Кристина Бейкър Клайн

Птичка в ръката

На Дейвид

Светът е чудат и удивителен.

Защо хората не могат да имат това, което искат?

Той предлага всичко, което би ги направило щастливи,

но въпреки това всеки получава

не това, което иска.

Форд Мадокс Форд, Добрият войник

ПРОЛОГ

За Алисън тези две неща винаги ще бъдат свързани помежду си: моментът, който разсече живота й на две, и внезапното осъзнаване, че още преди катастрофата светът й не беше такъв, какъвто изглежда. В краткия миг, в който се случи инцидентът, и в моментите след това, които сякаш се движеха на бавни обороти, тя все още вярваше, че във Вселената има някакъв ред и че ще може да оправи нещата. Но само с една случайна грешка, зад която стояха десетки малки погрешни преценки и решения, тя стъпи в съвсем различна история, която дълго време като че ли нямаше нищо общо с нея. Наблюдаваше, сякаш стоеше зад огледално стъкло, как единственият живот, който познава, й се изплъзваше.

Ето какво се случи: тя уби дете. Не беше нейното дете. Не беше нейното момче, нейният тригодишен син. Прибираше се от парти, на което беше пийнала няколко питиета. Спря на едно кръстовище, другият автомобил мина въпреки знака „Стоп“, а тя не се дръпна от пътя. Нещата бяха толкова прости и едновременно толкова сложни.

Нещо се случва с човек в миговете след автомобилна катастрофа. Мозъкът има нужда от време, за да го проумее. Не вярваш на това, което разумът ти казва. Сърцето ти бие толкова силно, все едно е друго живо същество, отделно от теб. Всичко изглежда прекалено близо.

Тя видя автомобила, който идваше към нея, но остана скована и неподвижна на седалката. Затвори очи, чу чупенето на стъкло и усети силния удар на метал в метала. Последва тишина. Усети мирис на бензин и отвори очи. Другият автомобил беше смачкан, от него излизаше пушек, а предното му стъкло бе разбито. Алисън не виждаше какво става вътре. Вратата на шофьора се отвори и олюлявайки се, от колата излезе мъж.

— Момчето ми — момчето ми е ранено — извика той с глас, в който се усещаше паника.

— Имам телефон, ще се обадя на 911 — каза Алисън.

— За бога, побързайте — отвърна мъжът.

Тя набра номера с несигурни пръсти. Цялата трепереше, дори зъбите й тракаха.

— Стана катастрофа — каза тя на оператора. — Изпратете помощ. Има ранено момче.

Операторът попита къде се намира Алисън, а тя не знаеше какво да отговори. Беше завила в погрешна посока, бе поела на север вместо на запад и се беше озовала на това непознато шосе. Веднага разбра, че се е изгубила. Но нямаше къде да обърне, затова просто продължи да кара. Шосето водеше към други, по-малки и по-зле осветени пътища, трудно се виждаше в мъглата и тъмнината, а тя се оказа на кръстовище с четири стопа. Алисън влезе в кръстовището преди да осъзнае, че другият автомобил нямаше да спре — колата беше от дясната й страна, затова бе с предимство, но само преди миг, когато тя навлезе в кръстовището, колата я нямаше. Сякаш буквално се бе появила от нищото.

Алисън знаеше, че не трябва да обяснява всичко това на оператора, но нямаше представа къде се намира. Протегна глава, за да погледне през предното стъкло, видя табела — Соу Хил Роуд — и веднага каза на оператора.

— Изчакайте — отвърна оператора. — Добре, в Шърман сте. Веднага изпращам линейка.

— Моля ви, кажете им да побързат — каза Алисън.

От болницата се обади на съпруга си и му каза за катастрофата, обясни му, че колата е съсипана и че китката й е наранена, но не му каза, че навсякъде около нея лекари и медицински сестри издаваха заповеди, а летящите врати се отваряха и затваряха с трясък. В центъра на цялата тази суматоха беше едно малко момче със счупен череп и изцапана с кръв тениска. Но Чарли скоро щеше да научи. Тя трябваше да му се обади отново, за да му каже да не идва в болницата, защото вече бе откарана в полицейския участък. Последва тишина и след миг той каза:

— О, боже.

В този момент цялото й вцепенение се изпари.

— Не идвай — потрепна тя, а той попита:

— Какво си направила?

Не очакваше такава реакция, макар че не беше мислила и очаквала нещо конкретно. Не знаеше какво да очаква. Но внезапно осъзна, че Чарли не беше с нея, не беше заел подсъзнателно нейната страна, и това й се стори толкова шокиращо, че тя се подготви за проблемите, които й предстояха.

— Трябва ли ни адвокат? — попита той, след като стана ясно, че тя няма да отговори на предишния му въпрос.

— Не знам, може би. Вероятно.

— Не казвай нищо — нареди той. Тя знаеше, че в ума си премисля различни варианти и се опитва да подреди всичко последователно. — Просто изчакай, докато дойда.

— Но аз вече разказах подробно. Едно момче — малко момченце — е ранено. Все още не знаят какво е състоянието му.

Каза това, въпреки че вече я бяха уведомили, че детето има оток на мозъка. Полицаите не носеха униформи, не й бяха сложили белезници, нито пък й бяха прочели правата, както очакваше. Родителите на момчето плачеха. Майката ридаеше: Позволих му да седне в скута ми. Беше му студено на задната седалка и се страхуваше от тъмното, бащата беше приведен, с лице, скрито в ръцете му. Стените на фоайето трептяха от мъката им.

— Боже мой — въздъхна Чарли.

Тя си спомни предишните случаи, в които той й беше ядосан — на медения им месец, когато два дни се учеше да кара ски, но изведнъж се вцепени и просто не можеше да се спусне; беше ужасена от скоростта, от безразсъдството, от усещането, че няма контрол над нещата. Беше сигурна, че ще си счупи крак или ръка. Затова прекара останалата част от времето в хижата — уютно място с газов пламък в камината и лъскави ски списания по масичките за кафе с дъбова облицовка, докато Чарли се възползваше максимално от парите, които бяха платили за медения месец. Опита се да си спомни за друго събитие, което можеше да се сравнява със случващото се в момента — ситуация, в която тя е направила нещо, а той е реагирал по различен начин, но така и не се сети. Осем години. Две деца. Живот, който не беше планирала, но който бе започнала да обича. Приятели, малко градче и къща — нито много голяма, нито прекалено малка, със скърцащи стълби и повредени от водата тавани, но с големи възможности.

Някога тя също имаше големи възможности. Всеки доклад, който пишеше в колежа, можеше да бъде още по-добър; всяка петица можеше да бъде шестица. Можеше да продължи да прави кариера, а не просто да спре, когато това се оказа по-лесният вариант. Всъщност тя не беше уверена, че иска да спре да работи, но Чарли й бе казал:

— Хайде, Алисън, децата имат нужда от теб у дома. Къщата ни става истински дом, когато ти си там.

Но след като напусна работа, той започна да се оплаква, че сам носи тежкия товар на отговорността. Не разполагаме с обезопасяваща мрежа, обясняваше той. Казваше, че това го тревожи. Искаше тя да си стои вкъщи, но му липсваха парите и сигурността. Тя знаеше, че той предпочита да я вижда навън, сред хората, макар че гласно не го изразяваше. Вкъщи я виждаше облечена с изтъркани дънки и стар памучен пуловер. В този вид го посрещаше в седем часа вечерта, когато децата обикаляха около него нетърпеливо, тя — напрегната и начумерена, а той — пътувал цял час, за да се прибере от работа.

И все пак, все пак тя мислеше, че е късметлийка, че те са късметлии, че обичат и ценят живота, който имат.

Но тази вечер Алисън преживяваше истински кошмар. Приятелите, или поне част от тях, навярно щяха да се опитат да я утешат и успокоят, но това нямаше да е лесно, защото дълбоко в себе си те щяха да я обвиняват за случилото се. Защото всяка майка си представя какво би било да отнемеш живота на чуждо дете и да носиш отговорност за това.

Още по-лошото бе, че всяка майка е мислила какво би станало, ако някой отнеме живота на детето й.

Алисън чу Чарли, който питаше за нея на рецепцията. Звучеше едновременно любезно и почтително, уплашено и нетърпеливо. Можеше да разбере скрития смисъл в гласа му, както някои хора разпознаваха песните на птиците. Почти й се прииска той да не я намери. Докато оглеждаше прашните лампи и пропития с мръсотия мокет, тя чу шум от килиите надолу по коридора и се зачуди какво ли би било да я задържат — не тук, а вероятно в някой затвор, отделена от другите хора, разкаяна като монахиня. Или пък в манастир с каменни стени и малки парченца небе, които се виждат през тесни процепи, със спретнато застлани тесни легла. Място, на което да си плати за греха на спокойствие, далеч от всички свои познати.

Човек би очаквал тя да мисли за децата си, и всъщност беше мислила, но някак откъслечно, като кон с капаци, който гледа само в една посока. Когато се опиташе да се съсредоточи върху тях, умът й изключваше. Кестенявите къдрици на нейното момче върху възглавницата, навитата около кръста нощница на шестгодишната й дъщеря, избутаните й на земята завивки… Алисън ги виждаше как спят, представяше си ги мъртви, дори и само за миг. Представяше си как обяснява — и спираше дотам. Единственото нещо, което можеше да направи, бе да се концентрира върху незначителните подробности на всеки един миг: студения под, твърдия стол, безпристрастните полицейски служители, които пишат, чукайки на клавиатурите, и разглеждат документи. Тиктакането на стенния часовник: 11:53.

ПЪРВА ЧАСТ

На кръстовище с четири стопа всички превозни средства трябва да спрат напълно, преди да преминат едно по едно през него, независимо дали се виждат други превозни средства или не.

Ако две или повече превозни средства спрат на знака „Стоп“ и изчакат реда си, те преминават в реда, в който са пристигнали до знака. Ако две превозни средства пристигнат на кръстовището по едно и също време, така че е невъзможно да се определи кое от тях е пристигнало първо, тогава по теория с предимство е превозното средство отдясно. Но много шофьори не познават тези правила и това причинява редица усложнения заради всички възможни интерпретации.

Джон Клетъроу

Правила за шофиране в САЩ и Канада

www.johncletheroe.org/usa_can/

Утрото беше дъждовно, а през целия следобед небето остана мрачно, пепеляво и непроницаемо. До последната минута Алисън не беше сигурна дали ще отиде в града на партито на Клеър за книгата й. Децата мрънкаха отегчено, а тя се чувстваше виновна, защото последната й задача като автор на свободна практика на тема „Как да запалите искрата на креативността на вашите деца“, която включваше допълнителни интервюта и редакции, я правеше разсеяна и сприхава. Вече два пъти тази седмица бе молила детегледачката да остане до късно и се бе затваряла в малкия си кабинет, който по-скоро приличаше на антре, за да се опита да довърши работата си.

— Долорес, имаш ли нещо против да го занимаваш, моля те? — провикваше се тя кресливо, с паника в гласа, когато тригодишният Ноа удряше по вратата с малките си юмручета.

— Може би не трябва да ходим — каза тя на Чарли, когато той се обади, за да попита кога ще тръгне. — Децата мрънкат. Аз съм уморена.

— Но ти много искаше да отидеш на партито — каза той.

— Не знам — отвърна тя. — Долорес изглежда кисела. Чувам я как се сопка на децата.

— Виж — започна той. — Ще се прибера. И без това имам много работа тази вечер. Ще сменя Долорес, няма да се притесняваш.

— Но аз искам да дойдеш — отвърна твърдо тя. — Не искам да ходя сама. Сигурно не познавам никого от присъстващите.

— Познаваш Клеър — каза Чарли. — Това е важното, нали. Добре е да й покажеш подкрепата си.

— Но тя не положи особени усилия да ми се обади.

— Изпрати ти покана.

— По-точно нейният издател.

— Значи Клеър е включила името ти в списъка. Стига, Алисън, няма да споря с теб. Очевидно искаш да отидеш, в противен случай нямаше да се измъчваш.

Той беше прав. Алисън не отговори. Чувствата на Клеър бяха охладнели още през есента — причината беше една статия, която тя беше предала в списанието, в което работеше Алисън. Шефката на Алисън бе разкритикувала грубо статията и след това я бе отхвърлила, а тя трябваше да обясни на Клеър причината. Това беше първата важна задача на Алисън като редактор на свободна практика и тя не искаше да обърка нещата. Беше позволила недоволството на шефката й (което беше също и раздразнение към нея самата: „Питам се, Алисън, ако на първо място беше поставила задачата достатъчно добре…“) да окаже влияние на отговора й. Намекна, че може би Клеър върши прекалено много неща наведнъж и че статията не отговаря на обичайните стандарти на списанието. Беше по-рязка от нужното. Но все пак статията беше сладникава и, изглежда, беше набързо написана. Имаше печатни грешки и проблеми с преходите. Клеър, изглежда, беше разбрала погрешно заданието. Честно казано, Алисън й беше ядосана, че статията имаше такъв вид — трябвало е да й отдели повече време, да бъде по-конкретна. Това обаче сочи към нещо по-голямо в техните отношения, помисли си Алисън — някаква небрежност и безразличие от страна на Клеър, приемане на нещата за даденост. Тя се държеше така още от съвсем младите им години. Клеър беше импулсивната и възхитителната, а Алисън бе компасът, който я водеше по правилния път.

Сега Клеър бе написала роман, тънка книжка, разказ за истинския живот, наречен „Сини мартинита“, за съзряването на едно момиче от Юга. Алисън не желаеше да го прочете. Дори малката част от анотацията, която беше прочела, накара стомахът й да се свие на топка. Текстът беше написан от известен писател и напечатан на поканата, изпратена от издателя на Клеър: „Всяка жена, която някога е била младо момиче, ще намери себе си в този изпепеляващо откровен и сърцераздирателно забавен роман за сексуалното съзряване на една девойка в потиснически южняшки град“. Все пак историята на Клеър беше и историята на Алисън. Никой не я беше попитал или поискал мнението й, но тя нямаше съмнения, че собственото й минало вече е изложено на показ. Клеър не й беше позволила да прочете ръкописа. Беше обяснила, че не иска мненията на хора от Блустоун да й попречат. Клеър настояваше, че това е просто един роман. Но независимо от всичко, от малкото прочетено за книгата, Алисън беше установила, че в романа тя е „Джил“ — интровертната, но волева приятелка на главната героиня.

— Бен ще бъде там, нали? — попита Чарли.

— Вероятно да.

— Значи можеш да разговаряш и с него. Ще се справиш.

Алисън кимна на телефона. Бен, съпругът на Клеър, общуваше с всички без усилия. Той се шегуваше, държеше се като близък приятел и привличаше всички. Алисън го беше запомнила от безбройните коктейли и партита — как стои в средата между хората, с питие в една ръка, с леко прегърбена стойка.

— Кажи им, че съжалявам, че не мога да присъствам — каза Чарли. — И кажи на Долорес, че ще се прибера към седем. Не забравяй — това е част от работата ти — да общуваш и да създаваш контакти. След това ще се радваш, че си отишла.

— Да, добре — отвърна тя и си помисли: „О, добре, моята работа“, и пресметна колко пари беше спечелила през последната година: два чека за 50 долара всеки от иронични есета за интернет сайтове за умни майки, 500 долара от „работа“ за списание за родители на тема „50 начина за младите майки да облекчат стреса“. Още 1000 долара за статия за съперничеството между децата, която обаче конкуренцията надуши още преди материалът на Алисън да бъде публикуван. Ангажиментът със статията на Клеър така и не проработи.

— Партито е на булевард „Ийст енд“, нали? — попита той. — Най-добре е да минеш по моста. Тунелът сигурно ще е задръстен в този дъжд. Шофирай бавно, пътищата са мокри.

Няколко минути обсъждаха битови въпроси — колко да платят на Долорес, какво има за ядене в хладилника за Чарли. Докато разговаряха, Алисън се измъкна от кабинета си и затвори тихо вратата зад себе си. Чуваше децата във всекидневната с Долорес. Качи се тихомълком горе, като избягваше скърцащите стъпала, за да не я чуят. В голямата спалня тя разгледа закачалките с дрехи в нейната част на гардероба. Първо извади една риза, разгледа я, след това извади друга. Свали дънките, които носеше вече три дни, и обу черен вълнен панталон, който не беше слагала от месеци, след това отстъпи назад и разгледа отражението си в голямото огледало на вратата на гардероба. Ципът на панталона се вдигна лесно, но най-горното копче леко я стягаше. Сложи ръка на корема си, разкопча панталона и хвана с пръсти малко тлъстина. Алисън въздъхна.

— Какво има?

— О, нищо — отвърна тя. — Слушай, Долорес ще нахрани децата, така че ти ще трябва само да ги изкъпеш. И скъпи, опитай се да не ровиш в телефона, докато ги слагаш в леглото. И без това те виждат толкова малко. — Тя свали панталона и намери друг, който беше по-подходящ.

