведнъж тръсна глава – нямаше време за сантименталности.

Хвана дъската, дръпна я колкото сили имаше, а после я раздвижи, докато пироните не поддадоха окончателно и цялата дъска не се озова в ръката ѝ. Остави я настрани и надникна.

Мрачно, но не и празно.

Поставени внимателно в дупката, създадена по естествен начин между първото и второто стъпало, се виждаха шишарки, камъчета и клонки, които безсъмнено бяха с огромно значение за сина ѝ. Близо до пода, пъхнато точно в нишата под първото стъпало, се виждаше избеляло зелено одеялце, което той беше разнасял навсякъде като мъничък. Мръсотията и дупките в него го правеха почти неразпознаваемо, но тя веднага разбра, че е то.

Под танцуващите светлинки на близкия фенер Мей Лин забеляза нещо, окачено на пирон, стърчащ от лявата стена на тази дупка. Въпреки протестите на болното си тяло тя се подпря на едната си ръка, а с другата се протегна към предмета и го измъкна. Когато видя какво беше закачил в скривалището си Ян-Тао, очите ѝ отново се насълзиха.

Бродираната кесия за пари на баща ѝ. Онази, която той беше пъхнал в ръцете ѝ на парахода със заръката да я скрие в пояса, с който се пристягаше тогава. Напълно беше забравила за тази кесия.

Буцата в гърлото ѝ изведнъж се пръсна и тя си даде сметка, че ридае. Ян-Тао трябваше да бъде тук! Малкият ѝ син не трябваше да бъде принуден да се разделя с майка си толкова скоро, след като изгуби баща си! Трябваше да живее тук и да продължава да складира съкровища в своето тайно скривалище!

Не беше честно! Откакто беше станала зряла жена, съдбата ѝ поднасяше единствено жестокост след жестокост, а сега тази жестока съдба беше белязала завинаги и живота на невинното ѝ дете!

Мей Лин бръкна отново в дупката, сграбчи забравеното му детско одеялце и го намачка на топка в ръцете си. Вдигна го към лицето си и се разхълца в меката памучна материя – сърцето ѝ се късаше от мъчението едновременно да го усеща така близо до себе си, а той да остава така далече. Одеялцето действително беше запазило полъх от неговия момчешки мирис. Тя го притисна към гърдите си и се разплака с глас.

Когато накрая в нея не беше останало нищо освен огромна празнота, Мей Лин изтри сълзи с полите си и си спомни защо е тук. За да остави наследството на сина си, където той щеше да го намери.

Остави одеялцето в скута си, вдигна вързопчето с ръкава и внимателно го постави в нишата под първото стъпало на мястото на одеялцето. После докосна с треперещи пръсти устните си, целуна ги и ги притисна към вързопчето с надеждата, че Ян-Тао ще почувства любовта ѝ в деня, когато се върне за наследството си.

Посегна да върне и одеялцето в скривалището, но се поколеба. Нямаше сили да се откаже от него. Вече се беше отказала от толкова много неща, така че защо да не задържи за себе си поне този символ?! Ян-Тао със сигурност щеше да я разбере.

Взела решение, тя натъпка одеялото в корсета на роклята си, за да бъде близо до сърцето ѝ. То обаче се плъзна веднага към кръста ѝ. Едва тогава Мей Лин си даде сметка, че роклята буквално виси по тялото ѝ – толкова беше изпосталяла. Ребрата ѝ стърчаха като на улично куче, ръцете ѝ приличаха на съчки и бяха точно толкова чупливи колкото тях. Знаеше, че ако се погледне в огледалото – което определено нямаше да направи – щеше да види срещу себе си напълно непозната жена.

С изненада установи обаче, че чезнещото ѝ тяло изобщо не я притесняваше. И без това съвсем скоро нямаше да има нужда от него, а духовете, които я обичаха и я чакаха, щяха да разпознаят душата ѝ без уловките на обвивката от кожа, коса и кости.

Затова тя бръкна обратно в пазвата си, извади одеялцето и го уви около врата си като шал. Така там си беше най-добре. Тъкмо щеше да усеща по-добре сина си, щеше да долавя мириса му. След това завърза около врата си и кесията на баща си. Тя също трябваше да се върне във водата, където ѝ беше мястото.

Върна внимателно дъската на стъпалото на мястото ѝ и постави пироните в дупките им. Сега обаче се налагаше да я закрепи здраво, за да запази скривалището на сина си в тайна от Кембъл и от когото и да било другиго. Беше обмислила много прецизно и тази част от плана си, защото, ако Кембъл откриеше дупката, със сигурност щеше да унищожи всичко, намерено в нея.

Оставаше още една задача. "Можеш да го направиш!" – каза си тя.

Трябваше да може!

Откри сандъка с инструменти на Джоузеф точно там, където го беше оставила – пъхнат зад печката, редом до нейните запаси от консерви. Оказа се доста по-тежък, отколкото си го спомняше преди два месеца, когато го беше оставила тук, но все пак успя да го издърпа, а след това да го завлече по пода чак до стълбите. Потта се стичаше на вади по цялото ѝ тяло, но тя отказваше да се предаде.

Със сили, които не подозираше, че са ѝ останали, тя закова пироните в дъската на стъпалото, здраво свързвайки я с основите, от които беше откъртена. Постара се тази дъска да не изглежда с нищо по-различна от всички останали. А после, за всеки случай, добави още няколко пирона и на долното стъпало.

Това беше единственото, което беше в състояние да стори. Огледа работата си и реши, че е достатъчно.

– Справи се много добре, Мей!

Макар че по принцип би трябвало да я стресне, звукът от този глас в стаята изобщо не я изненада. Сякаш през цялото време го беше очаквала.

Обърна се все така с чук в ръка и видя зад себе си Джоузеф. Той ѝ се усмихваше с такава любов, че въпреки сълзите си тя също му се усмихна.

– Знаех си, че ще се върнеш за мен! – прошепна тя.

Той протегна ръка към нея и отговори:

– Аз никога не съм те напускал!