Когато най-после се облече, Алисън се чувстваше неловко и неестествено като дете, което се преструва на възрастен, или като герой в пиеса. В ролята си на майка, тя носеше ниски, удобни обувки, малки златни обеци, меки тениски, дънки или спортни панталони. Сега сякаш беше облечена в костюм: черни ботуши с високи токове, подрънкваща гривна, обеци, които опъваха ушите й, ярко (дали не беше прекалено ярко?) червило, което два пъти по-млада от нея продавачка я убеди да купи на щанда на Боби Браун. Слезе на долния етаж и поздрави децата твърдо, като направи знак на Долорес да ги занимава, за да създаде пред тях илюзията, че винаги изглежда така.

Отиде в гаража, влезе в колата, сети се, че е забравила мобилния си, и се върна обратно в къщата точно навреме, за да вдигне звънящия в кухнята телефон. Обаждаше се майка й от Северна Каролина.

— Здравей, мамо, ще ти се обадя по-късно. Тъкмо излизам.

— Звучиш напрегнато — отвърна майка й. — Къде отиваш?

— На парти по случай книгата на Клеър.

— В града?

— Да, и вече закъснявам.

— Прочетох книгата й — каза майка й. — А ти?

— Все още не.

— Е, сигурно ще искаш да я прочетеш.

— Ще я прочета тези дни — отвърна Алисън, като съзнателно не обърна внимание на тона на майка си, който сякаш намекваше нещо. И тогава децата се хвърлиха върху нея. Шестгодишната Ани се разплака, а Долорес трябваше да откъсне Ноа от краката на Алисън, който беше прилепнал като морска звезда върху скала. Алисън отново отиде до колата, извика: „Ще се прибера скоро!“, и изпрати въздушни целувки. Запали двигателя и се сети, че не е взела бутилка с вода, което беше дразнещо, защото човек никога не знае колко време ще му отнеме да стигне до града, но майната му. Нямаше начин отново да се върне в къщата. В средата на алеята тя видя Ани и Ноа, които й махаха като обезумели и подскачаха нагоре-надолу. Алисън свали стъклото и също им помаха. Автомобилът излезе на улицата, а тя зърна смачканата в стъклото бузка на Ноа, протегнатата му ръчичка и малкото му телце, което беше примирено и неподвижно, докато наблюдаваше как тя се отдалечава.

Булевард „Ийст енд“ беше тих и мокър в сенките на ранната вечер. Трафикът свистеше и буботеше само на няколко пресечки, но тук Алисън беше сама на улицата. Тя намери място за паркиране веднага след като паркирането стана от платено безплатно, което беше голям късмет, заключи колата и придърпа палтото около тялото си. В момента не валеше, но беше хладно. Острият вятър караше голите дървета да поскърцват като стари пружини на легла. Булевардът, сградите и дори паркираните по улицата автомобили бяха окъпани в приглушени цветове. Беше началото на март — пролетта все още не беше дошла, но зимата вече беше отминала. Изкупителен сезон, помисли си Алисън, в който изкуственото веселие на празниците е изхабено, а самотата е осезаема. Или пък навярно само тя се чувства така. Не беше сигурна, а и вече не притежаваше увереността да отгатва мнението на другите хора. Изглежда, бе изгубила способността да преценява какво чувстват или мислят те. (С децата бе различно. Беше развила тайнствена способност да разгадава настроенията им — дори и на чуждите деца.) Питаше се дали подобна способност, с която в миналото се гордееше, е просто едно социално умение, което човек губи, ако не практикува редовно.

Портиерът, облечен в тъмносиня униформа, застанал в малкия вестибюл, водещ към лобито, наклони глава и щом Алисън приближи, каза:

— Добър вечер, госпожице.

„Госпожице“ — това й хареса.

— Апартамент пет-дванадесет? — попита тя и размаха поканата си.

Той задържа вратата и я въведе в лобито.

— Използвайте асансьора отсреща.

— Благодаря ви — кимна тя и си помисли: „О, да, нещата се нареждат, толкова е лесно“, и премина през лъскавото лоби, покрито с шарени плочи, покрай мраморни колони и огледала, взирайки се в отражението си в тях. Косата й бе разрошена от вятъра, беше облечена в миналогодишно палто — дали пък не го бе купила преди две години? Нямаше значение — кройката беше консервативна, изискана, обикновена, създадена да бъде използвана години наред, без да привлича ненужно внимание. Под палтото носеше широкия черен панталон и поло блуза в сив меланж, купена преди няколко седмици от сезонна разпродажба в Бендълс при един от редките си набези в града. Пред огледалото у дома беше пробвала един шал, подарен от майка й за Коледа. Шалът беше в ярките цветове на средновековен витраж и в крайна сметка реши, че не стои добре: изглеждаше прекалено… от предградията, затова го пъхна обратно в шкафа.

Докато Алисън работеше в града и после като редактор в списание, тя наблюдаваше модните редактори за идеи какви дрехи да носи. Никога не е била особено творчески настроена, но примерът им не бе толкова труден за подражание: гардероб, пълен с основни дрехи в черно, плюс няколко свежи дрехи за всеки сезон, за да си в крак с модните тенденции. Къса плисирана карирана пола, пончо в тъмнолилав цвят, сатенени обувки със заоблени пръсти. Но сега, когато вече не знаеше кои тенденции да следва, дори и тези малки цветни акценти бяха рисковани. А и човекът, в когото тя се беше превърнала, не се нуждаеше от тях. Кога за последно беше обличала къса плисирана пола или сатенени обувки? Сега носеше дрехи, които не показваха и не разкриваха прекалено много, които поглъщаха мръсотия, врява и отпечатъци от детски пръстчета и които без проблем можеха да се носят на сбирки с други майки и деца, но и на среща на комисията за събиране на средства за детската градина. След като се преместиха в предградията, тя добави малко цвят в гардероба си, за да не изглежда прекалено като „нюйоркчанка“ — враждебна и строга, — но не искаше да облича ярките дрехи, които някои жени носеха — празнични чорапи и пуловери, подходящи ленти за глава. Тези жени я плашеха дори повече и от най-модерните нюйоркчанки, които бяха тяхна пълна противоположност. Тя не се страхуваше толкова, че ще я критикуват и оценяват, а че ще се превърне в една от тях. Не знаеше как може да се случи това, но се страхуваше, че беше лесно заради дългото й присъствие при тях, което подлагаше на съмнение нейната собствена преценка. Това вече се случваше по толкова много начини. Ето я тук, на прага на партито, несигурна за безвкусната кройка на палтото си, за обикновеното си поло, за това дали въобще има право да е тук.

Бутонът най-после светна и вратите на асансьора се отвориха — мина цяла вечност, през която можеше да се качи по стълбите. В този момент Алисън чу потракването на високи токчета по пода на лобито. Обърна се и видя жена, която вървеше към нея. Разтвореното й палто разкриваше яркозелената си подплата.

— Задръжте асансьора! — изкомандва жената.

Алисън влезе в кабината и натисна бутона за отваряне на вратата. Потропването на токчетата стана по-бързо, а след това жената влезе в асансьора с отривист тропот.

— Благодаря — каза тя, без да поглежда Алисън. С единия си лакиран пръст посегна към малките кръгли бутони, показващи етажите. Натисна номер 5 и махна ръката си, когато бутонът светна. Алисън наблюдаваше с крайчеца на окото си как жената се успокоява и подготвя. Подобно на птица, която чисти перата си, тя оправи прическата и дрехите си: докосна задната част на главата си, разкопча копчетата на коприненото си сако, пъхна пръст в колана на полата си и я приглади. Алисън наблюдаваше всичко това с любопитство. Значи така се подготвя една жена за парти, мислеше си тя. Това са малките промени, които й придават форма и идентичност.

Още като дете, Алисън правеше такива дребни оценки на други жени и търсеше някакви указания, които да й покажат как да се държи, как да изглежда, как да се превърне в жена. Майка й не се интересуваше от изтънчености и финес. Докато Алисън растеше, майка й дни наред носеше изпоцапани с боя тениски и връзваше косата си с гумени ластици. Цяло лято ходеше боса, а щом захладнееше, обуваше гуменки. По-лошото беше, че бе красива, без да полага усилия. Нямаше тайни и трикове, на които да научи срамежливата си и несигурна дъщеря. Всъщност тя недоумяваше защо Алисън иска да научи всичко това, което самата тя избягваше толкова старателно.

— Защо купуваш тези безполезни боклуци? — питаше тя, застанала до купчина списания Севънтийн и Гламър на пода в стаята на Алисън. — Те налагат толкова абсурдни стереотипи.

— Харесвам ги — отвръщаше Алисън и измъкваше списанията изпод любопитния поглед на майка си. — В тях има много информация за…

— За боклуците, които искат да купуваш.

— Не само за това — казваше Алисън, без да има доводи или твърдост да се обоснове. Майка й беше права, но не в това се състоеше въпросът. Независимо колко неистински и непостижими бяха указанията за гримиране и снимките преди и след това на преобразени грозни патенца, те караха Алисън да вярва, че това е възможно. Помагаха й да мисли, че един ден ще се превърне в жената, която мечтаеше да бъде — уверена, умна и сигурна.

Каква ирония, внезапно й хрумна мисълта, щом асансьорът спря бавно на петия етаж и вратите му се отвориха. Когато за кратко живееше в Ню Йорк, тя всъщност беше такава жена, или поне приемлива нейна имитация, а сега се чувстваше уязвима и несигурна, сякаш се бе върнала обратно в гимназията. Толкова е лесно да се разкриеш и разголиш, продължаваше да размишлява тя, и да разбереш, че стоиш на едно място, докато си мислиш, че вървиш напред.

— Приятелка на Колм ли сте? — попита изведнъж жената паун и се обърна, щом стъпиха в коридора.

Колмс. Колм. Алисън се паникьоса за миг. Думата й звучеше, сякаш беше измислена, като име на извънземно от Стар Трек. О, да, Колм — името от поканата, Колм Мейнард, апартаментът беше негов.

— Не — отвърна тя. Стара приятелка съм на Клеър.

— От Блустоун?

Алисън кимна.

Жената паун присви очи и я огледа критично.

— Очарователно — отбеляза тя.

Шумът от партито се долавяше дори и в средата на коридора, като от време на време над врявата се извисяваше гръмогласен смях. Жената паун отвори вратата на апартамент 512 и извика „Скъпа!“ по посока на група двадесетгодишни младежи, размаха ръце и изчезна в тълпата.

В дългия коридор хората жонглираха с напитки и визитни картички. Те не обръщаха внимание на Алисън, която мърмореше: „Извинете — пардон — извинете“, докато си проправяше път към голяма, слабо осветена стая. Тя отстъпи назад към стената, покрита с бежов ленен тапет, и се огледа. Апартаментът беше огромен, всяка стая водеше към друга стая, а всички те изглеждаха препълнени с хора. В далечния край на всекидневната видя бар, разположен на фона на реката. Млад мъж, облечен с колосана бяла риза с навити ръкави, правеше напитки на бара. Жени със свежи лица — Алисън подозираше, че са колежанки, които работят, за да се издържат — обикаляха между гостите с подноси, отрупани с миниатюрни ордьоври в ярки цветове. Хората стояха плътно един до друг, превъзбудени, доста превъзбудени. За миг Алисън видя множеството от хора като един дишащ организъм. Тя поклати глава и прогони илюзията. Това беше стар номер от детството, начин да превърнеш една заплашителна ситуация в нещо далечно и безлично, което можеше да се наблюдава от разстояние.

Книгите на Клеър с твърди корици бяха подредени на купчини по масите из цялата стая. На корицата, изцяло в розово и с бели надписи, имаше леко размазана снимка на чаша мартини, наклонена на една страна, от която се изливаха капки синя течност по гръбчето на книгата и по задната корица. Алисън знаеше, че това е стилът на Рик Ман, графичен дизайнер, чиито корици бяха навсякъде този сезон. Тя се промъкна до една маса и отвори книгата, за да види снимката на автора. Клеър беше наполовина в сянка, златистата й коса бе изваяна като пейзаж на Ървинг Пен[1], меланхоличният й поглед гледаше напред. Фотографът Астрид Енкарте беше още едно модерно име. Очевидно издателят не бе жалил средства.

Алисън обърна книгата и прегледа имената на задната корица — списък от млади автори, осъзнаващи предателството си, които изреждат отривисто очаквани пищни прилагателни и мистериозни фрази: „Мъгляво брилянтните странствания на един страстен ум през минираното поле на американското детство“, казваше един от тях. Друг просто възкликваше: „Уау. Да. Здравей!“.

В другия край на стаята Клеър забавляваше гостите. Беше облечена в прозрачна дантелена рокля върху друга черна рокля с тесни презрамки, които подчертаваха здравите й бицепси. Острите върхове на зелените й обувки с високи токчета се подаваха под роклята като муцуни на малки крокодилчета. Тя се наведе напред с ръка на корема си, докато махаше театрално с другата.

— О, дръж се прилично! — възкликна тя.

Мъжът, който провокира това предупреждение, прошепна нещо в ухото й. Тя го погледна с флиртуващ поглед по онзи очебиен начин, възможен единствено, ако мъжът е гей, и каза:

— Тревър, ужасен си.

Въпреки старото им приятелство Алисън се колебаеше дали да й се обади. Преди няколко месеца тя бе направила опит да се сдобрят, като покани Клеър и Бен на вечеря в Рокуел, но Клеър остана сдържана и хладна, както винаги. На Алисън й се стори, че проблемът между тях беше по-голям, отколкото предполагаше. Изглеждаше малко вероятно нещо толкова тривиално, като статия за списание, да скъса приятелство, продължило цял живот. Но Алисън се страхуваше да попита.

Години наред, докато растяха, двете прекарваха голяма част от времето си заедно и търсеха отговорите на провокативни въпроси — за света, за други хора, за самите себе си. Но колкото по-добре опознаваш един човек, толкова повече рискуваш с всяко следващо откровение. Като тийнейджъри, когато Клеър споделяше някоя клюка за друг човек, Алисън неведнъж се беше питала дали времето, което прекарват заедно, щеше да е гаранция, че един ден Клеър няма да я намрази. По онова време Алисън дори не знаеше защо мисли за това. Някъде дълбоко в себе си, на място, което едва познаваше, тя усещаше, че приятелството на Клеър може би е временно.

Защо си толкова сдържана и хладна? Понякога, мислеше си Алисън, не задаваш очевидния въпрос, защото не искаш да научиш отговора. Причината не е единствено в това, че може и да не ти отговори, а че истината е многопластова и сложна. Не е само една. Вероятно вярва, както беше казала Клеър, че вече нямате нищо общо помежду си; не иска да се натрапва в забързания ти живот; децата ти отнемат голяма част от енергията ти. Но казвайки, че вече нямате нищо общо помежду си, тя всъщност иска да каже, че е трудно да се общува с теб, че нямаш никаква представа за новите филми и че вдигаш бебето си над главата си, за да помиришеш памперса му. Има предвид, че не е сигурна дали иска да има деца, а комбинацията от ежедневно еднообразие и хаос, в което се е превърнал животът ти, я отвращава. Намира постоянните въпроси на дъщеря ти за досадни; писнало й е от онези вечери в града, когато към десет и половина ставаш неспокойна и разсеяна и започваш да гледаш часовника си, защото трябва да се прибереш у дома преди полунощ, когато приключва смяната на детегледачката. Истината е, че тя също усеща равнодушието ти, когато говорите за нейния живот — търсенето на най-добрите дим сум[2] в Китайския квартал, умората й след полета до Амстердам през уикенда, анализа й на последната пиеса, която е гледала извън Бродуей. Каква полза имаше да се говори за противоречията? Ако става въпрос за терапия, ползата навярно е голяма. Но Алисън не беше сигурна, че това важи и за истинския живот.

Клеър имаше пред себе си бляскаво бъдеще, което да очаква с нетърпение поне през следващите няколко месеца. Имаше също и интересно, а сега вече и общоизвестно минало. Алисън пък бе една анонимна домакиня от предградията, израснала в малко южно градче — животът й не представляваше нищо особено.

Не че Алисън искаше да бъде на мястото на Клеър — не. Но се възхищаваше на нейната твърдост, яснота и праволинейност, особено в сравнени със собствената й нерешителност. Алисън беше живяла за другите хора толкова дълго, че вече едва ли можеше да реши какво иска за самата себе си. Улавяше се, че е парализирана от нерешителност на най-различни и странни места — например в хранителния магазин, където блуждаеше между щандовете с нарастваща паника, въпреки че стискаше списък в ръката си: Какво ще ядат децата? Какво ще иска мъжът й? Рядко се питаше какво иска самата тя. Това сякаш нямаше значение.

Сега пред Алисън стоеше масата за напитки. Чаши с мартини бяха подредени в редици като анимационни войници, а от другата страна се мъдреше второ военно поделение от обикновени чаши с вино за разглезените гости, които не бяха в настроение. Алисън въобще нямаше представа дали бе в настроение, а и никога не бе обичала мартини, но да поиска шардоне или, още по-лошо, газирана вода, щеше да бъде проява на малодушие. Наблюдаваше как барманът изсипа шведска водка от характерната й индиговосиня бутилка в голям шейкър с лед. Добави кюрасао и разбърка, а след това изсипа напитката в чаша за мартини и добави лимонова кора.

— Една от тези, моля — каза тя, а барманът студент, който беше по-очарователен, отколкото опитен, й се усмихна и разля оцветен в синьо алкохол по покривката, след което й подаде лепкавата чаша. Тя отпи. Мартинито имаше лимонов вкус и оставаше в устата усещане за лекарство и свежестта на дезинфектант. Следващата глътка беше сладка. Вкусът на кюрасаото се изостри, залят от алкохола. Започваше да й харесва.

Окуражена от напитката, с чаша в ръка, сякаш беше визитната й картичка, Алисън си проправи път към група непознати и се представи.

* * *

Къде е Чарли? Клеър разгледа стаята, за да зърне пясъчната му коса и широките му рамене, но нито един от присъстващите не приличаше на него дори и в гръб. Преди няколко минути тя видя Алисън да се разхожда сред хората, но това не означаваше задължително, че Чарли го няма. Може би някой го беше задържал във фоайето.

Сутринта той се беше обадил на Клеър от работата.

— Това е твоята голяма вечер. Вълнуваш ли се?

— Малко съм напрегната. Радвам се, че ще дойдеш.

— Искам да дойда. Ще направя всичко възможно

— Какво искаш да кажеш? — попита тя, като се стараеше да прикрие раздразнението си. — Това е важно за мен. Защо просто не кажеш, че ще дойдеш?

Той въздъхна:

— Сложно е. Децата, Алисън… Ще се опитам. Но не съм сто процента сигурен, че ще успея.

— Но аз ще бъда много разочарована — знаеше, че звучи раздразнено, но не й пукаше.

— Аз също.

— Без теб няма да е забавно.

— О, стига, Клеър. Ще си прекараш страхотно независимо дали съм там или не.

— Не, няма — отвърна непреклонно тя.

— Виж, Клеър — каза той. — Наистина искам да дойда. Искам да бъда с теб. Но ми е трудно да прикривам чувствата си. Знаеш това много добре. Алисън ще е там, и Бен също… Честно казано, това би било опасно.

— Чарли, не бъди толкова драматичен. Това е голямо парти с много хора.

— Но аз няма да мога да отделя погледа си от теб.

— Това не е проблем. Предполага се, че именно аз трябва да съм центъра на вниманието.

— Да не говорим за ръцете ми.

Тя се засмя.

— О, престани. Обещай ми, че ще дойдеш.

Той обеща, но тя не беше сигурна дали му вярва. Това щеше да е първият път, в който и четиримата щяха да бъдат заедно на едно място, след онази нощ в Рокуел преди три месеца. В последно време Бен беше споменавал веднъж или два пъти, че отдавна не са се виждали с Алисън и Чарли, но всички бяха заети и това не изглеждаше особено странно. А Клеър трябваше да признае, че влошените й отношения с Алисън значително улесняваха това, което двамата с Чарли вършеха.

— Клеър, този човек е важна клечка — каза тихо издателят й Джейми и я стресна в момента, в който се беше замислила. Джейми тръгна към мъж с бакенбарди на върколак, който се спусна към тях, грабвайки чаша мартини от келнера по пътя си. — Това е Джим Оливър, той пише рецензии в списание Пийпъл.

— Здравейте — каза Клеър, щом мъжът се присъедини към тях. — Аз съм Клеър.

— Предположих — отвърна той. — Но трябва да отбележа, че на живо изглеждате много по-жизнена, отколкото на онази снимка в книгата, на която приличате на ледена принцеса.

— Благодаря ви.

— Всички ние много се гордеем с нея — усмихна се Джейми и стисна Клеър през кръста.

— Чухте ли, че днес подписахме сделка с Япония за издаване на книгата с твърди и меки корици? И че агентът й преговаря с Дриймуъркс? А че тази седмица книгата й имаше страхотна рецензия в Ентъртейнмънт Уийкли? Всичко се случва толкова бързо!

Клеър се чувстваше нелепо да стои там и да слуша как Джейми преувеличава фактите. Представи си как нейната книга с 230 страници буквално се издува и полита във въздуха. Сделката с Япония беше за нищожните 5000 долара. Агентът на Клеър беше успяла да подхвърли книгата на „Дриймуъркс“, защото неин съсед работеше там на ниска длъжност. „Страхотната“ рецензия в Ентъртейнмънт Уийкли всъщност й даваше оценка „Добър“ 4+. Но Клеър знаеше, че това е част от играта.

— Книгата е на първо място в списъка ми за четене — каза Джим Оливър и отпи от чашата си. Той я вдигна нагоре и я погледна бегло, сякаш обмисляше да вдигне тост. — Е, каква е тази работа със сините мартинита?

Клеър взе едно копие на книгата си и го размаха пред очите му.

— Това изяснява нещата — отвърна той. Джейми, когото Клеър беше опознала добре през последните няколко седмици, я сръчка с лакът.

— Това беше питието на майка ми — обясни Клеър. — Кюрасаото й действаше като хероин.

— И тя била, нали разбирате, в депресия — намеси се Джейми и кимна многозначително с глава.

Клеър потърси майка си в стаята. Лусинда Елис беше там, от кръв и плът, и разговаряше любезно с Марта Бел Кланси — спасителен пояс, който си беше взела със себе си от Северна Каролина. Двете жени бяха облечени в рокли на цветя, носеха бежови високи обувки и перли. Приличаха на театрален реквизит за книгата на Клеър. От време на време Бен водеше някой да се запознае с Лусинда, а тя изпадаше във възторг по начин, който стряскаше нюйоркчани, но за нея беше толкова естествен, колкото и дишането й.

Клеър се обърна и погледът й падна върху Алисън, която стоеше до масата за напитки. Момче с татуировка на бодили на ръката си й подаваше чаша синьо мартини, а тя се оглеждаше, за да намери някого, с когото да разговаря. Изглеждаше несигурна в себе си, не на място. В предишната си роля, която беше играла цял живот, Клеър щеше да се втурне да я представи на някого от гостите, но сега реши да не се намесва. Психоаналитикът на Клеър й помагаше да погледне света по-отдалече, да престане да се чувства отговорна за чувствата на другите хора, жертвайки себе си. Това беше част от решението й да напише книгата, да отложи раждането и отглеждането на деца, да си даде време да разбере какво иска от живота си.

Да се забърка с Чарли.

Клеър погледна часовника си: 20:44.

— Ще ме извините ли за момент? — обърна се тя към Джейми. — Връщам се веднага. Беше ми приятно да се запознаем — каза на мъжа от списание Пийпъл, който потупа книгата с пръст и се засмя.

Тя заключи вратата на тоалетната, извади мобилния си телефон от малката си дамска чанта и натиска бутона с номер девет за бързо набиране на Чарли.

— Здравей — вдигна той след няколко позвънявания. — Това е изненада. Не си ли…?

— Измъкнах се — отвърна тя. — В тоалетната съм.

— Кой се обажда, тате? — попита детски глас, а Чарли отговори с приглушен глас:

— Никой, скъпа, от работата.

— Никой ли? — Думата предизвика болка, въпреки че Клеър знаеше, че се държи глупаво и безразсъдно. Тя въздъхна: — Не дойде.

— Съжалявам — каза той. — Трябваше да се обадя. В последния момент…

— Знаех, че няма да дойдеш.

Той не отговори, затова тя продължи:

— Всичко е наред. Просто… без теб е скучно.

— Не вярвам. Това е твоят звезден миг.

— Не се чувствам така. Всичко е някак много отдалечено от мен.

— Книгата е много добра. Знаеш го, нали?

— Коя книга? — Клеър чуваше Ани да пита.

— Никоя, скъпа — отново отговори той с приглушен глас.

— Просто нещо, което чета. Помогни на Ноа с влакчето. Идвам след минута.

— Прочете ли я вече? — попита Клеър.

— Да, свърших я този следобед във влака. — Той замълча и Клеър предположи, че чака Ани да излезе. После продължи: — Историята е невероятна. Кара ме да… О, няма значение. Ще говорим за това по-късно.

— Не, кажи ми.

— Честно казано, кара ме да те харесвам дори още повече.

— О, така ли? — Тя се усмихна.

— Затова се успокой. Наслади се на мига.

— Оох — простена тя. — Предпочитам да съм с теб. — Тя държеше телефона до ухото си и слушаше статичното електричество, което ги разделяше. — Кога можем да се видим?

— Скоро.

— Кога?

— Не мисля, че мога да се измъкна през почивните дни.

— А преди да тръгна на обиколката за представянето на книгата? В понеделник?

— Да, добре — отвърна той.

— Чарли…

— Какво има?

— Просто… искам да бъда с теб.

— Да — повтори той.

Щом разговорът приключи, Клеър задържа за миг телефона до гърдите си, сякаш беше част от него. След това го пусна в дамската си чанта и отвори вратата. Разгледа стаята и видя как Алисън привлече погледа на Бен, а той кимна и вдигна единия си пръст, за да й покаже да изчака, без човекът, с когото разговаряше, да забележи това. Миг по-късно той се измъкна умело и тръгна към нея. Клеър видя как чертите на Алисън омекнаха и раменете й се отпуснаха. Сега можеше да се успокои — Бен нямаше да я зареже, докато тя не се почувства добре.

Клеър цяла вечер наблюдава как Бен се занимаваше с гостите така, както само той умееше — намираше онези от тях, които са притеснени или смутени, носеше напитки и запознаваше хората със сходни интереси. От време на време поглеждаше към нея и вдигаше чашата си, за да предложи да я напълни отново, или пък повдигаше въпросително вежди, за да разбере дали има нужда да я спаси от някого. Неведнъж, усещайки топлината на погледа му, Клеър се питаше как е възможно да обича друг мъж толкова силно, колкото обичаше Бен, докато в същото време вече не беше влюбена в него.

* * *

Бен имаше нужда от питие. През последните петнадесет минути той слушаше Марта Бел Кланци, най-добрата приятелка на майката на Клеър, която му разказваше за хобито си — поредица от бродирани диорами[3] на по-важни битки от Гражданската война, които правеше (вече беше завършила шест от тях и беше стигнала до битката при Фредериксбърг[4]). Поне през дванадесет от тези минути чашата му беше празна. Да се преструва на заинтригуван от Марта Бел, което само по себе си беше предизвикателство, ставаше все по-трудно с всяка изминала секунда. Бен вече беше разговарял любезно с майката на Клеър за всички неща, които не харесваше в Ню Йорк — времето, трафика, шума, — и имаше усещането, че е изпълнил съпружеските си задължения.

Той скришно огледа стаята — не трябваше ли келнерите да обикалят постоянно с напитки? Би се задоволил с още едно синьо мартини, въпреки че всъщност искаше скоч. Къде ли Колм беше скрил твърдия алкохол? Ако Бен можеше някак си да се измъкне, вероятно щеше да го намери.

Точно в този миг Алисън се появи от тълпата в коридора и Бен веднага изгуби концентрация и се обърка. Той я наблюдаваше, докато тя мина през стаята и отиде до бара, където барманът й наля мартини. Божичко, тя е прекрасна, помисли си той — деликатните й черти, умните й любопитни очи. Сякаш цялата трепереше, като кошута, застанала на горска поляна. Сивият пуловер и черният панталон, с които беше облечена, му напомниха за начина, по който изглеждаше преди десет години в Англия. Имаше няколко леки бръчки около очите си, слабото й тяло беше поомекнало от ражданията, но той я възприемаше все още като малко момиче с елегантността на Одри Хепбърн.

Защо беше сама? Защо Чарли не беше дошъл? Присъствието на подобни събития бе нещо, което двойките винаги правеха една за друга и очакваха една от друга. Това е първата и вероятно единствената книга на Клеър и представянето й бе толкова важно за нея, колкото раждането на децата на Алисън и Чарли (а Бен и Клеър не бяха ли отишли в болницата веднага, не бяха ли занесли цветя и подаръци, въпреки че сърцето на Бен се късаше от копнежа за свое дете, докато държеше невероятно лекото вързопче в ръце и гледаше сбръчканото му личице?). Това със сигурност имаше нещо общо със спречкването между Клеър и Алисън, което Клеър отказваше да обсъди нормално с Бен, но и което не искаше просто да забрави. В крайна сметка защо се получи така? Беше толкова необичайно за Клеър да има зъб на някого. Бен го отдаваше на нервите и притесненията преди публикуването на книгата и вероятно на някакви нерешени проблеми от детството им. Но това правеше нещата между тях четиримата наистина неудобни. Бен не можеше да се обади и да предложи нещо, въпреки приятелството си с Чарли, което той наивно смяташе за съвсем отделно от приятелството между семействата им. Чарли спря да се обажда. Бен няколко пъти вдигаше слушалката на телефона, за да набере номера му в службата, но след това просто я оставяше обратно.

Преди Бен и Чарли ходеха на обяд поне два пъти в месеца — в клуб „Харвард“ (ако Бен плащаше сметката) или в един окаян китайски ресторант, наречен „Кунг Пао“ (ако беше ред на Чарли да плати). Често си изпращаха различни загадки и смешки по имейла — забавен видеоклип, абсурдни новини, линк към нечий интересен блог или сайт на неизвестна банда. Понякога ходеха заедно да слушат музика на живо във Вилидж[5]. През последните няколко години, след раждането на децата и преместването на Чарли в предградията, срещите им се осъществяваха все по-трудно, особено без половинките им. Работата им беше натоварена, а интересите им — съвсем различни. Сега той прекарваше уикендите в смяна на памперси и размотаване из къщи. Отговорността беше станала водеща в живота му и беше изместила всякакви незначителни външни интереси. Когато Бен говореше за пиеса, която беше гледал, или за книга, която беше чел, и дори за статия във вестник Ню Йоркър, която беше по-различна от спортната страница, Чарли поклащаше отрицателно глава.

— Живея като отшелник — каза той веднъж. — Не помня кога последно ходих на театър или прочетох цяла книга. Напоследък животът ми е само работа и деца.

Не че имаше нещо лошо в това. Бен завиждаше на Чарли за промяната в живота му към бащинство, за начина, по който говореше за децата си с почуда, недоумение и нещо, което граничеше с благоговение.

Бен улови погледа на Клеър в другия край на стаята и надигна празната си чаша в безмълвно предложение да напълни нейната. Тя се усмихна и поклати глава почти незабележимо, а след това направи игрива физиономия, която никой друг не можеше да види и с която искаше да каже: „Тук съм, боря се“.

— Двамата с Клеър наистина трябва да посетите Блустоун — казваше Марта Бел. — Знам, че сте заети, но отдавна не сте идвали, нали? — Тя го побутна с лакът. — А Лусинда много иска внуци. Тя казва, че не иска да ви притиска, но мисля, че малко принуда може да направи чудеса.

— Права си, Марта Бел — отвърна Бен. — Но не е нужно да убеждаваш мен. Клеър ще бъде там за представянето на книгата, така че можеш тогава да поговориш с нея по този въпрос.

— Може би ще го направя — каза тя, повдигна веждите си и направи дълга пауза, сякаш всичко вече беше ясно.

Бен се ръкува с нея.

— За мен беше удоволствие. Искам скоро да видя твоите диорами.

— Нямам търпение да ти ги покажа — каза тя с широка усмивка. — Знам, че трябва да обърнеш внимание и на другите гости. Хайде, тръгвай! — Тя го прогони с дебелите си, треперещи пръсти.

Бен отиде до бара, за да потърси неуловимото синьо мартини и притеснената Алисън Гранвил. Намери и двете.

— О, Бен! — каза Алисън с очевидно облекчение. — Радвам се да те видя.

Той взе чаша мартини от бармана и целуна Алисън по бузата.

— И аз се радвам — каза той. — Опитвах се да дойда при теб от мига, в който влезе.

— Видях те с Марта Бел. Когато бях дете, винаги се плашех от нея. Толкова е енергична.

Бен кимна.

— Тя е маниакална, а Лусинда е депресирана. Чувала ли си за нейните диорами?

— О, да. Всъщност съм виждала една или две от тях. Доста са внушителни.

— Сигурен съм, че е така. — Въпреки че Бен и Алисън имаха много малко общо помежду си и той не си спомняше някога да са били насаме, те познаваха света на Клеър и това с лекота правеше разговорите им фамилиарни. — Изглеждаш чудесно — каза той.

— Мислиш ли? Чувствам се леко старомодна — отвърна тя. — Трудно е да си в крак с хората от града. Сигурна съм, че някъде по панталона имам лепкаво петно от децата.

— Аха, ето какво било — каза той. — Всички се чудеха.

Тя се усмихна.

— Нямаше да е за първи път.

— Къде се губиш напоследък? Не съм те виждал от месеци?

— Да, знам — отвърна тя.

— Нещо ново?