Тя простря ръка, за да го хване, но точно когато би трябвало да усети докосването му, ръката ѝ премина през неговата, което ѝ напомни, че всъщност сега Джоузеф е дух.

Все така усмихната, тя върна инструментите обратно в сандъка им и го изтегли отново зад печката, където му беше мястото.

– Почти съм готова, Джоузеф! – съобщи на духа на съпруга си, докато набутваше за последно сандъка.

В отговор обаче чу гласа на баща си:

– Майка ти няма търпение да те види!

Мей Лин се извъртя и установи, че духът на Джоузеф беше изчезнал, а на негово място стоеше баща ѝ. Изглеждаше здрав и силен, какъвто го помнеше от годините им в Сиатъл.

– Татко! Липсваше ми! – закуца към него тя, но по средата на пътя спря, защото се сети, че няма да може да го прегърне, въпреки че толкова ѝ се искаше. – Добре ли си?

– Ще ми се нещата да се бяха наредили по-добре за теб, дъще моя! – отвърна с тъжна усмивка той.

– Не, татко – поклати глава Мей Лин. – Всичко е така, както трябва да бъде.

Огледа кухнята и осъзна, че вече няма причина да се задържа тук. Задълженията ѝ бяха изпълнени.

– Вече съм готова да тръгна.

Когато се озърна да види духа на баща си, установи, че и той е изчезнал.

– Ще се видим при водата – прошепна към празната стая.

Обиколи бавно къщата и изгаси малкото фенери, които беше запалила. В случай че тук все пак бяха останали някакви духове, тя ги помоли:

– Моля ви, пазете бродерията ми за Ян-Тао!

В отговор усети как я залива вълна на умиротворение и покой и разбра, че желанието ѝ ще бъде изпълнено.

Беше време. Бавно и придружавана на всяка крачка от болките, тя се отправи към задната врата и излезе насред мрачния двор. По безлунното небе проблясваха хиляди звезди, но гората около къщата приличаше на черна бездна.

Тя не се поколеба. Знаеше много добре къде отива. Знаеше също така, че нищо в тъмното не би могло да ѝ причини зло. Защото тя имаше съвсем основателна причина да бъде тук. Семейството ѝ я чакаше.

Когато стигна на брега, спря и се заслуша. Вълните се плискаха по каменистия плаж. Нещо пробяга по сухите листа в гората зад гърба ѝ, от върха на планината избуха бухал. Но това бяха единствените звуци, други нямаше. Нямаше го нито гласът на баща ѝ, нито гласът на съпруга ѝ.

Въпреки това започна да им говори, когато пристъпи напълно облечена в мастиленочерната вода.

– Идвам, идвам! – шептеше отново и отново, докато мразовитата вода се увиваше около крака ѝ и я придърпваше все по-навътре. Въздухът беше толкова студен, че дъхът ѝ се виждаше. – Идвам при вас!

Стомахът ѝ се преобърна от шока на студа, но това изобщо не я накара да спре. Краката ѝ вече трепереха и зъбите ѝ тракаха, докато говореше, но тя си знаеше, че това е само временно.

Когато водата достигна врата ѝ и одеялцето на сина ѝ, завързано там, тя най-сетне ги видя. Всичките. Джоузеф. Баща ѝ. Баба ѝ. Даже майка ѝ. Като че ли открай време бяха тук и я чакаха, те я наобиколиха, изпълвайки я с топлина и светлина.

Мей Лин направи още една крачка към тях и водата се затвори над главата ѝ.

Трийсета глава

29 август, сряда. В наши дни.

Езерото Юниън, Сиатъл.

РАНО на втората утрин след погребението на баща ѝ Инара помоли брат си да я остави на терминала за хидроплани "Кенмор" на път за работа, поради което беше подранила с цял час за полета си. За щастие от другата страна на паркинга имаше един "Старбъкс", където можеше да убие малко време, затова, след като се чекира, се запъти натам.

Поръча си чай с мляко и избра една масичка навън, за да наблюдава зазоряването над езерото Юниън. От мястото, където се намираше, се разкриваше гледка към южния бряг на езерото, където Музеят на историята и индустрията на Сиатъл съвсем скоро щеше да започне да приема туристи, но засега беше празен и сънлив. Може би някой ден, след като тя, брат ѝ и сестра ѝ разкриеха на света тайната си, тази сграда щеше да приеме сред експозициите си истинската история на китайската общност на града. А може би тя самата би могла да се свърже с управата на музея, за да им предложи идеята.

Плъзвайки поглед, тя забеляза, че слънцето вече се беше издигнало до върха на Капитолийския хълм на изток и съвсем скоро щеше да зареди с топлина въздуха, все още пазещ хладната свежест на нощта. Около основата на хълма се виеше тясна панделка коли, потеглили за поредния работен ден в града.

Ала колкото и красив да беше Сиатъл, тя копнееше да бъде на своя плаж, далече от тълпите, шума и натоварения трафик. Жадуваше да чува бриза, шептящ между дърветата на гората, а не бръмченето на колите или виковете на чайките, свили гнезда върху капаците на кофите за боклук. Мечтаеше да наблюдава слънцето как изгрява над планината Конститюшън, а не стоманата и бетона, които в момента изпълваха източния ѝ хоризонт.

Имаше нужда да бъде сама, за да осмисли всичко, което се беше променило в живота ѝ през последните няколко дена. Липсата на баща ѝ беше осезаема. А нейният мозък все още обработваше факта, че него вече го няма.

Инара отпи от чая си с мляко и проследи небето как изсветлява до бебешко синьото на лятото. Може би стана добре, че Даниел скъса с нея. Сега имаше нужда от време да бъде сама, за да скърби за баща си и да преработи плановете си за хотела, за да паснат на бюджета, с който разполагаше сега с напълно неочакваното си наследство.

Противоречието между радост и скръб, които изпитваше, буквално я разкъсваше. От една страна, беше на седмото небе, че щеше да задържи хотела си. Щеше да види мечтата си как оживява! Но, от друга страна, цената за тази осъществена мечта беше твърде висока – беше изгубила баща си.