— Работя на свободна практика. Честно казано, не е нищо особено. Знам, че звучи абсурдно, но с децата и всичко останало…

— Не звучи абсурдно — каза той. — Всъщност звучи чудесно.

— Така е. Чудесно е. — Тя наклони чашата си, за да отпие, но беше празна.

— Трябва ти още едно питие — каза Бен, взе чашата и я остави на масата.

Барманът й подаде още едно мартини.

— Благодаря — каза тя, отпи и се обърна към Бен. — Толкова е забавно, че кичозният коктейл на Лусинда предизвика всичко това.

— Новата голяма мода, която ще залее нацията — каза Бен с престорен глас на радиоводещ. — Сини мартинита.

— Едва ли Клеър ще възрази.

— Аз също не бих възразил. Имаме големи планове. Искаме да отворим увеселителен парк за възрастни със сини мартинита.

— Надявам се, че няма да има влакчета.

— О, определено ще има. Коктейли и влакчета. Ще бъде страхотно, нали?

Тя се засмя.

— Е, защо си сама? — попита той. — Къде е половинката ти?

— Трябваше да остане в къщи — отвърна Алисън. — Малка битова криза.

— Нищо сериозно, надявам се.

— Не, просто… — Тя поклати глава. — Няма значение. Искаше да дойде.

Няма смисъл да разпитвам повече, помисли си Бен.

— Предай му, че ни е липсвал.

— Непременно — каза тя. — Кои са всички тези хора?

— Да видим. — Той се огледа. — Асистенти на редактори, издатели, представители на медиите, роднини. Всички са тук заради безплатните напитки.

— Всички ли познаваш?

— Само роднините.

— Преди харесвах тези партита — отбеляза тя. — Предполагам, че вече съм отвикнала.

— Всичко е реклама. Ние сме просто статисти за екипа по маркетинг.

— Не, тук сме, за да отпразнуваме постижението на Клеър.

— Ще бъде постижение само ако има продажби — отвърна той.

— Това е малко цинично, нали?

— Така ли? Ти познаваш бизнеса по-добре от мен.

— Добре — съгласи се тя. — Предполагам, че си прочел книгата?

— Разбира се. А ти?

Тя поклати отрицателно глава.

— Доста добра е. Има една дразнеща героиня, която се казва Джил, но другото… — Той се засмя. — Виж, това е просто роман. Но ако се чудиш, не те е описала толкова зле.

Дали само си въобразяваше, или Алисън се изчерви? Тя отново отпи от чашата си и наклони глава на една страна, сякаш се опитваше да реши какво да каже.

— Бен, може ли да те попитам нещо? Ти знаеш ли… — Тя млъкна. Страните й бяха пламнали. — Знаеш ли нещо за това, което се случи между мен и Клеър преди няколко месеца? Не беше кой знае какво, или поне аз не мислех, че беше. Но оттогава не сме разговаряли нормално.

Той кимна.

— Чух, че има нещо.

— Предполагам, че наистина съм наранила чувствата й. Трябва да е станало така.

— Не приемай нещата по този начин. Честно казано, аз не бих го приел лично. Тя е много напрегната покрай книгата. Почти не сме си говорили през последните няколко седмици, а живеем заедно.

— Ами добре — каза Алисън. — Просто не е приятно да сме отчуждени, разбираш ли?

В този миг той усети уязвимостта на Алисън, дълбока и кървяща като открита рана. Причината не беше само в това, че е сама на партито или че е скарана с Клеър. Имаше и нещо друго. Вероятно самата тя все още не го беше осъзнала, но на Бен му се стори, че Алисън изглежда много нещастна. И по някакъв начин, който Бен не можеше да си обясни, той се усещаше свързан с нея в това, сякаш нейното и неговото щастие бяха преплетени.

— Разбирам — отвърна той.

* * *

Алисън успя да разговаря с Клеър едва когато голяма част от гостите си бяха тръгнали и барманите прибираха мръсните чаши и прибори в пластмасови щайги.

— Цяла вечер се опитвах да стигна до теб — възкликна Клеър, очевидна лъжа, която Алисън прие със задоволство. Клеър избута косата от лицето си и издиша тежко, сякаш сега най-после можеше да се успокои. — Разговаря ли с майка ми? Тя знае ли, че си тук?

— Поздравихме се набързо — отвърна Алисън. — И двете бяхме… — Тя размаха ръка, за да покаже, че са били заети. Всъщност Алисън цяла вечер се опитваше да избегне майката на Клеър и подозираше, че тя също я избягва. Тихата несигурност на Лусинда винаги я депресираше и Алисън обикновено не знаеше какво да каже. Винаги бе смятала, че всяка от тях разпознава у другата определени лични качества като стеснителност и пасивна агресия, която и двете не харесваха особено. Кръженето им около Клеър тази вече само затвърди приликите помежду им.

— Добре ли прекара? — попита внезапно Клеър. Очите й бяха стъклени и нефокусирани. Напомняше на Алисън за дете, което има рожден ден и след духането на свещите е изтощено от това да бъде център на внимание прекалено дълго време.

— Партито беше страхотно — каза Алисън искрено, — наистина беше страхотно парти. — На теб хареса ли ти? — ето какви бяха отношенията им сега — донякъде официални, но все пак някак интимни. Алисън не знаеше дали Клеър е прекарала добре, но усещаше, че има право и дори беше длъжна да попита.

— Да, хареса ми — отвърна Клеър, сякаш самата тя беше изненадана от отговора. — Въпреки че е странно нещата да бъдат толкова… толкова публични, след цялото това време, което прекарах сама в писане.

— Мили боже, каква досада — каза Бен, който се появи зад тях. — Ще трябва да измислим нещо по-оригинално, което да казваш, докато си на турнето за представяне на книгата.

— Съпругът ми, моят агент — отбеляза Клеър.

— Между другото — каза Алисън, — Чарли съжалява, че не успя да дойде. Имахме проблем с детегледачката.

— О, всичко е наред — отвърна Клеър.

— Трябва да вечеряме заедно след връщането на Клеър — каза Бен. — Може би вие двамата можете да дойдете в града. — Той докосна гърба на Алисън. — Наистина ни липсвате.

— С удоволствие — рече Алисън и отпи от чашата си. (Докато един от барманите събираше нещата си, той подаде на Алисън чаша, наполовина пълна със синя течност. „Това е последното мартини, каза той. — Не искам да отиде на вятъра“.)

— Ммм — изрече Клеър.

— Е, кога заминаваш на турнето? — попита Алисън.

— След около седмица. Ще посетя само няколко града. Нищо особено.

— Бен, ти ще я придружиш ли?

Той сви рамене, а Клеър поклати глава.

— Ще бъде толкова досадно — обясни тя. — Ще посещавам една след друга неизвестни радиостанции.

— Казва, че ще я следвам като принц Филип, ако отида с нея. Въпреки че според мен може да е забавно. Притежавам нужната поза. — Бен хвана ръцете си зад гърба си и се поклати на пети, а след това добави: — Казах й, че кралицата рядко се появява в магазини в моловете.

Две жени се присъединиха към тях — Паунът от асансьора и момиче със свежо лице и чанта на Марк Джейкъбс, чието собственическо отношение към Клеър загатваше, че или беше новата й най-добра приятелка, или издателят й.

— Невероятно парти! — обяви Паунът. — Всички питат кога ще напишеш продължение на романа.

Клеър се засмя с неудобство.

— Нека първо се справим с тази книга.

— Нали знаеш, че ако веднага издадеш още една книга, това ще увеличи значително продажбите? — каза Паунът.

— Но аз вече казах всичко, което имах да казвам — рече Клеър. — Какво друго остава?

— Секс — каза момичето със свежото лице, а гласът й стана потаен шепот: — В тази книга той не е достатъчен.

— Почакай — намеси се Бен. — Не рекламирате ли книгата като „сексуалното съзряване на едно младо момиче“?

— Разбира се, за да продаваме повече бройки — отвърна Свежото лице. — Но книгата всъщност е доста скромна. Историята свършва, когато героинята отива в колежа сами си помислете колко материал има Клеър от последните десет или петнадесет години!

Алисън внезапно осъзна, че Клеър започва да се дразни. Страните й бяха розови, а очите й — твърди и блестящи. Ръката й потрепваше, докосвайки шията й.

— Първо — каза тя с напрегнат глас, — не забравяйте, че това е измислица. И второ…

Паунът и Свежото лице си размениха погледи. Очевидно бяха привикнали да се занимават с чувствителни писатели. Това беше част от сделката.

— Второ… — Гласът на Клеър заглъхна. Тя погледна Бен умолително.

— Второ — намеси се той, — ако този роман беше дори и съвсем малко основан на личния й живот, продължението би било ужасно скучно. Появява се принцът на бял кон, двамата заживяват щастливо и историята приключва.

Клеър придърпа Бен към себе си и го целуна по бузата.

— О, колко сладко — каза Свежото лице. — Любовна история.

Паунът погледна часовника си.

— Е, време е да тръгвам. Невероятно парти — повтори отново тя. — Поздравления, Клеър.

— Благодаря — промърмори Клеър и изпрати въздушна целувка на двете.

— Ще ти се обадя утре — каза Свежото лице, докато се отдалечаваше, като държеше едната си ръка като телефонна слушалка, с протегнати палец и малък пръст. — Почини си!

Алисън ги наблюдаваше как вървят към вратата и по пътя си грабват останалите по масите книги.

— Най-добре е и аз да си тръгвам — каза тя. — Трябва да видя какво ще намеря за вечеря вкъщи.

Клеър кимна разсеяно.

— Ами — каза Бен и безуспешно се опита да срещне погледа на Клеър — защо не дойдеш с нас да хапнем нещо? Отиваме в едно малко бистро зад ъгъла на Втора.

Клеър внезапно излезе от мислите си.

— Бен, — каза рязко тя, като стискаше ръката му. — Аз наистина съм уморена. Моментът не е подходящ.

— Няма проблем, и без това не мога — отвърна бързо Алисън. — Трябва да се прибирам. Да го направим друг път.

— Съжалявам, ако това прозвуча заядливо — каза Клеър и се обърна към нея. — Просто… майка ми и всичко останало… Разбираш.

— Разбира се, разбира се.

— Толкова се радвам, че дойде. Наистина. Това означава много за мен.

Нещо подразни Алисън. Може би беше сериозният тон, който изведнъж стана прекалено официален и помпозен, сякаш някоя знаменитост благодареше на публиката си за подкрепата. А може би беше нещо по-голямо от това: Клеър си беше присвоила наследство от истории и спомени, които принадлежаха и на двете — архив от тайни, библиотека от общи преживявания. Общото им детство сега беше детството на Клеър, описано по нейното тълкувание.

Алисън слезе сама до лобито с асансьора. Излезе навън и огледа улицата пред себе си, която блестеше като мазна река. Въздухът миришеше на мокра пръст, което беше невъзможно. Алисън потърси ключовете си в чантата, като се опитваше да напипа ключодържателя Тифани, който Чарли й беше подарил за рождения ден (малката синя кутийка съдържаше толкова голяма надежда, а в нея имаше… ключодържател). Отвори вратата и седна на предната седалка. В този миг Алисън осъзна, че на партито Чарли не й беше липсвал по начина, по който очакваше. Вместо това тя беше развълнувана, защото беше сама в града, въпреки че настроението й се беше развалило. Да бъдеш сам и анонимен, може би е за предпочитане, мислеше си тя, отколкото да бъдеш сам и постоянно наблюдаван, както се чувстваше през по-голямата част от времето в онзи аквариум Рокуел. Тя запали двигателя. Докато се движеше на север по Ийст енд Авеню, многоцветните светлини на града се пречупваха през дъждовните капки върху предното стъкло.

* * *

Чарли спеше дълбоко, когато телефонът звънна. Отне му един миг, за да осъзнае, че звънът не беше в главата му или в съня му, а след това мозъкът му веднага реагира — късно през нощта — Алисън я нямаше — и той скочи към телефона, вече напълно буден. По природа Алисън беше спокойна. Чарли я беше виждал да рухва само два пъти: в деня, в който баща й получи инфаркт, и когато Ани се изгуби в мола като малка.

Алисън не плачеше, но в гласа й имаше някаква истерична нотка, сякаш от другата страна някой беше опрял пистолет в главата й, а тя не трябваше да казва това на Чарли. Докато говореше, той подпря слушалката с рамото си и нахлузи панталона върху боксерките си, грабна два различни чорапа от коша с пране и ги обу, и извади кецовете си изпод леглото. Опитвайки се да облече блузата си с марка Izod, осъзна, че тя му задава въпрос.

— Какво? — попита той.

— Божичко, слушаш ли ме въобще? — Алисън вдиша. — Попитах дали можеш да дойдеш веднага.

— Извинявай, обличам се — отвърна той. — Идвам възможно най-бързо.

Съседката Робин веднага се отзова, когато Чарли й се обади, за да й каже, че е имало инцидент и колата е пострадала много, и я помоли да остане при децата. Тя попита само дали Алисън е добре. Чарли я успокои, че е добре. Тогава си спомни, че Алисън обясни, че е наранила китката си, и той каза това на Робин, като се надяваше, че информацията може да смекчи неудобството, ако съседката разбере, че нещата са сериозни. Но не каза нищо за момчето.

Улиците на Рокуел бяха тихи, мокри и драматично осветени, като сцена. Шофирането в прилив на адреналин в тишината на нощта му беше странно познато и след миг той се сети защо: с Алисън бяха пътували до болницата преди зазоряване при раждането и на двете деца. Тя се шегуваше, че физически не може да започне да ражда, докато не заспи дълбоко, а Чарли се майтапеше, че децата се бяха погрижили да им покажат нощния график, който трябваше да спазват. Каква ирония, помисли си той, че неговите мисли бяха свързани с надежда, обещание, а сега…

Усети как върху тялото му се спусна огромен товар, едва дишаше. Тя можеше да загине. Емоциите се плискаха в него като противоположни мнения в Магическата топка 8[6]: Трябваше да отида с нея. Тя е ранена. Боли я. Как, по дяволите, се е случило това? Пияна ли е била? Колата сигурно не става за нищо, не можем да си позволим друга. Боже, ами ако има съдебен процес? Това напълно ще прецака живота ми.

Клеър…

Той си пое дълбоко дъх. Алисън, в която се беше влюбил и за която се беше оженил, която му беше родила две деца, сега щеше да носи товара на вината и угризението. А той, който вече не беше влюбен в нея, който всъщност беше влюбен в друга, трябваше да й помогне да се справи с това. Трябваше да бъде добрият съпруг в продължение на… колко дълго?

Не знаеше.

Беше ли готов да го направи? И това не знаеше.

Той настояваше Алисън да отиде на проклетото парти. Знаеше, че тя се притеснява да шофира по тъмно, в дъжда, в натоварения трафик към и от града. Защо толкова я убеждаваше да отиде? Какво си мислеше, че ще докаже? Клеър му се беше обадила по-рано през деня, за да се увери, че той ще отиде на празненството, а той не й звънна, за да й каже, че няма да присъства. Беше сложно; сърцето му бе свито цял ден. Всъщност Чарли държеше Алисън да отиде на партито, защото в последно време, когато си позволяваше да мисли за нея, той изпитваше съкрушителна тъга и състрадание, а вече не желаеше да усеща подобни чувства. Дори и само за една нощ, той искаше да я накара да се върне обратно в света, на който принадлежеше, в света, който беше изоставила заради него, заради децата. Той искаше тя да бъде щастлива.

А може би по някакъв ужасен начин той я насочваше към идеята да бъде сама.

Включи радиото, за да спре мислите си. Загледа се в шосето пред себе си. Необяснимо в съзнанието му изникваха откъслечни моменти от детството му: как в един горещ следобед удря топката с дървената си бухалка и топката полита високо, а той обикаля базите, ритайки в прахта през целия път до дома; как гледа втренчено часовника, зловещ като пълна луна, в класна стая в средното училище, която мирише на тебешир. Дори и да се опитваше, не можеше да си спомни по-конкретни подробности от юношеството си. В спомените на Чарли родителите му винаги бяха на една и съща възраст — в края на тридесетте, — майка му се усмихваше, а баща му се шегуваше със сестра му и преобръщаше бургери на скарата — едно безкрайно семейно барбекю под широкото небе в Канзас.

Според радиостанция 1010 УИНС в тунела нямаше задръстване, както и на моста. Той избра Шосе 80 към Ню Йорк, а след това хвана изход 7, както му беше казано, към участъка в Шерман, където Алисън може би го чакаше. Беше задържана? Той така и не попита.

Докато Чарли караше в неестествената светлина, той започна да мисли за начина, по който бе отговорил, когато Алисън се обади — как реакцията му издаваше нетърпение, а не съпричастност и колко по-различно би се отнесъл преди няколко месеца. Човек смята, че двама души, които над осем години са градили живота си заедно, които са се виждали във всякакви часове от деня и нощта и които заедно отглеждат две деца, би трябвало да се познават един друг по-добре от всеки на света. Но Чарли имаше особеното усещане, че вероятно никога нямаше да опознае Алисън. Тя винаги беше загадка за него. Можеше да прекара половин час до непозната жена по време на вечеря и да я разбере по-добре, отколкото разбираше собствената си жена.

Да се ожени за Алисън, бе като да скочи на забавен каданс в непроверен воден басейн. Не бе сигурен, никога не е бил сигурен, но всъщност никога не беше сигурен в нищо и в никого. Да се ожени, изглеждаше смела и важна постъпка. Но сега се питаше дали не бе точно обратното — проява на малодушие, липса на амбиция, капитулация пред собствените си най-традиционни и консервативни импулси.

Любовта на Чарли към Алисън приличаше на ластик — винаги се връщаше към първоначалния си размер. А сега той осъзна, че ластикът въобще не се беше разтегнал.

* * *

— Съпругът ви е тук — каза една полицайка и думите й не прозвучаха нелюбезно. — Как е китката ви?

Алисън погледна ръката си, която бе отпусната в скута й, превързана с мек бежов бинт, прихванат с две метални скоби, и си помисли с някакво странно усещане, че всъщност я болеше и дори туптеше, въпреки че преди полицайката да попита, дори не бе усетила тази болка.

— Добре е, благодаря — отвърна тя.

Полицайката се поколеба за миг, сякаш искаше да каже още нещо. Това бе реакция, с която Алисън щеше да свиква през следващите няколко дни и седмици. За части от секундата тя разбра какво мислеше жената: тя беше отвратена от Алисън и ужасена от случилото се, но разбираше, че Алисън ще страда, и я съжаляваше. Алисън я погледна, а тя отмести поглед.

— Е, ще го доведа — каза полицайката. — След това ще трябва да дадете показания.

— Мисля, че… — едва изрече Алисън. Тя прочисти гърлото си. — Ще се обадя на адвокат. Той каза, че сигурно ще ми трябва адвокат.

Полицайката кимна.

— Това вероятно е добра идея.

Полицайката излезе и Алисън си пое дълбоко въздух, а след това бавно издиша. В тишината тя чуваше как дъждовните капки удряха малките прозорци, разположени високо на стената. Тя потърка подлакътника на въртящия се стол и усети неравното износено дърво. Главата й туптеше — леко пулсиране, което започваше от слепоочията й и стигаше до скалпа й. Тя притисна челото си с пръсти, за да прогони туптенето. Изведнъж усети по-различен натиск върху рамото си и й отне малко време, за да разбере, че това е ръка — ръката на Чарли с венчалната му халка. Тя вдигна поглед. Беше блед и мрачен. Носеше шапка на Янките и избеляла тъмносиня риза. Трите й копчета бяха разкопчани и разкриваха светлокестенявите му къдрави косми.

— Алисън — каза той, а тя се наведе напред и се разрида неудържимо, подобно вълна, която се надига от дълбокото и се разплисква на повърхността. Той приклекна, а тя го придърпа към себе си, стискайки ризата му. Искаше й се да се свие в скута му и да се скрие там. — Успокой се — прошепна той, но не помръдна и тя се сгуши още по-близо. Пое си въздух, задави се и от нея се отрони звук, подобно тихо стенание. В една далечна част на ума си тя се виждаше по начина, по който вероятно той я виждаше: като уплашен гризач, който дращи, изпълнен с отчаяние. Усещаше как той потрепва и се отдръпва, но това само я накара да се притисне още по-силно в него. Искаше да го успокои, че е добре, че всичко ще бъде наред, но не можеше да говори. Усещаше, че е на ръба на нещо дълбоко и ужасяващо, замаяна от страх, съжаление и гняв — към самата себе си, към безупречния карнавал тази вечер, към родителите на малкото момченце, които му бяха позволили да седне на предната седалка.

— Това не може да се случва наистина — изхлипа тя, като стискаше Чарли. Той остана неподвижен за миг, след това посегна към ръцете й и ги стисна здраво в своите.

— Случва се, Ал — каза тихо той. — Случва се. И ти трябва да се стегнеш.

Това беше порицание, от което болеше. Тя разгледа лицето му, за да потърси знак за състрадание, но изражението му бе непроницаемо. Изпита раздразнение, като тийнейджър с мърморещ баща.

— Знам — отвърна.

— Как е китката ти? — Той нежно докосна превръзката, сякаш искаше да смекчи тежките си думи.

— Само е навехната.

— Това е добре. Как я усещаш?

Тя сви рамене.

— Боли ме леко.

Той кимна, после потри цялото си лице с ръката си.

— Знаеш ли нещо — момчето…?

— Не са ми казали нищо.

— Мили боже.

Той вдиша дълбоко и след това издиша бавно. Една служителка пишеше нещо на компютъра на бюро в другия край на стаята. Очите й гледаха неподвижно екрана. Стаята създаваше усещане за клаустрофобия, като подземен бункер. Всичко беше сиво: мокетът, бюрата, компютрите, столовете. Дори лъхаше на сиво — на плесен, чиято миризма беше прикрита с дезинфектант. Мухъл и амоняк. Флуоресцентните лампи на тавана бяха затворени в клетки. Алисън смътно осъзнаваше, че бе почти полунощ в петък и те се намираха в тази стая.

Внезапно изказа мислите си на глас:

— Къде са децата?

— Обадих се на Робин — обясни той.

Алисън потръпна. Робин бе добра съседка, но не беше близка приятелка. Не й хареса, че и тя е намесена. Но на кой друг би могъл да се обади?

— Какво й каза?

— Че е имало катастрофа. Че си наранила китката си. — Той за първи път я погледна в очите.

Служителката стана от бюрото си и започна да разглежда някаква папка. Тя вдигна телефона и набра, изчака малко и заговори тихо. Алисън я чу да казва:

— Не много. Доклад за катастрофа. Да, една. В момента е в операция. Тригодишно момче.

Жената поклати глава. След това забеляза, че Алисън я гледа, и се обърна на другата страна.

— И сега какво? — попита Алисън, като се опитваше гласът й да звучи равно.

— Предполагам, че трябва да ми кажеш какво се случи отвърна Чарли.

— Мисля, че вече знаеш. Не е ли така?

— Знам някои неща. Знам, че алкохолната ти проба е точно над позволеното. 0.09 процента.

Кожата й настръхна.

— Не знаех.

— И че момченцето е… — Гласът му заглъхна.

Тя кимна безпомощно, опитвайки се да повярва, като в същото време не искаше да го вярва. Да избута ужаса. Опита се да погледне Чарли в очите, но той не я поглеждаше.

— Чарли, кълна се, изпих две питиета. Две, две и половина. Правеха мартинита…

— Та ти дори не обичаш мартини.

— Знам — каза нещастно тя. — Бяха… сини. Знаеш, заглавието на книгата. Майката на Клеър пие тези сини мартинита, затова… А и нямаше храна, аз не бях вечеряла…

— По дяволите, осъзнаваш ли колко безотговорно е това? — Той силно поклати глава.

Нямаше смисъл да отговаря. И без това нямаше значение. Думите й не можеха да променят случилото се.

* * *

Докато се прибираха към къщи от полицейския участък, почти не разговаряха. Чарли караше, като сръчно криволичеше по задни улици, през малки градчета до Гардър стейт паркуей. Алисън седеше на предната седалка и наблюдаваше преминаващите автомобили и табелите през прозореца. По средата на пътя тя осъзна, че пръстите й бяха изтръпнали — стискаше твърдата пластмаса на предпазния колан. Усещаше трептене в гърдите си, което затрудняваше дишането й. Чарли я погледна няколко пъти и веднъж я попита дали се чувства добре. Тя кимна и не се осмели да проговори.

— Има нещо, което не разбирам — каза след малко той. — Защо не спря някъде, след като зави в погрешна посока? Защо просто продължи?

Тя се опита да си спомни защо. Защо? Беше карала по „Ийст сайд“ в Манхатън и беше минала през парка към „Уест сайд“, чак до реката, а после бе стигнала до моста „Джордж Вашингтон“. Знаеше, че не е напълно трезва, но беше достатъчно трезва, за да има контрол над нещата. Усещаше, че трябва да преценява внимателно всяко движение. Наскоро бе водила Ноа и Ани на цирк, където гледаха клоуни, които въртят чинии във въздуха, балансират с тях и ги задържат на върха на дълги прътове. Докато шофираше, си представяше точно тази гледка. Преди да се усети, точно когато слезе от моста, тя трябваше да реши накъде да кара. Подминаваше знаци с прекалено много букви и цифри по тях. Умът й беше замъглен и тя сякаш бе забравила посоката, не успя да избере измежду всички варианти. Обикновено, когато вечер се прибираха от града, шофираше Чарли. Сега часовникът на таблото показваше 21:41 и тя нямаше представа как да намери пътя за вкъщи.

Тя се паникьоса и тръгна надясно с трафика. Веднага разбра, че е сгрешила. Шосето й бе непознато и със сигурност се отдалечаваше от спящите си деца и тихото си градче, в неизвестна посока. Продължи да кара, защото не знаеше как да слезе от шосето, не виждаше изход. Продължи да кара, защото беше завила надясно вместо да кара направо, и в някаква част от себе си, която не беше най-рационалната и дори не беше най-съзнателната, започна да се пита дали всичко това не се случва по някаква причина. Навярно там имаше нещо, което в противен случай не би имала шанса да види. Шофираше по тъмно, след като беше изпила две и половина силни мартинита, и изведнъж започна да усеща, че може би едно непланирано отклонение от пътя бе точно онова, от което имаше нужда.

За първи път от много време насам правеше нещо неочаквано, нещо противно на здравия разум. И навярно в този кратък миг между момента, в който зави в погрешна посока и взе погрешно важно решение, тя се почувства добре.

Не толкова отдавна тя бе необвързано момиче, което живееше в малък апартамент в града с приятели от колежа. Сега онзи живот сякаш се бе случил на някой друг. Сега нравеше списъци за пазаруване и палачинки с формата на тиранозаври и оправяше леглата на децата. Поддържаше къщата и колата, организираше благотворителното състезание, което Младежката лига спонсорираше всяка пролет, занимаваше се с есенния базар в детската градина на Ноа. Два пъти месечно наемаше хора, които да почистят къщата, да се погрижат за двора, да почистят каналите и да боядисат остъклената веранда. Водеше децата на училище, носеше ризите на Чарли на химическо чистене, грижеше се за всички подробности, които по някакъв неясен и неуловим начин даваха посока и смисъл на живота й. В предишния си живот тя виждаше себе си като една малка част от голям и сложен организъм. Това й даваше свобода. Не носеше отговорност за никого. А сега беше в центъра на своята сложна вселена и поддържаше въртенето на планетите.

Понякога една малка част от нея се бунтуваше срещу начина, по който се беше развил животът й. Питаше се дали не трябваше да положи повече усилия, за да постигне баланс. Познаваше жени, които го бяха направили — жени, които бяха останали в списанието, имаха домашни помощници и живееха в апартамент с две спални в града. Понякога тя завиждаше за избора, който бяха направили те, за свободата им, за способността им да приемат различна идентичност, да бъдат различни хора в различните часове на деня. Но тя не искаше този живот, стреса и противоречието, което той носеше. Не искаше да изпитва чувството, че я разпъват в няколко посоки едновременно. Понякога й се искаше да живее два живота по едно и също време или може би последователно — един, в който присъстваха децата й, и друг без тях, един живот в града и друг в предградията, един, в който е омъжена за Чарли, и друг… Алисън спря мислите си внезапно. Не, Чарли не беше част от дилемата. Тя би искала да бъде омъжена за него въпреки всичко, нали?

Пристигнаха вкъщи в жълто— сивата светлина на ранната утрин. Алисън слезе от колата и стъпи на познатата алея, а това я накара да почувства странност и нередност, точно като усещането, когато знаеш, че сънуваш и си представяш, че можеше да се събудиш по всяко време. Сега главата й не беше замаяна, но изпитваше лека болка зад ушите. Не беше пила толкова много, за да има махмурлук. Полицаят, с когото разговаряха в участъка, каза, че доколкото разбира ситуацията, Алисън не изглежда виновна.

— Обикновено не подвеждаме под отговорност хората за това, че не са се изнесли достатъчно бързо — каза той, докато гледаше доклада и галеше черния си мустак. — Ако това се е случило всъщност. Ще трябва да изчакаме пълния доклад, за да разберем.

Чарли и Алисън стигнаха до задната врата и Робин я отвори.

— Чух колата — каза тя и ги въведе в къщата. Прегърна Алисън бързо и внимателно и възкликна по адрес на превързаната й китка.

— Не е нищо сериозно — обясни Алисън. — Ще ми мине след няколко дни.

— Слава богу. Сигурна съм, че можеше да е много по-зле.

Състраданието в гласа на Робин предизвика сълзи в очите на Алисън.

— Беше дълга нощ. Тя трябва да си легне — намеси се Чарли, а Алисън бе поразена от актьорския му глас. — Благодарим ти много, че остана с децата, Робин.

— Няма за какво. На разположение съм — каза тя, отвори вратата и излезе навън. — Нали затова са съседите?

Кухнята беше мрачна, но те не включиха осветлението. Върху плотовете и шкафовете падаше смътен лъч светлина от прожектора със сензор за движение в задния двор. Вчера Алисън беше закачила на хладилника рисунка на Ани, на която учителката беше написала „Аз съм щастлив, когато…“, а отдолу Ани беше отговорила: „Мама и татко ме прегръщат.“ На рисунката Ани имаше усмихнато лице и руси къдрици, беше облечена с триъгълна розова рокля, а над нея се надигаха двама гиганти, които приличаха на медузи, а от главите им излизаха безформени червени сърца. Ноа не присъстваше в картината.

Докато Алисън се взираше с празен поглед в художественото произведение, Чарли се появи зад нея.

— Тази вечер искаше да й пея приспивни песни — каза той. — „Довиждане, зайче“ и „Присмехулникът“. Не успях да си спомня целите текстове, но тя ги знаеше.

— Странно, че е искала бебешки песни.

— Мама й липсваше.

— Тя ли го каза?

— Не отвърна той. — Не искаше да ме обижда. Но аз го усетих.

Алисън разбираше какво прави Чарли — укоряваше я, че бе излязла (въпреки че той я окуражи да го направи), внушаваше й, че ако си бе останала у дома, това нямаше да се случи, и в същото време й показваше, че я обичат и имат нужда от нея. Често си говореха, използвайки този код, като обсъждаха децата. Измисляха анекдоти с поучителна цел, подобно на библейските истории, които трябваше да бъдат анализирани на няколко нива. На елементарно равнище тези истории бяха начин да се сближат, когато се чувстваха най-отдалечени един от друг. Винаги имаше какво да си кажат за Ани и Ноа. И двамата знаеха, че са единствените хора на света, които можеха да подхранват тази степен на незначителен интерес помежду си.

Алисън кимна бавно.

— Е, качвам се горе.

— Ще заключа — отвърна той. — Идвам след минута.

След малко Чарли отвори вратата на спалнята, а тя се престори на заспала. В тъмнината чуваше как той се съблича: приглушеното подрънкване на катарамата и свистенето на колана му, когато го свали, мекото жужене на ципа на панталона му. Подскочи на един крак, за да събуе чорапа си. Пое си дъх и смотолеви „Мамка му“ и тя едва се въздържа да не се изправи в леглото и да попита какво става. Може би си беше ударил пищяла. Или пък причината бе съвсем друга.

Леглото изскърца леко, когато той седна. Постоя така един миг, после я погледна.

— Алисън — каза той. Гласът му беше почти шепот. Тя остана неподвижна. Той вдигна завивките и се пъхна под тях.

Усещаше го, дори и от другата страна на леглото. Излъчваше топлина, като някакво голямо животно — куче или мечка. Тя мислеше за него точно по този начин, когато той спеше: като за голямо спящо животно. Но в момента той не спеше. Чуваше лекото му дишане.

— Ал — каза той и докосна ръката й.

Бракът се крепи на тези моменти. Дали да отговори, или да продължава да лежи безмълвно? Тя изпитваше единствено съкрушителен страх. Нямаше желание да знае какво иска да й каже. Запази тишина. Моментът отмина и тя заспа.

ВТОРА ЧАСТ

„Смущението е едновременно идеална гледка

и пълна мистерия.“

Джейн Смайли, Времето на скръбта

Февруари 2009 г

— Добре дошли отново, господин Даунинг. В брой ли ще платите днес?

Чарли беше изумен: беше идвал в този малък хотел едва четири или пет пъти през последните два месеца, но рецепционистът не само го беше познал, а дори си спомняше измисленото му име и предпочитания начин за плащане.

— Ами, да. Благодаря.

Извади от портфейла си четири банкноти по петдесет долара и ги остави пред него.

Рецепционистът взе новите банкноти и кимна.

— Стая 1121, както обикновено?

Това беше най-евтината стая в хотела — малка и тъмна като килер, но задоволяваше нуждите им.

— Да.

Служителят подаде на Чарли две карти за отключване.