По-добре да беше изгубила Ротси! Стократно по-добре!

Погледна часовника на смартфона си. Оставаха още четирийсет и пет минути до полета. Инара простена тихичко и се успокои с мисълта, че до обед щеше да си бъде у дома. Даже можеше да се обади на Том и да го помоли да се срещнат в къщата – колкото по-скоро подемеха наново работата по хотела, толкова по-добре! Набра номера му.

Той се изненада искрено, когато я чу, но за нейно щастие този следобед беше свободен. Тя затвори и пъхна телефона обратно в джоба си, доволна, че той не ѝ беше изказал своите съболезнования. Чашата ѝ за съболезнования беше започнала да прелива.

– Инара!

Дочула името си, тя се обърна, но не видя никого. После викът се повтори:

– Инара, насам!

Тя се извърна по посока на гласа и изживя истински шок.

Маргарет Чин! От всички хора на света точно тя! Вървеше право към нея откъм терминала. Помаха ѝ с една ръка, докато с другата притискаше златиста чанта към полата на съвършено изваяния си дамски костюм в бургундско червено.

Инара се изправи на крака и се запъти да я посрещне, като не преставаше да се чуди какво прави Маргарет Чин на езерото Юниън по това време на деня, облечена така, сякаш отиваше на делова среща.

– Добро утро, Маргарет! – възкликна тя и прегърна топло жената, която се беше държала толкова добре с нея въпреки болката, която тя беше причинила на сина ѝ. По-точно на цялото ѝ семейство.

– Да знаеш, че си много трудна за откриване! – изрече Маргарет, докато ѝ връщаше прегръдката. – Вдигаш ли си понякога телефона?

Инара сведе леко очи и промърмори:

– Последната седмица беше доста трудна.

В очите на по-възрастната жена се появи тъга и тя каза:

– Да, знам. Съжалявам за баща ти! Но чух, че погребалната служба била много хубава.

Инара кимна в знак на благодарност, но предпочете да замълчи.

– Научих от брат ти, че мога да те открия тук – продължи Маргарет, посочи с ръка масичката, от която Инара току-що беше станала, и допълни: – Нали мога да седна при теб?

– Да не би да се е случило нещо с Даниел? – възкликна уплашено Инара, когато седна отново на масата.

– Не, Даниел е добре – потупа успокоително ръката ѝ Маргарет. – Дошла съм тук заради нас двете, заради теб и мен.

– Какво искаш да кажеш?

Маргарет кръстоса приятно загорелите си крака, загледа се с лека усмивка в младата жена и попита:

– Ти сериозно ли мислеше онова, което ми предложи онази сутрин? Двете да работим заедно по твоя хотел, като аз ръководя ресторанта?

Инара я изгледа, осмисляйки чутото. Всъщност правилно ли беше чула?

– Аз... мислех го напълно сериозно, но финансовите обстоятелства около мен внезапно се промениха и...

Маргарет стисна устни, очевидно обмисляйки нещо. Накрая отвори чантата в скута си и извади оттам въздебеличка папка, която постави пред Инара с думите:

– Това е доклад, който съставих лично, за да ти покажа няколко примерни менюта, изисквания към персонала, идеи за интериора и най-важното – финансови прогнози за ресторанта! Така, както аз виждам нещата, твоят хотел винаги ще има нужда от ресторант, а аз съм най-добрата, която можеш да намериш в региона! Освен това умирам от нетърпение да заживея частично и на Оркас, и да работя заедно с теб, стига да ме искаш, разбира се!

Все така леко зашеметена, Инара започна да разгръща съдържанието на папката страница по страница и видяното все повече я заинтригуваше. Накрая изрече:

– Не обещавам нищо, но ако е възможно, мисля, че бихме могли да ремонтираме един апартамент на третия етаж, за да можеш да живееш в него.

– О, няма нужда! – махна с ръка Маргарет. – Аз вече поръчах на агента си по недвижими имоти да ми търси добър апартамент в Ийстсаунд.

– Ами ресторантите ти тук? Семейството ти?

– По принцип мога да пътувам, но за следващите няколко години смятам да посветя по-голямата част от времето си на Оркас, докато не ти намеря главен готвач, на чието меню вярвам и когото и двете с теб харесваме.

Но Маргарет все пропускаше да спомене най-голямата пречка за съвместната им работа според Инара. Която сведе поглед към скута си и промърмори:

– Ами Даниел? Той знае ли, че ти искаш да работиш с мен?

– Именно той ми каза, че бих била пълна глупачка, ако не приема твоето предложение! Впрочем той би желал да ти го каже лично. Тъкмо той ме докара дотук.

Инара вдигна глава и проследи погледа на Маргарет по посока на паркинга на няколко крачки от тях. Даниел се беше облегнал на металните перила и ги наблюдаваше, пъхнал ръце в джобовете на панталоните си. Кичурът от черната му коса беше паднал отново на очите му така, както тя най-много го харесваше. Пръстите ѝ веднага я засърбяха да го отметне назад.

Незнайно как и за нея самата, тя успя да се изправи на крака и да тръгне напред въпреки треперенето на тялото си. Не си спомняше как се е придвижила, но изведнъж се озова пред него. Тялото ѝ се приведе, за да го докосне, неспособно да се сдържи.

– Даниел! Радвам се да те видя!

Тези негови гладки устни, които тя толкова много обичаше, се разтегнаха в усмивка, която със сигурност щеше да разбие сърцето ѝ, ако вече не беше разбито. Не помръдна, за да я докосне, но очите му излъчваха топлина, когато каза:

– И аз се радвам да те видя! Липсваше ми!

Думите му пронизаха сърцето ѝ, очите ѝ се насълзиха. Тя направи крачка към него, но после се закова на място. Твърде бързо!

Отстъпи и се загледа в тротоара под себе си. Забеляза, че някой беше изпуснал там дребна монета.

– Даниел, съжалявам, че не ти казах навреме за...