— Приятен ден, сър.

Чарли пъхна картите в задния си джоб и погледна към въртящата се врата на фоайето. Все още я нямаше. Беше предупредила, че може да закъснее малко. Имаше среща с агента си на няколко пресечки оттук, за да обсъдят подробностите за предстоящото парти за книгата. Той нямаше нищо против. Чувстваше се доволен, че е останал сам за малко. Че може да я почака. Настани се в белия кожен стол, сякаш беше в някаква ложа, и затвори очи.

Не знаеше как точно, но засега сякаш беше намерил начин да овладее нещата. Вниманието беше най-важно. Независимо, че напълно се отдаваше на това, с което се занимаваше в момента, без значение дали е работата му, дали е среща с Клеър в хотела, или се прибира вкъщи при семейството си, той с удивление разбираше, че би могъл да се справи със ситуацията.

Усещаше особена близост с онези мъже, които даваха в риалити предаването Дейтлайн, които имаха скрит живот, за който семействата им разбираха едва след смъртта им. Винаги се беше чудил как успяват да го направят, как намират време и енергия да мамят толкова много хора. Сега вече знаеше. Не беше нужна много енергия, а само воля. Трябваше да разделяш всяка отделна част. Ако човек се замисли, бе изненадващо колко малко знаеха хората за живота на другите и колко лесно можеха да бъдат излъгани.

Чарли никога не бе смятал себе си за особено добър лъжец. Баща му винаги твърдеше, че се справя много зле, че е прозрачен като стъкло. Сега му хрумна, че това е било психологически трик, типичен за стареца. Баща му считаше, че не става за лъжец, за да не лъже изобщо. Но всъщност не беше чак толкова лош измамник. Както се оказа, изглежда, му се удаваше.

Разбира се, Чарли винаги бе притежавал невероятната способност да отпъжда определени мисли, така че напълно да избегне някои теми. Беше придобил това умение много отдавна, още от детството си в Канзас, и то му служеше добре. Именно тази способност му позволяваше да се справя отлично в училище, а след това и в колежа, докато майка му се лекуваше от рак, а баща му съсипваше семейния бизнес. Това умение му помогна да се дипломира с magna cum laude[7] да получи стипендия в Кеймбридж, възможно най-далеч от бъркотията в семейството си.

Чарли се замисли за любезната настойчивост на своите родители и твърдението им, че всичко с фирмата на баща му било наред, докато един ден обявиха, че са фалирали. Разбира се, той подозираше, че има проблем — всички подозираха. Но никой не каза нищо. А когато майка му се разболя от рак за втори път, Чарли знаеше за химио-и лъчетерапията, и за лимфните възли, но минаха месеци преди някой да признае колко сериозно беше положението. Когато сестра му се обади, за да му каже, че трябва да се прибере, тя вече умираше.

Чарли усети ръка на рамото си и отвори очи. Клеър се беше надвесила над него, а кестенявата й коса докосваше лицето му. Целуна го по устните.

— За мен ли мечтаеше? — прошепна тя.

— Разбира се — отвърна той. — Мечтая си единствено за теб.

* * *

Сутринта след партито за книгата Бен се събуди от звънящия телефон.

— Ти се обади. Сигурно е майка ти — промърмори Клеър, обърна се на другата страна и покри главата си със завивките.

Майка му наистина притежаваше дразнещия навик да се обажда рано сутринта.

— Просто предположих, че вече сте се събудили — изчуруликваше изненадано тя, когато те се оплакваха. — Половината сутрин вече отмина.

— Ало — равно каза Бен в слушалката, без да си направи труда да погледне кой се обажда.

— Бен, Чарли е.

— О, здравей. — Бен поклати глава, за да се разсъни. — Какво става?

— Ами, аз… аз…

Имаше нещо в гласа му, което накара Бен да седне. Той бутна Клеър по рамото, а тя се обърна и го погледна сънено.

— Какво има? — попита той в телефона.

— Алисън катастрофира снощи, на път за вкъщи след партито — обясни Чарли.

— О, боже — каза Бен.

— Какво? Какво? — попита Клеър.

— Алисън е катастрофирала.

— Боже мой — ахна тя.

— Тя е добре — успокои ги Чарли.

— Тя е добре — повтори Бен.

— Тя дали…? — Клеър седна в леглото и се притисна в Бен. — Чакай, ще взема другия телефон. — Тя скочи и изтича във всекидневната. — Здравей, Чарли, тук съм — каза тя, гласът й беше висок и задъхан.

— Добре е — повтори Чарли. — Но… един от пътниците в другия автомобил… имаше момченце…

— О, не — каза Клеър, която разбра какво се случва преди Бен.

— Току-що ни се обадиха. Момчето е починало — каза Чарли.

— Мили боже.

— Боже мой — каза Бен и дори в този миг се замисли колко неподходящи бяха думите им, колкото неподходящо би било всичко, което кажеха.

— Чарли — заговори Клеър, а гласът й беше странно спокоен. — Боже мой. Чарли. Какво ще правим?

Реакцията й беше странна, помисли си Бен, „ние“ беше прекалено близко и фамилиарно. Защо винаги трябваше да се напъхва насред чуждите драми и проблеми? За един кратък миг никой не каза нищо. Бен чуваше как всички дишат, сякаш се чудеха какво да кажат. Имаше толкова много за казване, толкова много въпроси, но сякаш беше прекалено рано и някак нередно те да бъдат зададени.

— Искаме да помогнем — каза най-после Бен. — Трябва ли ви… какво ви трябва?

— Не знам. Благодаря. Нищо.

— Катастрофата по вина на Алисън ли е? — изведнъж попита Клеър.

— Ами, не. Не точно. Обвинена е за шофиране след употреба на алкохол. Надяваме се, че това ще бъде всичко. Чакаме полицейския доклад.

Бен се облегна на възглавницата, като я постави под врата си с лявата си ръка, докато държеше слушалката с дясната. Колко мартинита беше изпила Алисън снощи? Едно или две? Дали беше пила още точно преди да си тръгне?

— Трябва ли й адвокат? — попита той.

— Да — отвърна Чарли. — Да, трябва й.

— Хей. Съквартирантът ми от колежа — каза Бен и идеята го успокои. — Той се занимава точно с това. Практикува в Риджууд. Нека му се обадя.

— Добре. Благодаря ти.

— Добре, добре — отвърна Бен и погледна часовника, като пресмяташе по кое време Пол Раян може да е в офиса си и се опитваше да си спомни къде беше записал телефонния му номер.

Бен знаеше, че подобни неща се случват на хората. Случват се постоянно. Всяка сутрин, докато пиеше кафе, той четеше във вестника много по-лоши истории. Търсещи отмъщение бивши съпрузи, умрели в пожар деца, паднали от високо строителни работници, тийнейджъри, загинали в челни сблъсъци с автомобили. Но не се случваха на него или на негови познати. А сега Алисън бе замесена в катастрофа и едно дете беше мъртво. Това изглеждаше невероятно.

— Тя сега у дома ли е?

— Спи. Изпи едно успокоително. Всъщност, две — отвърна Чарли. След това изтърси: — Трябваше да дойда на партито. Знаех, че не иска да ходи сама.

— Вината не е твоя — каза Клеър. — Тогава валеше, нали? — попита тя, сякаш дъждът беше виновен. — Толкова съжалявам, Чарли — прошепна тя.

— И двамата съжаляваме — каза ядосано Бен и съвсем ясно осъзна, че в този момент съпричастността на Клеър напълно го беше изключила.

С изненада той усети също, че това чувство — да бъде отделен от Клеър по нейно желание — не е никак непознато. Между тях се беше образувала почти неуловима пукнатина след аборта й преди няколко месеца — той искаше да опитат отново, а тя не искаше; той беше сигурен, а тя — не. Клеър винаги беше малко мрачна и непредсказуема по природа, но след като изгуби бебето, тя се затвори в себе си и стана прекалено угрижена. Сякаш винаги мислеше за него, а когато я питаше, тя отговаряше, че просто е уморена или умува върху някоя сцена в книгата. Бен бе приел тези неясни откази за достатъчни, защото се страхуваше, че това, което подозира, можеше да се окаже истина: тя се отдалечаваше емоционално. Тя се отдръпваше.

Но той си казваше, че се държи глупаво. И двамата бяха заети с работата си, това бе всичко. Всъщност Бен бе толкова зает с един проект в своята архитектска фирма, че едва му оставаше време да мисли за нещо друго. „Слоун Хауард“ бяха получили нова голяма поръчка в Бостън, точно до пристанището, и Бен работеше здраво, за да удовлетвори непредсказуемите желания на клиента и множеството строителни норми и ограничения в Бостън. Той искаше да създаде сграда, която да направи малката му бутикова фирма известна.

„Слоун Хауард“ изкарваше по-голямата част от парите си от проектиране на втори и трети жилища на много богати хора — домове, чийто следващ собственик най-вероятно щеше да ги разруши в търсене на своето собствено помпозно виждане — тенденция „разрушавам и построявам“, от която „Слоун Хауард“ имаше толкова голяма полза, но всъщност осъждаше. Бен, който дойде във фирмата като младши партньор преди година от друга, по-голяма компания, имаше по-високи стремежи. Затова, когато му се удаде възможност да наддава за този амбициозен и високобюджетен комплекс за изкуства с големи и малки пространства за представяния, ресторанти, офиси и конферентен център, той не се поколеба.

Бен нае двама нови сътрудници, които току-що бяха завършили архитектура в Масачузетския технологичен институт и които все още не бяха прелъстени от безочливите имена в списъка с клиенти на „Слоун Хауард“ да осакатят таланта си. Нуждаеше се от хора, които мислят нетрадиционно, чиито проекти биха били толкова радикални, че да не могат да бъдат изработени, от смели идеи, които да го вдъхновят за велики дела. Както се оказа, момчето, което нае, беше самодоволно и предвзето, а момичето не обръщаше внимание на другите колеги на Бен в „Страхлив търтей“, както двамата набързо бяха прекръстили фирмата, така че Бен сметна за свой дълг да се застъпва за другите от екипа — позиция, в която никога не считаше, че ще се озове. Веднъж Бен видя имейл, който момчето беше изпратило на момичето, в който той се оплакваше от баналния вкус на Бен. Кучето хапеше ръката, която го храни! Но Бен не каза нищо. Знаеше, че двамата ще си тръгнат след няколко месеца, и той бе решен да вземе възможно най-много от тях, докато все още са тук.

Тримата често оставаха до късно вечерта, пътуваха, за да видят нови сгради, проучваха проектите на други архитекти, търсеха вдъхновение в музеи и театри по света. Проектът, който беше предаден след три месеца, беше оригинален, но не и радикален: огромни стъклени прозорци се спускаха към водата, създавайки илюзията за безкрайна водна повърхност. Те се събираха в няколко свързани куба, като в най-големия от тях се помещаваше величествена концертна зала. Когато дизайнът беше избран измежду четирима финалисти, заглавие във вестник Бостън Глоуб питаше „Слоун кой?“

Останалите участници в заключителния етап бяха добре известни: най-прочутата бостънска фирма, голяма компания от Ню Йорк и фирма от Ню Хевън, оглавявана от именито гуру в областта. Но за изненада на всички, включително и на самия Бен, беше избран проектът на „Слоун Хауард“.

— Тази сграда ще носи светлина и красота — обяви с пронизителен и треперещ глас на пресконференцията Филипа Бойд, осемдесет и три годишната дама, чието име в качеството й на меценат щеше да бъде изписано на сградата: „символ на надеждата в пристанището за най-благородните цели на хуманизма“.

Това е малко преувеличено, мислеше си Бен, докато стоеше зад нея на подиума, но беше за предпочитане пред оценката „стилен“. Бе поел огромен риск със своето виждане, със своята мечта, а сега изглеждаше, че рискът се отплаща.

Междувременно той не прекарваше много време у дома. Чувстваше се така, сякаш се е върнал в колежа и работи по своята курсова работа — часове, прекарани в обмисляне на една-единствена тема, опити да я разбере, да създаде теза, която ще издържи на критичните оценки от страна на експерти в областта. Не се сещаше да яде, докато не прегладнееше, но и тогава грабваше каквото му е подръка. Не си лягаше, докато костите не го заболяваха или пък докато не осъзнаеше, че чете едно и също изречение вече няколко пъти, защото е заспал и после се е събудил.

Клеър проявяваше разбиране, което беше невероятно, мислеше си той. Тя винаги се определяше като жена, която има нужда от „много грижи“, но той не би се изразил точно така. Обичаше да се грижи за нея, това му доставяше огромно удоволствие, което само се засилваше, тъй като той остаряваше, а все още нямаше деца. Трябваше му някакъв обект за бащинските му чувства, но бяха единодушни, че не могат да си вземат куче (въпреки че той би се радвал да има куче — винаги бе искал куче, още като дете, може би бостънски териер или бийгъл — агресивен, енергичен малък звяр). Но напоследък нямаше време да се грижи за себе си, та камо ли за някой друг. Въпреки че очакваше Клеър да се оплаква заради работата му до късно, натоварения му график и почти постоянната му разсеяност, тя не казваше нито дума. Всъщност напоследък самата бе изненадващо грижовна. Оставяше бележки на плота в кухнята за супа или печено пилешко, които му беше купила от „Феъруей“ и беше прибрала в хладилника, пускаше енергийни десертчета в куфарчето му. Всеки път, когато той се обаждаше, за да предупреди, че ще работи до късно, тя казваше, че го разбира. Знаеше колко голяма и важна беше задачата му. Той й показваше проектите си, а тя отговаряше внимателно. Вечер в леглото разтриваше раменете му, носеше му зелен чай, който да прочисти ума му, и взимаше костюмите му от химическото чистене, без да се оплаква.

Когато Бен се замисляше сериозно за това, което, честно казано, не се случваше често, защото нямаше време, нещо го притесняваше. Престорената веселост в гласа на Клеър, любезен като на стюардеса; нетърпеливото потропване на пръстите й, докато гледат телевизия до късно вечер; случаите, в които се събуждаше посред нощ, намирайки нейната половина от леглото празна, а я чуваше как обикаля напред-назад във всекидневната. След като Клеър забременя, Бен очакваше, че пред тях се открива напълно нов живот. Не беше ли това целта на съществуването — този първобитен порив да се възпроизвеждаш, да отглеждаш малките си, да продължиш рода си?

Но Клеър изгуби бебето. И нещата станаха сложни.

Сега тя влезе в спалнята, притиснала безжичната слушалка към бузата си, докато Чарли разказваше подробности за катастрофата. Бен улови погледа й, а тя поклати бавно глава.

— Това е толкова ужасно — каза тя. — Просто не мога да повярвам.

Декември 2008 г

Клеър започна да работи по статията седмица след вечерята в Рокуел. Тя проведе няколко разговора, направи проучване и обядва с редактора си, но през цялото време мислеше единствено за кожата на ръката на Чарли, как на допир беше като кайсия и как миришеше на гора, на борови иглички и мъх. Мислеше за гърба му, който беше слаб и гъвкав като на пума, с един пласт мускули точно под кожата. Усещаше краката си, които бяха кръстосани под масата, и извивката на шията си, сякаш тези части на собственото й тяло бяха нови за нея. Мъжете по улицата я гледаха различно. Докато седеше на една пейка в малък парк в необичайно топъл за сезона ден, тя ядеше портокал, като отхапваше месестия плод. Сокът се стичаше по брадичката й, тя избърса уста с ръката си и прикри усмивката си. Усещаше мощта на желанието си, почти осезаемата сила волята да прелъстява, съблазнява и подканя.

Мислеше за Чарли през цялото време, просто не можеше да спре. Разговорите с другите бяха само за убиване на времето, начин да преживее часовете до момента, в който двамата най-после щяха да са заедно. Когато мобилният й телефон звънеше, нервните й окончания трепваха, сякаш бяха свързани с апарата. Сърцето й заблъскваше силно в гърдите й. Постоянно проверяваше имейлите и текстовите си съобщения. Понякога виждаше съобщението му веднага, след като го беше написал, отговаряше му, а той й пишеше отново след секунди. Представата как той стои в офиса си и й пише беше по-опияняваща и от алкохол.

Трябва да те видя, пишеше той.

Кога.

Петък — Б. не каза ли, че тогава няма да го има?

Да — ще е с клиент в Бостън.

А. ще преспи с децата у приятелка. Можем ли да се видим?

Да.

Къде.

Ще намеря място.

Добре.

Никога не съм правила подобно нещо. А ти?

Аз също.

Никога не съм се чувствала така преди. Извинявай — клише.

Всички клишета са истина. Няма нищо ново за казване.

Ами кажи го тогава. Не е нужно да е нещо ново.

Какво беше казал Паскал? „Сърцето има доводи, които разумът не познава…“

Множеството около тях в затъмненото фоайе на дискретния хотел губеше очертание. Единствено Чарли беше на фокус.

— Наех стая — каза той. Отпи от скоча си и остави чашата. Клеър надигна своя джин с тоник и го глътна наведнъж, а ледът се плъзна към устата й.