– Виж какво, дължа ти огромно извинение! – прекъсна я той. – Подходих ужасно към ситуацията между нас, за което много съжалявам! Инара, погледни ме, моля те!

Ами ако се държеше любезно само заради майка си? По-добре е да нямаш големи надежди, Инара! И въпреки това тя вдигна глава и очите ѝ срещнаха неговите. Лицето му омекна в усмивка, изпълнена с всички спомени за дните, в които работеха заедно, за нощите, в които се стапяха в обятията си.

На фона на бръмченето на колите около тях и на пронизителните писъци на чайките Инара най-сетне си позволи да признае пред себе си истината – все още искаше да бъде с него въпреки всичко, което се беше объркало между тях.

– Снощи ми се обади брат ти. Каза ми, че смятате да разкриете на света стореното от Дънкан Кембъл – каза той, премести тежестта си на другия си крак и срита туфичката трева, която стърчеше от една пукнатина на тротоара. – Не го правете заради мен, моля те! Не искам ти и семейството ти да пострадате!

Значи все още се вълнува за мен!

– Благодаря за загрижеността ти, но ние с Нейт и Оливия вече говорихме и смятаме, че е време. Ще направим това съобщение следващия месец – отвърна тя и кръстоса ръце пред гърди, за да скрие неудобството си, когато добави: – Ще означава много за мен, ако присъстваш!

– Разбира се, че ще бъда там! – светнаха очите му. – Цялото ми семейство ще бъде там! – Ръката му се вдигна и обгърна бузата ѝ. – Толкова много ми липсваше!

Тя се отпусна в ръката му и затвори очи. И в следващия миг устните му бяха впити в нейните и тя забрави всичко останало, освен колко щастлива се чувства да бъде отново в обятията му. Разтопи се под целувката му и позволи на тялото си да си припомни как си пасва перфектно с неговото.

Към настоящето ги върна едно силно прочистване на гърло. Двамата се спогледаха и се засмяха, след което се обърнаха към Маргарет, която беше останала на масата. Тя се усмихваше и Инара можеше да се закълне, че очите ѝ бяха влажни.

– Преди вие двамата да се отнесете твърде много, позволете ми да ви напомня, че Инара има да хваща хидроплан, а аз все още чакам нейния отговор!

Ресторантът! Инара беше забравила всичко за него, когато беше зърнала Даниел.

Сега, когато Даниел я беше прегърнал, а Маргарет седеше пред тях с папката си с идеи, Инара усети колко правилно е всичко това. Беше си мечтала нейният хотел да бъде място, където да се събира семейството ѝ. Сега, когато баща ѝ си беше заминал, мечтата ѝ никога нямаше да се осъществи, но това не означаваше, че определението ѝ за семейство не можеше да претърпи известно развитие.

Хотел "Ротси" пак щеше да бъде място за събиране на семейството – нейното и на семейство Чин, и на всички други семейства, които щяха да отседнат тук през годините.

– Инара, полетът ти! – напомни ѝ пак Маргарет.

Божичко, полетът! Паниката моментално прогони красивите мечти. Тя извади мобилния си телефон и видя, че наистина е крайно време да се запъти към дока на хидропланите, иначе рискуваше да изпусне полета си.

– Трябва да тръгвам – каза и за първи път ѝ се прииска да нямаше уговорена среща с Том. – Но иначе отговорът ми е категорично да! Най-голямата ми мечта е именно ти да ръководиш ресторанта, Маргарет! Кога ще можеш да дойдеш на острова?

Маргарет скочи на крака и притисна в силна прегръдка Инара.

– Благодаря ти! Ще бъде прекрасно, повярвай ми!

– Сигурна съм в това! – прегърна я в отговор и Инара. – Благодаря ти, Маргарет! За всичко!

Маргарет се отдръпна и я дари с усмивка, която ѝ подсказа, че е наясно за какво всъщност ѝ благодари.

– Пак заповядай! – отвърна. – А сега бягай да хващаш полета си! Довечера ще ти се обадя.

Разкъсвана между желанието да потегли и желанието да не се разделя с Даниел, Инара се обърна и го погледна. Забелязал вътрешната ѝ борба, той я прегърна нежно и бързо изрече:

– Още този уикенд ще дойда да те видя! Имаме много да наваксваме!

При това обещание тя се изправи на пръсти и дари Даниел с целувка, която трябваше да им стигне за следващите два дена. После грабна чантата си и хукна към хидроплана, който щеше да я откара у дома.

Трийсет и първа глава

6 октомври, събота. В наши дни.

Крайбрежният парк, Сиатъл.

ИНАРА стоеше до Нейтън, когато той започна официалното си обръщение към множеството, събрало се по случай освещаването на новия крайбрежен парк. Прескомюникетата, които бяха разпратили, бяха обещали неочаквано съобщение по време на тази церемония, но по шока, изписан по лицата на мнозина, тя веднага разбра, че никой не беше очаквал онова, което току-що беше чул.

На фона на залива Елиът, проблясващ под есенното слънце зад нея, и на планината Рейниър в далечината на юг, Инара беше разказала публично трагичната история на Мей Лин и беше разкрила ролята на своя прапрапрадядо в избиването на стотици китайци. Не беше спестила нищо от истината пред събраното множество и всички телевизионни камери. И знаеше, както знаеха и всички около нея, че новината съвсем скоро щеше да гръмне по целия свят и да запрати вълни на ненавист и възмущение към всички членове на нейното семейство и към "Премиер Маритайм Груп". Надяваха се обаче, че официалното изявление на компанията, което Нейт в момента четеше, ще накара хората да разберат колко потресени са самите те от отвратителната постъпка на техния праотец и колко много съжаляват.

– Този парк НЕ СЕ посвещава на паметта на Дънкан Кембъл, както беше планирано първоначално – казваше в момента Нейт. Инара затаи дъх в очакване на следващата новина. – Този парк се посвещава на паметта на всички онези, изгубили живота си в онзи трагичен ден на 1886 година и се кръщава на името на жената, която даде всичко от себе си истината за това да не бъде забравена! Дами и господа, добре дошли в мемориалния парк "Мей Лин Макелрой"!

При тези негови думи платното от статуята в центъра на парка беше смъкнато, за да разкрие изработена от бронз китайка, вперила поглед в морето, с тъжни очи и огромна бродерия в ръце. Инара чу как застаналата до нея Маргарет ахва и разбра, че тя е забелязала лицето. Защото като модел за образа на Мей Лин Инара беше дала на художника снимка на Каси. Той беше разполагал само с месец, за да създаде тази нова скулптура, поради което цената му беше скочила до небето, но си заслужаваше, ако ще и само заради този първоначален миг на изумление и възхита.

– О, Инара, прекрасна е! – възкликна Маргарет и прегърна топло Инара, без да сваля очи от статуята.

– Радвам се, че ти харесва!

– Но защо си я направила да прилича на Каси? – запита Даниел, застанал от другата ѝ страна, докато гледаше как сестра му позира за снимка до статуята и всички камери са насочени към нея, а репортерите се надпреварват да ѝ задават въпроси за новооткритата ѝ прапрабаба.

– Да не би да си мислиш, че тя има нещо против? – засмя се Инара.

– О, ни най-малко! – отговори Даниел. Нещо в гласа му обаче я накара да го погледне в очите, в които откри невероятна нежност и топлота. – Благодаря ти за това! За всичко това!

Тя знаеше, че той е съвсем наясно колко трудни ще бъдат за нейното семейство следващите няколко дни и може би седмици. Но знаеше също така, че той ще бъде неотлъчно до нея във всичко, което предстоеше, дори в най-лошото. Направи крачка към него, за да го целуне, и прошепна:

– Благодаря ти!

Отпуснал чело върху нейното, той промърмори:

– И аз имам изненада за теб, но те чака в Ротси!

Тя вдигна глава и отвърна:

– Надявам се следващата седмица да успея да се върна у лома, но засега се налага да остана, за да помогна на Нейт и Оливия да се справят с последиците от тази бомба, колкото и време да отнеме това, така че...

– Не се притеснявай! – прекъсна я той. – Моята изненада ще те чака, когато и да се върнеш, а когато решиш да го направиш, аз идвам с теб! Нямаме бърза работа. Но точно сега смятам, че там имат нужда от теб!

И кимна по посока на Нейтън, който беше заобиколен от огромна тълпа хора, замерящи го с въпроси и обвинения така, сякаш виновният за станалото беше той, а не Дънкан.

– Да, прав си. Ще бъде добре да му се притека на помощ. А с теб ще се видим по-късно в ресторанта на майка ти, нали?

– Мама обеща да задържи вечерята дотогава, докато се появиш. Така че не бързай, остани тук толкова, колкото трябва!

И с една последна целувка той я побутна към очакващата я тълпа.

Поемайки си сили и дъх, Инара застана зад Нейт и постави леко ръка на гърба му, за да го уведоми, че е с него. А за тълпите си лепна задължителната усмивка. От другата му страна застана Оливия. Тримата щяха да посрещнат безстрашно предстоящите предизвикателства и да сторят всичко необходимо да донесат покой на всички, разтърсени от тяхната новина.

* * *

– Много съм уморена, но и ужасно щастлива, че съм си у дома! – каза Инара на Даниел, докато излизаше от колата му в алеята на Ротси седмица по-късно. След всичко случило се тя най-сетне се чувстваше уверена да възприема къщата като своя. Да, беше си у дома. – Благодаря ти, че ме докара!

– Няма проблеми! Хей, майка ми като че ли е все още тук! – изрече и кимна по посока на колата, паркирана пред главния вход и осветените предни прозорци на имението. – Хайде да влезем да я поздравим!

Тя остави багажа си в колата и заобиколи, за да се хване за него, след което двамата закрачиха заедно през хладната синя привечер към хотела. Инара нямаше търпение да види какво са направили бригадите на Том за трите седмици, които тя беше прекарала в Сиатъл. Щеше да остане и повече, ако Нейт не ѝ беше събрал багажа и не я беше изритал да си върви.

– Всичко е под контрол! – беше ѝ казал той във връзка с пиар фиаското за "Премиер Маритайм Груп", последвало тяхното съобщение. – Наел съм екипа на Даниел, за да идентифицират жертвите и да издирят техни живи роднини, ако все още има такива. Така че най-лошото мина! Затова върви и бъди хотелиер!

Тя се беше засмяла на това определение, а после го беше прегърнала за довиждане. Хотелиер. Да, всъщност тя беше точно това. Напълно подходящо.

– Мамо, тук ли си? – провикна се Даниел, когато влязоха през централния вход.

– Сигурно е отзад в кухнята и не те чува... – започна Инара, но не довърши, когато зърна Маргарет, застанала в покритото наскоро с красиви плочки фоайе между рецепцията и огромен стъклен шкаф, какъвто нямаше преди. Тържествуващата усмивка на Маргарет накара Инара да се загледа по-внимателно в този шкаф и към онова, което беше в него. И изведнъж гърлото ѝ се скова. – Това да не би да е...

– Да, изненадата за теб! – отговори Даниел, недочакал целия въпрос. – Дадохме робата да я почистят и да я поставят на подвижна платформа заедно с твоя ръкав! Шкафът е с контрол на температурата и влажността, така че би стоял добре тук, в твоя хотел, стига да го искаш, разбира се!

Като в някакъв сън тя слезе по стъпалата и мина през фоайето, озовавайки се пред стъкления шкаф. Въздействието на цялата роба заедно с ръкава беше толкова силно, че ѝ се зави свят. Те бяха заедно, тук, на същото място, където Мей Лин беше изляла в тях цялото си сърце и душа.

Въпреки че робата беше почистена, на места беше все така пожълтяла и изтъркана. Контрастът между нея и ръкава беше забележителен и показваше колко много любов е била излята в тази роба. Независимо дали я беше обличал или не, Ян-Тао безсъмнено я беше ценил много, най-вероятно защото е била изработена лично от майка му. Подгъвът беше леко опърпан, сякаш робата е била влачена по земята.