Той прокара пръст по ръба на късата й черна пола, докосвайки бедрото й.

Асансьорът беше малък и изкачването му отне цяла вечност, защото машината спираше на всеки етаж, вратите се отваряха безшумно, но там нямаше никой. Стигнаха до единадесетия етаж, слязоха и отидоха до стаята. Чарли се справи неумело с картата и бравата на вратата, но нито един от двамата не се пошегува с това, както биха направили в друга ситуация. Клеър се чувстваше странно незаинтересована, сякаш беше в транс. В някакво кътче на мозъка си тя осъзнаваше, че може би съвестта й си изгражда защита от безумие, но тя не искаше да мисли, затова се насили да спре.

Хотелската стая беше малка, тъмна и стилна, като кутийка за бижута. Единственият й прозорец предлагаше гледка към Бродуей като от пощенска картичка, с миниатюрни жълти таксита, неонови светлини и пешеходци. Клеър седна върху кадифената покривка на леглото в шоколадовокафяв цвят и я приглади с ръка. Студена светлина върху бледа кожа; без свещи, без музика. Беше им неловко, не знаеха как да започнат. Тя погледна Чарли и започна да разкопчава блузата си, а той отиде до леглото и коленичи до нея. Пъхна ръка между краката й и избута полата й. Тя се облегна назад със затворени очи и усети хлъзгавите му пръсти в себе си и горещия му дъх по бедрото си.

След това се качиха в асансьора и слязоха на първия етаж в мълчание. В хотела имаше повече хора, отколкото по-рано вечерта. Асансьорът спря три пъти, докато стигнат до фоайето. Клеър погледна Чарли. Лицето му все още беше зачервено, а косата му — влажна след душа, и тя се зачуди дали някой можеше да познае какво бяха правили. Разбира се, помисли си тя, хората постоянно го правят, нали? Преминават невидими линии и докосват забраненото. Беше по-лесно, отколкото си бе представяла.

— Не съм го искала — прошепна тя на Чарли, но разбираше, че го беше поискала по един или друг начин. Онова, което я привлече у него, не можеше да бъде определено, то беше усещане под лъжичката. С него тя се чувстваше необуздана и спонтанна. Но Чарли не беше такъв по природа. Поведението му беше по-традиционно от нейното имаше удобен живот в предградията и носеше товара на семейните задължения, без да се оплаква. Усещането за непредсказуемост се появяваше единствено когато бяха заедно.

Защо искаше това? Защо й бе нужно?

Само преди два месеца тя беше бременна. Помятането бе ужасно, но когато всичко свърши, тя изпита странно облекчение. Бен настояваше за бебе — искаше да бъдат семейство. Тя се беше съгласила, но дълбоко в себе си изпитваше съмнения. Страхуваше се, че ще изгуби свободата си и амбициите си. Страхуваше се, че ще бъде лоша майка. Страхуваше се, че ще се почувства в капан. Когато я попита, както правеше на всеки няколко седмици, тя отговори, че все още не е готова да опитат отново, че не знае дали някога ще бъде готова. В отговор той едва кимна, с изправена брадичка, сякаш понасяше удар, без да трепне. Тя знаеше, че Бен ще изчака още малко и ще попита отново. Той вярваше, че търпението му ще надмине нейното безразсъдство. Но онова, което той не знаеше и което самата тя едва бе осъзнала, беше, че тя искаше да го наранява по малко, за да го направи по-силен за още по-голямата болка, която щеше да му нанесе.

Клеър излезе през въртящата се врата и дръпна палтото към тялото си, въпреки че не беше студено.

— Как се чувстваш? — попита Чарли.

— Откачено. Виновна. Ти изпитваш ли вина?

— Това е между нас. Няма нищо общо с тях.

Разбира се, че имаше общо с тях.

Клеър си спомни как се влюби в Бен, колко необуздани и млади бяха тогава. Сега се чувстваше стара и недоволна. Жестока. Искаше й се да може да поговори за това с най-добрата си приятелка, но най-добрата й приятелка беше Алисън. Искаше й се да може да поговори със съпруга си, но това също беше невъзможно. Единственият човек, с когото можеше да разговаря, беше Чарли, а той бе виновен също като нея. Свързваше ги лъжата, подобно на двама крадци, които бягаха заедно. За един кратък миг тя се замисли дали страстта й към него не беше израз на безпокойството и нетърпението й. Дали тревогата, която изпитваше, защото животът й ставаше улегнал, застоял, а тя се превръщаше в майка си, не провокираше чувството, което я тласкаше към друг живот без обвързване, към края на всичко добро, редно и правилно.

* * *

— О, боже, Алисън. Това е ужасно — възкликна майка й, когато Алисън се обади на родителите си, за да им каже за катастрофата.

— Да — отвърна сухо тя.

— Горкото семейство — каза майка й. — Колко ужасно. Просто ужасно.

Алисън усещаше как сълзите й напират.

— А полицията… Обвиниха ли те в нещо? — попита баща й.

— Шофиране след употреба на алкохол. Пробата ми беше малко над нормата. — Алисън се засрами, че трябваше да казва това. — Очевидно не съм виновна от техническа гледна точка.

— Оох — каза баща й, сякаш го бяха ударили в корема.

— Снощи наистина трябваше да кажа нещо — обади се майка й. — Ти бързаше толкова много, а аз просто имах предчувствие. Наречи го интуиция, но усещах, че нещо ще се случи. Цяла нощ обикалях къщата. Не беше ли така, Ед? Не помниш ли, че ми каза да се успокоя и да седна?

— Винаги ти го казвам — отвърна бащата на Алисън.

— Да, но това беше различно. Ядосана съм. Аз трябваше да — можех да…

— Мамо, недей — каза Алисън. Майка й сякаш настояваше, че вещерските й сили можеха да попречат на катастрофата да се случи.

— Е, добре, но съжалявам, че не казах нищо. Знаех, че не си в състояние да караш сама до Ню Йорк. Звучеше напълно объркана.

Наистина ли, запита се Алисън, която както обикновено не успяваше да намери връзка между тълкуванието на майка си за психическото й състояние и начина, по който се чувстваше. Определено беше разтревожена снощи, когато майка й се обади, но причина за това беше решението й да излезе от къщи в последния момент. Или пък майка й беше права? Имаше ли и нещо друго?

— Да шофираш сама до града в дъжда, за да отидеш на парти. Та ти дори не обичаш да караш кола — терзаеше се майка й.

— Джун, успокой се — намеси се бащата на Алисън. — Това беше партито по случай книгата на Клеър. Алисън трябваше да отиде.

— Не ме карай да говоря за тази книга. Тя е шамар в лицето на горката Лусинда, независимо дали тя го осъзнава или не. Момичето трябва да се засрами.

— Джун — каза умолително бащата на Алисън.

Майка й продължи, без да му обръща внимание:

— Никога не съм имала доверие на Клеър Елис. У нея винаги е имало нещо непочтено. Така и не разбрах защо приятелството ви продължи. Едуард, не повтарях ли това години наред?

Наистина го беше повтаряла години наред. Джун и Клеър не се харесваха, навярно защото толкова много си приличаха. Клеър мислеше, че майката на Алисън бе погълната от себе си кралица на драмата, а майка й смяташе, че от Клеър няма да излезе нищо добро. Разбира се, и двете бяха прави. Алисън се съпротивляваше срещу чертите на майка си — арогантността на мнението й, добре преценената й импулсивност, непреклонния й отказ да спазва порядките, егоистичния й чар, — но се възхищаваше на същите тези качества у Клеър, у която те бяха изразени като лукава поквара.

— Алисън — намеси се баща й със сериозен глас. — Как можем да помогнем?

— Никак — отвърна сковано тя.

— Чарли как се справя с всичко това? — попита майка й.

— Добре. Доста… помага. Тази сутрин изведе децата.

— Как са Ани и Ноа?

Защо плачеш, мамо? — беше попитала Ани, застанала до леглото. Гласът й вече се бе превърнал в дразнещо хленчене, което показваше, че детето има нужда от нея. Алисън знаеше, че притеснението на дъщеря й бе свързано единствено с нейния собствен страх и неудобство, и трябваше да се пребори с желанието си да се обърне на другата страна. Вместо това тя придърпа Ани до себе си под завивките. (Алисън съзнаваше, че понякога изразява най-силна обич към децата си, когато е най-малко сигурна в себе си.) Ани се отдръпна от прегръдката й и погледна лицето й. Очите ти са подути, мамо — каза тя разтревожено.

— Знаят, че е имало катастрофа — обясни Алисън. — Но нищо повече.

— Как ще им кажеш?

— Не е нужно да им казва — каза баща й, а в същото време Алисън отвърна:

— Не знам.

— О, Алисън — въздъхна майка й. — Трябва да дойдем при вас. В момента не си в състояние да се справиш с децата. Ако трябва да съм честна, въобще не харесвам бавачката ти. Как се казваше? Роберта?

— Долорес.

— Да, Долорес. Понякога ми говори рязко, когато се обаждам, и съм сигурна, че не ти предава всички мои съобщения. Знам, че не храни добре децата и не се грижи за тях.

Алисън затвори очи и премести безжичния телефон на другото си ухо, сякаш с това можеше да смени темата. Беше вярно, че Долорес, бивша английска гувернантка, беше станала почасова гледачка по някакви неизвестни причини. Беше високомерна и властна, но Алисън не знаеше как да се справи с това. Честно казано, бе уплашена и смутена. И не искаше да мисли за това точно сега. Пое си дълбоко въздух, като внимателно подбираше думите си, и каза:

— Мамо, оценявам предложението ти, но мисля, че сме добре.

— Скъпа, не сте добре. Изобщо не сте добре — отвърна майка й.

Алисън бе любознателно дете. Когато беше на десет или единадесет години, тя четеше писмата на майка си и дневниците на приятелките си, подслушваше разговорите им, за да дочуе името си. Искаше да научи коя беше тя в очите на другите хора. И тогава се случи нещо: един ден, когато беше в осми клас, тя прочете бележката на една уж приятелка до друго момиче: Алисън Г. носи толкова странни дрехи. Отговорът беше: Да, и не е толкова хубава, колкото си мисли. Алисън взе думите им много насериозно. Нося странни дрехи и не съм толкова красива, колкото си мисля. След това просто престана да се интересува от мнението на другите.

— Права си. Не съм добре — каза тя.

Майка й имаше много въпроси: С каква скорост се беше движила другата кола? С изрядни документи ли е била? Дали асфалтът е бил мокър? Алисън с превишена скорост ли се е движила? Какво си е мислела онази майка, като е позволила на детето да седне в скута й в тези времена?

Алисън затвори телефона и се почувства уязвима и замаяна. Часове наред ту плачеше, ту сълзите й спираха, но сега очите й бяха сухи. Това й напомни чувството след раждането на Ани: изцедена, обезкръвена, почти прозрачна, сякаш тялото й беше празен пашкул.

Когато на задната врата се почука, Алисън стоеше в кухнята и оглеждаше отломките от опита на Чарли да нахрани децата за закуска. По пода бяха разпилени начупени мюсли, на масата бе разлято прясно мляко, а кутията му стоеше на плота с липсваща капачка, няколко вестника бяха сложени накуп, а на един стол имаше ябълка с две малки хапки, които вече покафеняваха. Кафеварката бе включена, но в каната нямаше нищо. Чуваше Чарли и децата от стаята за игри.

Алисън така и не успя да свикне с това. Когато беше с децата, тя постоянно вършеше нещо — бършеше плотовете, чистеше пода, зареждаше съдомиялната, сгъваше купчини пране. Чарли просто се занимаваше с тях. А тя почистваше след игрите им.

През малките прозорци в горния край на вратата тя видя къдравата руса коса на Робин. Облада я паника — последното, което искаше, беше да разговаря със съседката си. Но беше прекалено късно, защото Робин вече я беше видяла и колебливо махаше с пръстите на едната си ръка, като анемония.

Алисън си пое дълбоко въздух и отвори вратата.

— Заповядай. Направих бананов хляб — каза Робин и подаде на Алисън увит във фолио хляб. — Само това ми дойде наум.

Хлябът все още беше топъл и носеше утеха в ръцете на Алисън със своята тежест и топлината на бозайник, която излъчваше.

— Благодаря ти, Робин.

Колко мил беше жестът й. Алисън усети гъделичкане в горната част на носа си.

О, не. Щеше да се разплаче.

— Няма да оставам. Исках само да… — каза Робин.

Алисън поклати глава и стисна зъби. Въпреки усилията, които полагаше, очите й се напълниха със сълзи.

Робин взе хляба от ръцете й и го остави на плота. След това хвана ръката й и я поведе към масата.

— Какво ще кажеш да пием по кафе? — попита нежно тя.

Алисън само кимна, защото не можеше да говори. Тя наблюдаваше как Робин търси филтрите в шкафа, изми каната, сипа няколко лъжици смляно кафе във филтъра, наля вода в каната и изсипа в кафеварката. Обикновено би запълнила тишината с разговор, би възразила, че й сервират, би се притеснила за мнението на своята съседка, но сега не направи нищо подобно. Все още се чувстваше празна. Очите й, кожата й, устата й и ушите бяха само обвивка, а костите й — строежът. Мозъкът й беше сякаш на влечуго и просто отбелязваше движенията и реагираше на светлината и тъмнината.

Как щеше да продължи напред?

Като по чудо, Робин знаеше от какво точно се нуждае Алисън. Тя запази мълчание. Наблюдаваше кафеварката и от време на време я поглеждаше и й се усмихваше.

Робин беше съвсем различна от Алисън. Членуваше в Младежката лига, дванадесетгодишните й близнаци играеха голф; заедно със съпруга й членуваха в голф клуба в края на града (въпреки че Алисън знаеше от слуховете и квартала, че мъжът й, който беше банкер, беше сменял работата си два пъти за последните три години). Вероятно беше републиканка. Приятелките на Алисън бяха жени, които по някакъв начин се носеха по течението, които бяха започнали да работят на свободна практика и трудно намираха работа, които отново бяха забременели неочаквано след едно или две деца или пък, които също като нея имаха проблем с това да бъдат майки и домакини едновременно. Алисън често се учудваше на сякаш еднозначните чувства на Робин за майчинството и работата. Като че ли задоволството й беше свръхестествено — бе вечно заета, занимаваше се е училищата на децата си (постоянно организираше панаири за книги, посещение на кина, партита), членуваше в изпълнителното бюро на асоциацията на родителите и учителите. Алисън нескрито се питаше каква ли дълбока нужда изпитваше тази жена, та с такава готовност да я запълва с ежедневните битови детайли.

Но сега Алисън просто й беше благодарна.

Робин намери чаша за кафе, напълни я и я донесе на масата заедно с млякото.

— Захар? Подсладител?

Алисън поклати глава. Наля мляко в кафето си и отпи голяма глътка.

— Искаш ли да говориш за това? — попита Робин. Взе един нож и разряза банановия хляб. От чинията се издигна пара. Сложи я пред Алисън и тя си отчупи едно малко парченце. Не можеше дори да усети вкуса му, беше като стиропор в устата й. Прииска й се да го изплюе, но си наложи да преглътне.

— Не — отвърна тя. — Робин кимна и седна на стола срещу Алисън. — Момчето почина — каза Алисън.

— О — възкликна Робин. — О, Алисън — каза тя и сложи ръка на устата си.

— Аз… наистина… не искам да говоря за това.

— Добре. — След миг Робин протегна ръка и сложи студените си пръсти върху ръката на Алисън. — На разположение съм, ако имаш нужда. Нали?

Изправи се, но Алисън каза:

— Моля те, не си тръгвай. Остани още малко.

— Добре. Разбира се. — Робин потъна обратно в стола си.

Алисън се насили да се усмихне. Сякаш устните й се усмихваха сами и това беше изцяло механична дейност. След това заплака.

Робин стоеше до нея, а сълзите на Алисън се стичаха по лицето й. Не спря да плаче, докато те сами не пресъхнаха. След това заплака отново. Робин се изправи. Дори през сълзи, Алисън разбра, че търсеше кутия със салфетки, но не успя да намери, откъсна няколко парчета кухненска хартия и й ги подаде.

Чарли влезе в кухнята. Очевидно беше изненадан да види съпругата си да плаче безмълвно, а Робин да стои до нея.

— О, боже — каза той и потупа жена си по рамото. — Скъпа, нека оставим Робин да се върне при семейството си. Със сигурност си има работа.

— Искаш ли да остана? — попита съседката.

Алисън поклати глава. Искаше Робин да остане, но се срамуваше, че така неуместно беше изпаднала в нужда.

— Обади ми се — каза Робин. — По всяко време.

Усмихна се съчувствено на Чарли, а Алисън разтълкува усмивката така: и двамата ще се грижим за нея. Един мъж не може да се справи с това сам. Аз мога да помогна.

В този миг тя се запита защо Чарли не се беше оженил за някоя като Робин? Животът му щеше да е толкова по-лесен.