На Инара все още не ѝ хрумваше защо Мей Лин или Ян-Тао са отрязали този ръкав и са го скрили. Но какво значение имаше всъщност? Радваше се, че са го направили, защото сега и тя, и всеки, който щеше да пристъпи в този хотел, щеше да вижда колко зашеметяващи са били някога цветовете. Ръкавът буквално светеше под осветлението около шкафа, аранжирано лично от Даниел, живите цветове разказваха историята си по почти триизмерен начин.

Но самата роба също разказваше своите истории. При това много по-ярко, отколкото Инара бе предполагала. Виждаше го, докато сега обикаляше около шкафа, оглеждайки експоната вътре от всички страни. Щяха да ѝ бъдат необходими няколко дена, докато огледа всичко добре. Това зайче ли беше там? Но не, после. По-късно щеше да се заеме с това.

Обърна се и видя, че Даниел и Маргарет я наблюдават.

– Сигурни ли сте, че искате да ги подарите на мен? Вера не ги ли иска? Или може би музеят?

– Смятаме, че трябва да бъдат при теб – отговори Маргарет, като стисна лекичко рамото ѝ. – Това е нашият начин да ти благодарим, че разкри нашето истинско родословие!

– Съвършени са! – възкликна Инара и прегърна майката на Даниел. Над рамото ѝ се усмихна и на него, допълвайки: – Не можете да си представите колко съм ви благодарна!

По-късно двамата с Даниел се отправиха към плажа през тъмната гора. След емоционалните и твърде напрегнати последни няколко седмици Инара имаше нужда да се върне сред покоя, с който този плаж винаги я зареждаше.

– Много се радвам, че огласихме истината! Постъпихме правилно, нали? – обърна се тя към Даниел, когато излязоха от гората на плажа. Дъхът ѝ се виждаше в хладния нощен въздух. Изключи фенерчето, което носеше, защото луната осветяваше всичко така, сякаш беше ден.

Запътиха се мълчаливо към отлива и застанаха точно на лунната пътека, простираща се по цялата водна повърхност.

– Знаеш ли – изрече приглушено тя, тъй като самата нощ като че ли призоваваше към тишина, – странно е как от всички хора, към които можех да се обърна за помощ във връзка с този ръкав, открих теб и ти накрая се оказа праправнук на жената, която го е изработила!

– И на мен ми е хрумвало – призна си той, притискайки я силно към себе си, за да я топли. – Мисля, че Мей Лин или Ян-Тао със сигурност имат пръст в тази работа. Стига да вярваш в подобни неща, разбира се.

Точно както Далия я беше върнала на мястото, на което тя принадлежеше, за да открие отново себе си, онази нейна същност, която си беше отишла заедно с майка ѝ.

– Да, мисля, че вярвам в подобни неща – отвърна тя.

Вдигна очи към ярката луна и започна да размишлява на глас:

– Според теб какво всъщност се е случило с нея? Дънкан не я е убил, това го знаем със сигурност.

Макар и да не го гледаше, тя го почувства как свива рамене.

– Може би никога няма да узнаем – отвърна тихо той.

В този момент ѝ хрумна една странна мисъл и тя се обърна към него.

– Според теб какво би си помислила Мей Лин, ако знаеше, че сме заедно? Смяташ ли, че няма да одобри, задето си свързан толкова силно с прапраправнучката на Дънкан Кембъл?

Даниел се замисли по въпроса, вперил поглед в лунната пътека пред себе си. Чертите на осветеното му от луната лице омекнаха, когато изрече:

– Знаеш ли, мисля, че тя одобрява. Мисля, че е простила на вашето семейство.

– Говориш така, сякаш тя все още е тук! – засмя се Инара.

Даниел обаче изобщо не се засмя. Когато се обърна към нея, тя забеляза, че изражението му е сериозно и замислено.

– Мисля, че наистина е тук! – изрече тихо. – Не я ли усещаш?

Усмивката на Инара застина и тя изрече:

– В този плаж има нещо особено, нали? Не мислех, че някой друг освен мен го усеща.

Сега беше ред на Даниел да се усмихне. Но точно тази усмивка беше за жената, оставила им своята история върху избродирания от ръцете ѝ ръкав.

– Аз го усещам – рече.

После я придърпа силно в обятията си, вдигна лицето ѝ към себе си и продължи:

– Именно ти откри нейната история! И отново ти върна нейното семейство тук, където е нейният дом! И най-вече пак ти направи нейния праправнук един много щастлив човек!

Устните му се впиха в нейните, топли и настойчиви. Инара се отпусна в обятията му, отвръщайки на страстта му със същата страст.

Някъде откъм водата се чу звук от пляскане на тюленова опашка по повърхността – звук, който отекна чак до плажа, където двамата стояха прегърнати. И тя разбра, че Даниел е напълно прав.

Мей Лин наистина одобряваше.

Бележка на автора

ВДЪХНОВЕНИЕТО за този роман се роди, докато през 2002 проучвах историята на архипелага Сан Хуан и попаднах на история от дневника на един от първите заселници, в която се разказваше за контрабандистите от деветнайсети век. Мълвата разказвала как един от тези контрабандисти веднъж забелязал, че е преследван от кораба на данъчните. И тъй като не желаел да бъде хванат с нелегални китайски имигранти на борда, цапардосал всички с бухалки по главите и метнал телата им през борда на корабчето си.

Историята се загнезди в съзнанието ми и остана там години наред. Но защо изобщо са пренасяли нелегално китайци? Защо са ги убили? Какво се крие зад всичко това?

А после научих за Закона за китайското изключване от 1882 година – имиграционен закон, прогонващ от САЩ всички хора от китайска националност и допускащ само някои търговци. Този закон е последван от закона "Гиъри" от 1892 година, дискриминиращ абсолютно всички китайски имигранти. Въпросните два закона са отменени едва през 1943 година с Обществен указ 199, който позволява влизането на китайци в Америка, но определя сурови квоти. Така на фона на тези силни антикитайски настроения в края на деветнайсети век белите жители на САЩ, живеещи в градовете от Южна Калифорния до Британска Колумбия, както и източно от Уайоминг и Колорадо, със сила и често с насилие започнали да гонят от пределите си всички китайци. Линчовете, разстрелите и побоищата над тези хора станали нещо обичайно.

Колкото повече научавах, толкова повече се ужасявах от етническото прочистване, провеждало се в онези години – факт, който удобно не се споменава никъде в съвременните учебници по история.

Макар и художествена измислица, сюжетът на този роман се базира на истински събития. На 7 февруари 1886 година китайските граждани на Сиатъл – повече от триста и петдесет човека и голяма част от тях законни жители на САЩ – наистина са били прогонени от града. Уплашени за живота си, те си купуват билети за парахода "Кралицата на Пасифика", пътуващ за Сан Франциско. Но малко преди отплаването на парахода в случая се намесва губернаторът на територия Вашингтон Уотсън Скуайър, който заповядва на антикитайски настроените тълпи да прекратят насилието и да се оттеглят, и въвежда военно положение в града. Съдия Роджър Грийн разпитва един по един всички китайци, включително онези, платили си за пътуването на парахода, и ги информира, че имат право както да напуснат Сиатъл, така и да останат в него. Избралите да останат са поставени под специална защита.

Китайците, избрали да останат, са ескортирани обратно по домовете си от местната гвардия, стрелковия полк на Сиатъл и кадетите от военното училище, мобилизирани, за да защитават китайците от гневната тълпа, която все още се бунтува и иска да ги прогони от града. След няколкомесечни безредици мирът най-сетне е възстановен. По време на тези бунтове загива само един човек, при това от недоволстващите. Избралите да напуснат града китайци достигат по живо, по здраво до Сан Франциско.

И тъй като Сиатъл е единственото изключение, избрах да разкажа тази история в памет на всички китайци, чийто живот е бил отнет в други градове на САЩ, като дам на нашите сиатълски китайци подобна съдба.

Историческа бележка

СЛЕД КАТО НАПРАВИХ проучването на архипелага Сан Хуан и научих за опита за прочистване на Сиатъл от всички китайци, отделните парченца от сюжета на настоящия роман започнаха да си идват на мястото и скоро след това историята на Мей Лин беше готова в главата ми.

Първоначално бях доста озадачена какъв да бъде вторият елемент освен къщата, свързващ историческата ми сюжетна линия с тази от настоящето. Една от помощничките ми – Керъл, ми разказа за поставения в рамка бродиран китайски ръкав, който била наследила от прадедите си. При по-нататъшните проучвания установих, че в Китай бродираните ръкави често се продават като сувенири. Тези ръкави обаче обикновено са по-различни от ръкава, създаден от Мей Лин. Накарах моята героиня да разкрои цялата си роба, включително и тесния ръкав с маншета във формата на конска подкова, по образеца на дворцовите драконови роби, носени от държавните служители в имперските времена на Китай, защото много ми допадна идеята бабата на Мей Лин да ѝ разказва своите истории за живота в стария Китай, а тя да избере да почете своето наследство чрез подобна дреха, дарена на сина ѝ. Въпреки това не забравих и идеята за самотния ръкав, и точно затова Инара намира такъв под стълбите си.

Бях наясно, че се налага да поставя развитието на историческата сюжетна линия на някой от островите в архипелага Сан Хуан заради вече споменатата контрабанда на китайски имигранти, ширеща се по тези места. Избрах конкретно остров Оркас, след като прочетох невероятно интересния дневник на един заселник, който ми помогна да си представя острова от онова време. Книгата се казва "Дневникът на Джеймс Франсис Тълок, 1875 – 1910" и е под редакцията на Гордън Кийт. За читателите с по-добра памет, да, това е същият онзи Джеймс Тълок от моя роман, който поема поста на пощальон, след като жителите на острова отнемат от Джоузеф.

Освен Джеймс Тълок в този роман исторически личности са:

– Капитан Хърбърт Бийчър, който откарва с кораба си Джоузеф и Мей Лин до Порт Таунсенд. В реалния живот той е бил капитан на параход, плаващ между островите, и син на прочутия протестантски проповедник и радетел на аболиционизма Хенри Уорд Бийчър, племенник на Хариет Бийчър Стоу – авторката на "Чичо-Томовата колиба". Беше ми невероятно приятно да накарам Хърбърт да помогне на Мей Лин, особено след като в реалния живот той произхожда от семейство, известно с помощта си за жертвите на расизма.

– Барона, собственикът на магазина в Порт Таунсенд, който помага с подробностите около сватбата на Джоузеф и Мей Лин. Той действително е притежавал бакалия за зареждане на кораби в Порт Таунсенд, както и една от главните фирми за доставки, обслужващи набиращите все по-голяма мощ компании за дърводобив из пролива Пюджит. Множество дървосекачи го избират за свой банкер. Истинското му име е Д.Ч.Х. Ротшилд[6] и в момента на това интервю домът му е все още отворен за туристически посещения.

– Проповедникът Грей, когото Джоузеф споменава мимоходом. Този човек наистина е обикалял от врата на врата из остров Оркас, за да събира пари за новата епископална църква в Ийстсаунд. Църквата може да се види и днес.

За историческата достоверност на този роман помогнаха и редица други източници. Прочетох всичко, което успях да открия за китайската бродерия, китайското облекло и обичаи, за историята на архипелага Сан Хуан, историята на Сиатъл, с какво са се хранели хората в края на XIX век, за строителните методи от периода, за китайската храна, параходите, чистките на китайци от американските градове и какво ли още не. Посетих музея "Уинг Люк" в Сиатъл, за да прочета информацията за антикитайските бунтове, с която разполагат там, както и различни записки на устните разкази на хора, свидетели на събитието. Докато бях в музея, се разходих и из архивната им стая, за да разбера как трябва да се държат и съхраняват експонати от текстил. Посетих историческите музеи както на архипелага Сан Хуан, така и на остров Оркас и си тръгнах оттам с тонове материали в писмен и снимков вид. Прочетох купища книги за историческите постройки, за да открия най-подходящия вид за Ротси, а след това реших да го допълня и с визията на къщата, използвана във филма "Звукът на музиката". Прочетох безброй романи с главни герои китайци, както и документални книги за китайските заселници в северозападния тихоокеански регион на САЩ и за китайските жени из цяла Америка, за да схвана по-добре преживяванията им. По време на всички тези проучвания стигнах до заключението, че колкото повече знаеш по тема, за която доскоро не си знаел почти нищо, толкова повече започваш да я харесваш.

Надявам се, че и читателите на този роман са харесали темата и нейното преплитане със съвременната линия на моя сюжет.

Благодарности

МНОГО СА ХОРАТА, които помогнаха за вдъхновението, оформянето и сътворяването на тази история и аз съм благодарна на всеки от тях.

Най-големите ми благодарности са за съпруга ми Чад и нашите двама синове, които никога не са спирали да вярват, че някой ден ще стана издаван автор. Те празнуваха всеки километричен камък от всяка моя непубликувана книга, но най-много празнуваха тази – от завършения първи вариант през подписването на договора за издаването ѝ до предаването на окончателния ръкопис. Благодаря ви, че ме обичате и че ми предоставяте време и пространство за писане! (В тази връзка благодаря също така и на "Ексбокс" и "Лего", задето задържаха интереса на децата ми, докато пишех!)

Не мога да намеря достатъчно думи, за да благодаря на агента си Бет Милър, която успя да зърне още в началото душата на тази история и после ми помогна да ѝ предам необходимата форма. Благодаря ти, че повярва в мен!

Благодаря също така и на моите издатели Шана Дрехс и Анна Мичълс, задето обикнаха историята ми и ѝ помогнаха да блесне! За мен е удоволствие да работя с вас! Всички хора в издателство "Сорсбукс" са супергерои според мен, затова моите благодарности за всички, които дадоха своя дял в публикуването на този роман!

Огромни благодарности и за моите приятели в писането, с които разработвах сюжета си и решавах проблеми в първоначалния ръкопис. Благодаря на: Чери Адер, Кристина Арбини, Кира Брейди, Кристин Кейн, Ребека Кларк, Каръл Константино, Леса Драгън, Каролин Естес, Хедър Хигинс, Джулия Хънтър, Ема Лок, Лори Ландън, Дона Саркар и Шели Стивънс. Вашето приятелство и подкрепа означават много за мен! Каръл, благодаря ти, че ме запозна с историята на китайските бродирани ръкави, която всъщност вдъхнови бродерията в този роман!

Всички неточности или пропуски в проучванията по този роман са изцяло мои. Благодаря на следните специалисти за оказаната професионална помощ – на Уилям Барбър за информацията във връзка с труповете и тяхното разлагане, на Айрина от музея в Оркас, на Боб Фишър от музея "Уинг Люк" и на авторите на дневниците на първите заселници, благодарение на които островите от архипелага Сан Хуан от края на XIX век оживяват.

Някои много скъпи за мен приятели прочетоха работни версии на този ръкопис и ми предложиха детайлна критика, която ми помогна да намеря фокуса и посоката на писането си. Дами, знаете колко много ценя вашата искреност и пълноценни съвети! Благодаря на Ребека Кларк, Мелайни Елвидж, Лори Ландън и Дона Саркар.

Дона, ти си първият човек, който ми помогна да повярвам, че съм "истински" писател и оттогава насам нито веднъж не ми позволи да го забравя. Надявам се знаеш колко важно е всичко това за мен!

И накрая, благодаря на "Писателите на романи в Америка" и на "Асоциацията на писателите от Северозападното тихоокеанско крайбрежие на САЩ". И двете организации ме научиха много за занаята и бизнеса на писането.

Бележки под линия

1

В Сиатъл, щата Вашингтон се намират централите на четири от най-маститите международни корпорации: веригата магазини за кафе и закуски "Старбъкс", транснационалната компанията за електронна търговия "Амазон", самолетостроителният гигант "Боинг" и колосът в софтуерното производство "Майкрософт". – Бел. прев.

2

Тойсан – термин, познат още като "тойшан" или "тайшан". Китайски диалект, говорим в южните части на южнокитайската провинция Гуандон, от която пристигат по-голямата част от китайските имигранти в Канада и северните щати на САЩ през XIX век. Налага се като общ език на всички китайски градчета в големите градове на Америка, където постепенно става символ на китайския език като цяло. – Бел. прев.

3

Денят на труда в САЩ е вариращ празник. Празнува се в първия понеделник на месец септември и обхваща уикенда непосредствено преди него. – Бел. прев.

4

Кен Грифи-младши или Хлапето – прочут американски бейзболен играч от близкото минало. – Бел. прев.

5

Чай оолонг – ароматен и лечебен чай, станал хит сред холивудските знаменитости. – Бел. прев.

6

Дейвид Чарлз Хенри Ротшилд няма роднинска връзка с прочутото банкерско семейство на бароните Ротшилд, но поради сходство на името му получава прякора Барона. Днес къщата му в Порт Таунсенд е обявена за една от националните исторически забележителности на САЩ. – Бел. прев.

Content

Кели Естес
Момичето, което пишеше върху коприна

Пролог

Първа глава

Втора глава

Трета глава

Четвърта глава

Пета глава

Шеста глава

Седма глава

Осма глава

Девета глава

Десета глава

Единайсета глава

Дванайсета глава

Тринайсета глава

Четиринайсета глава

Петнайсета глава

Шестнайсета глава

Седемнайсета глава

Осемнайсета глава

Деветнайсета глава

Двайсета глава

Двайсет и първа глава

Двайсет и втора глава

Двайсет и трета глава

Двайсет и четвърта глава

Двайсет и пета глава

Двайсет и шеста глава

Двайсет и седма глава

Двайсет и осма глава

Двайсет и девета глава

Трийсета глава

Трийсет и първа глава

Бележка на автора

Историческа бележка

Благодарности

Бележки под линия