Съседката си тръгна и Чарли седна на масата. Ръката му покриваше долната част на лицето му. Алисън разпознаваше този рядък, но важен жест от репертоара му, който означаваше, че е смутен.

— Обадих се на адвокат — каза той след малко. — Съквартирант е на Бен от Харвард. Добър човек. Живее в Берген Каунти.

Алисън кимна.

— Той каза, че случаят звучи доста прост и ясен. Иска да знае всички подробности.

Тя подсмръкна и прочисти гърлото си.

— Днес ли? — попита.

— Не. Утре е добре. Тъкмо ще е готов и полицейският доклад.

Тя кимна отново.

— Ще се справим, Алисън.

— Дали?

Той я погледна в очите, но погледът му беше непроницаем и тя не успя да прочете какво всъщност й казваше.

Пое си дълбоко въздух.

— Първото нещо, което каза, когато ти се обадих снощи, беше: „Какво си направила?“.

Чарли се облегна.

— Ами обаждането беше стряскащо.

— Беше толкова студен.

— Бях заспал, Алисън — отвърна раздразнено той. — Ти ме събуди.

— И все пак. — Усещаше как сълзите й отново напират. Чарли събра няколко трохи на купчина. — „Какво си направила?“ — повтори тя е шепот, изпълнен с огорчение.

— Виж, съжалявам — каза той.

Но тя не можеше да остави нещата така.

— Не разбирам. Не разбирам откъде дойде това.

— Няма какво да разбираш — отвърна той. — Не влагай толкова много в думите ми. Не влагай нищо.

Тя го погледна вяло. Не искаше да влага прекалено много в думите му. Не искаше да влага нищо. Но колебливите му протести не помагаха особено.

— Трябва да обмислим следващите стъпки — продължи той.

Следващите стъпки. Бебешки стъпки, помисли си тя. Единият крак пред другия, стъпки на малко дете. Въображаеми стъпки. Стъпките, които мъртвото тригодишно дете никога нямаше да направи. Ето ме, отивам на онова място, на най-сантименталното място, помисли тя. Но не й пукаше. Сега живееше на това място.

Началото на декември

Когато Алисън се обади, за да покани Клеър и Бен на вечеря в Рокуел, Клеър прие обаждането като предложение за сдобряване. От известно време отношенията им бяха обтегнати. Трудно можеше да се определи какво точно се бе случило. Клеър мислеше, че неувереността и нараненото его подсилваха чувството, че вече нямат почти нищо общо помежду си. Клеър не можеше да разбере какво прави Алисън по цял ден вкъщи с децата и защо заниманията й не й позволяват да поддържа нормален разговор. След няколко влудяващи телефонни обаждания (по време на които децата крещяха или дърпаха Алисън за ръкава, а тя повтаряше въпросите, които вече беше задала) Клеър просто се отказа да я търси. Алисън също не бе звъняла.

Имаше и друго. Когато Клеър й се обади от вежливост, за да й каже, че в романа има някои места и събития от детството, които сигурно ще разпознае, въпреки че бяха замаскирани, реакцията на Алисън бе дразнещо буквална. За миг бе замълчала, а след това беше попитала остро: „И мен ли ме има в книгата?“, вместо да каже: „Колко интересно, какво научаваш за себе си!“, или пък дори да каже: „Браво, това е амбициозен проект“. Клеър търпеливо й бе обяснила, че всъщност никой не присъстваше буквално в книгата. Че като всяка творба, романът включваше отделни спомени, впечатления и събития, които бяха превърнати в нещо друго.

— Значи ме няма в книгата — каза вяло Алисън.

— Не. Не точно. Имам предвид, че може би има части от теб. Главната героиня има приятелка на име Джил, която може и да ти изглежда позната. Но това всъщност не си ти, ако разбираш какво искам да кажа.

— Не, не разбирам — отвърна Алисън.

Клеър въздъхна.

— Приятелката е с руса коса — обясни тя. — Другите детайли също са променени.

— Но с две думи казват, че тя съм аз.

— Стига, Алисън. Знаеш какво е роман.

— Разбира се, че знам. Но това не ми прилича на роман. Клеър.

— Виж, спорим за семантиката. Основното е истина — обясни тя. — Емоционалната реалност. Моята емоционална реалност. Но местата и имената са сменени, а някои oт събитията са променени до неузнаваемост.

— Аха — отвърна Алисън.

След това, вероятно в опит да си отмъсти, Алисън бе отхвърлила без предупреждение статия, която Клеър бе написала като услуга за нея за женското списание, в което работеше. Клеър получи добър хонорар, но се ядоса на намека на Алисън, че статията й била небрежно написана и необмислена.

И така, не бяха общували много отдавна. Досега.

В началото след като Клеър и Бен пристигнаха, на всички им беше леко неловко, сякаш не се познаваха добре. Но след няколко минути мерлото, свещите и приятната музика изгладиха разговора им. Децата бяха горе с бавачка, а Алисън бе приготвила масата предварително и бе сервирала ордьоври във всекидневната. (Срещите им невинаги изглеждаха толкова официални. Клеър и Бен няколко пъти им гостуваха в Рокуел и хапваха в кухнята китайска храна или набързо приготвено ястие от остатъците в хладилника.) Клеър с изненада установи, че е леко притеснена. Докато си говореха преди вечеря, тя набързо изпи една чаша вино и Чарли стана, за да донесе бутилката. Когато я доближи, за да напълни чашата й, той прошепна:

— Липсваш ми.

Тя го погледна стреснато в очите.

Той задържа погледа й.

Тя усети как се изчерви.

Бяха седнали около масата във всекидневната. Ядяха марули със синьо сирене и круши, когато Клеър се обърна към Чарли, който седеше до нея и по диагонал срещу Бен това беше тяхното обичайно разположение, — и неволно бутна чашата си с вино в скута му. Червеното вино попи в панталона му и остави тъмно петно като от месечен цикъл. За миг двамата останаха зашеметени, преди да осъзнаят какво се бе случило. Чарли се облегна, а Клеър се засмя, просто не се сдържа. После взе салфетката си и започна да попива виното. Лицето й висеше над скута му и това беше крайно неуместно. Засрамен, Чарли я избута, а Алисън отиде до хладилника, за да вземе сода (която със сигурност беше някъде там в добре заредения им хладилник на хора от предградията). Но докато Чарли я избутваше, той задържа китката на Клеър. Тя усети ръката му, но никой друг не можеше да види какво направи.

До края на вечерта тя стоя на масата и наблюдава останалите, без да ги чува. Да, кимаше с глава, усмихваше се леко, което беше неясен отговор, подходящ за всякакви въпроси. Алисън я погледна остро няколко пъти, тя бе свикнала с настроенията на Клеър. Нейният начин да компенсира поведението й се изразяваше в неспирно говорене.

— Има голяма разпродажба в магазина „Ей Би Си“ в Хоубоукън — каза тя. — Чарли, трябва ни килим за спалнята. Не мога да понасям всяка сутрин да стъпвам на студения под. Какво ще кажеш за сезал? Не драскащия вид, а вълнения. Може би в неутрални цветове? Вие имате ли килим в спалнята? Не си спомням.

— Имаме един ориенталски, който вече е много овехтял — отвърна Бен. — Нов килим би ни свършил добра работа. Какво мислиш, Клеър? Дали да не разгледаме разпродажбата този уикенд?

Единственото, за което Клеър можеше да мисли, беше бедрото на Чарли под панталона му, дългият мускул и гънката стегната кожа.

— Да, може да отидем — каза тя.

Бен се впусна да разказва история, която тя вече знаеше, за някакъв негов колега, който излизал с Мис Ню Йорк.

— Ще разчистя — каза Клеър и стана от масата. Събра празните чаши и едно плато и се опита да ги подреди в ръцете си.

— Внимавай — предупреди Алисън.

Чарли се изправи и взе една чаша за вино от Клеър.

— Ще ти помогна.

Бен улови погледа й. Личеше му, че е ядосан и малко наранен, защото Чарли не слушаше историята му.

— Ти седни — каза тя на Чарли. — Аз ще се справя.

— И без това трябва да се поразтъпча — отвърна той.

Пред вратата на кухнята Клеър се обърна и влезе заднешком през нея, а Чарли я погледна с особена усмивка, която другите двама не можеха да видят.

— Какво? — попита тя, когато вече бяха в кухнята, а вратата проскърца на пантите си зад тях.

— Трябваше да избягам — обясни той.

— Всъщност историята е забавна — каза тя, обърна му гръб и отвори съдомиялната. — Просто съм я чувала и преди.

— Остаряват, нали?

Тя не отговори. После каза:

— Може ли да донесеш чиниите?

Той излезе от стаята, а тя намери нечия недоизпита чаша вино и отпи голяма глътка.

Чарли се върна с чиниите, а тя изплакваше една купа в мивката. За миг останаха мълчаливи.

— Искам да те докосна — каза тихо той и въпреки че никога не го беше казвал, тя кимна без изненада, сякаш очакваше думите му.

Той плъзна ръка по шията й и тя изви гърба си. Пръстите му докосваха кожата й и допирът беше като електричество. Тялото й гореше на местата, по които я докосваше — лицето й, рамото, ръката, пръстите. Толкова дълго беше избягвала погледа му точно поради тази причина: сега го гледаше и небесносините му очи отразяваха нуждата, която самата тя изпитваше. Той целуна шията й и тя усети грапавите му устни, напукани от вятъра. Без да спира чешмата, тя се обърна към него и докосна напуканата му устна с език. Той се притисна към тялото й, като целият се разтвори за нея — устата, ръцете, краката си. Нещо я привличаше. Веднъж беше гледала подобно явление в едно научнопопулярно предаване — как змията поглъща заека, как челюстта й се отключва, тя отваря широко уста, а мускулите й се свиват, докато го поеме целия.

* * *

— Трябва да отидем у тях — каза Бен, разхождайки се напред-назад пред прозореца във всекидневната. — Можем да вземем децата за следобеда. Чувствам се толкова безсилен. — Той въздъхна. — Аз й дадох второто мартини. Принудих я да го изпие.

След обаждането на Чарли, Бен стана от леглото и отиде до „Френч роуст“ на ъгъла, за да купи две кафета. Прибра се с вестник, няколко мъфина, пакет клементини[8] Беше неспокоен, нервен и тъжен. Угрижеността на Бен имаше обратен ефект върху Клеър и я накара да се затвори в себе си. Тя разпознаваше баща си в тази ситуация: неговата неотзивчивост към бъбривостта на майка й. Обърканите чувства на Бен бяха толкова големи, че нямаше място за нейните, които несъмнено бяха още по-объркани.

— Мисля, че сигурно е изпила повече от две питиета — каза Клеър. Беше седнала на дивана и разсеяно разлистваше изданието с ревюта на книги на Ню Йорк Таймс. Остави списанието и продължи: — Както и да е. Дори да отидем, това няма да помогне. Сигурна съм, че има много хора, които се грижат за децата и носят храна. Ние само ще пречим. И освен това, Бен, утре заминавам за две седмици. Имам много работа.

Бен спря и я погледна.

— Все още й имаш зъб, нали?

Отне й един миг, за да разбере какво искаше да каже той.

— Какво? Не. Просто мисля, че трябва да им дадем пространство. Тя има нужда да остане сама и да прекарат малко време заедно като семейство.

Мисълта да види Алисън и Чарли заедно като семейство я изпълваше със страх.

— Това е ужасяващо. Невероятно — измъчваше се Бен. — Все трябва да има нещо, което да направим за тях.

— Намери им адвокат — напомни му Клеър. — Той поклати глава. Това не беше достатъчно. — Можем да им изпратим цветя — каза Клеър. Искаше да бъде сама, далеч от Бен, който имаше нужда да изрази гласно чувствата си. Силно и отчаяно искаше да говори с Чарли, да разбере какво мисли и как се чувства, но не знаеше кога ще има възможност за това. Какво щеше да се случи сега? Алисън сигурно беше съкрушена. Чарли трябваше да се погрижи за нея, разбира се. А после, какво? До вчера всичко изглеждаше сравнително просто — измамата, аферата, чувствата, които бяха пробудени отново след толкова години. Днес всичко това изглеждаше извънредно сложно.

— Цветя… не знам — каза Бен. — Не са ли някак… за погребение? Или пък създават усещане за фалшиво веселие? Цветята сякаш ще изпратят грешно послание.

— Разбира се, прав си — промърмори тя, а Бен се обади на „Зайбарс“[9]за да провери дали могат да изпратят подаръчна кошница в предградията, а след това отиде до магазина, за да направи лично покупките. Точно от това имаше нужда Бен — от някаква задача. Изправен пред факта, че не може да направи нищо, той имаше нужда от действие.

Той си беше такъв. Вечерта, в която беше първата им истинска среща, планираха да хапнат тайландска храна във Вилидж, няколко дни след като се запознаха на един купон. Клеър седеше на една пейка в парка „Уошингтън скуеър“ и наблюдаваше как той идва към нея с раница на гръб и цветя в хартиен конус. Беше висок, непохватен студент от Харвард с тъмна коса, мека усмивка и малки златни очила, които бяха прекалено кръгли за лицето му. Знаеше, че той се чувства някак разголен, докато върви към нея. Още тогава, без да го познава, тя видя, че под тънката маска на самоувереността му се спотайва несигурността. В този миг тя намери в него онова, което разпознаваше в себе си.

— Здравей, Клеър Елис — каза той, щом приближи. Гласът му беше дълбок и дрезгав. Подари й цветята — жълти рудбекии (кой мъж подаряваше рудбекии?), свали раницата от рамото си и извади бутилка вино, малко сирене, франзела и две малки чаши за безалкохолно. — Не знаех какво да донеса, затова взех всичко това. Надявам се, че нямаш нищо против да си направим пикник.

Клеър дълго си мислеше, че може да живее в любовта на Бен, че това ще запази здравия й разум. Тя често се питаше дали всъщност точно Бен, с неговия ерудиран разум, не беше единственото нещо, което я делеше от живот, изпълнен с маниакална непредсказуемост. Понякога подозираше, че той живее чрез нея — не беше нужно да е импулсивен, защото тя беше, а тя му позволяваше да бъде необходимото насърчаващо присъствие на заден план. За него това бе една безопасна и удобна роля. Но дали бе добре за нея? Дали той й помагаше, като я предпазваше от демоните й, от нейните собствени своеволни чувства, които не подлежаха на контрол? Понякога тя се чувстваше като екзотично дърво, навярно като бонсай. Той беше опекунът, който се грижи за нея, но и я кастреше.

— Не мога да го направя. Не мога да отида там.

— Защо не? — попита терапевтът на Клеър Дийна Бронстейн и се взря в нея над очилата си.

Клеър пъхна показалеца си в кожената възглавница на дивана и започна да наблюдава как изчезват образувалите се в кожата меки вдлъбнатини.

— Какво ти пречи да го направиш? — притисна я Дийна.

— На първо място, довечера летя за Бирмингам.

— Аха — отвърна Дийна и записа нещо в бележника си, който винаги беше в скута й.

— Започва турнето ми. Важно е за мен.

— Така е — кимна Дийна.

— Предполагам, че можех да отменя този сеанс и да отида сутринта. Но трябваше да те видя. Просто не можех да се изправя пред нея така.

— Как, Клеър? — попита нежно Дийна.

Клеър погледна маслената картина над главата на Дийна, която изобразяваше крайбрежието на Мейн. Пейзажът й беше толкова добре познат, че считаше, че може да открие в него всяко камъче. Веднъж бе попитала Дийна къде се намира това и тя й беше обяснила, че е от Спрус Харбър — селце, в което се скрива за четири седмици всяко лято. От началото на май картината се променяше в ума на Клеър, от успокояващ пейзаж — в провокация, в напомняне, че Дийна има живот извън този офис, някъде далеч оттук.

— Всичко това е толкова иронично.

— В какъв смисъл?

— Алисън е най-внимателният човек, когото познавам. В училище винаги избирахме нея да шофира. Аз бях онази, която правеше глупостите.

— Какви глупости?

— Да пия и да карам кола. — Клеър сви краката си под тялото си и се облегна на големия диван. Пое си дъх и издиша бавно. — Да спя със съпруга на друга жена.

— Ах.

— Ах.

Дийна остави бележника на малката кръгла маса до себе си.

— Не коя да е жена.

Клеър кимна.

— Значи, когато казваш, че не можеш да се изправиш пред нея…

— Ужасно е, нали?

Дийна само вдигна глава.

Клеър погледна плътните пластове синьо и сиво в картината, дръзките зелени щрихи. Оранжево, червено, охра: как художникът беше видял всички тези цветове в скалите?

— Дълбоко в себе си усещам, че Алисън трябва да знае за мен и Чарли. Не мога да преценя дали усещането ми е съзнателно или не. Аз ги запознах. Аз ги събрах. Мисля, че тя знаеше, че между нас е съществувал някакъв флирт.

— Изпита ли ревност, когато тя и Чарли се събраха?

— Не, не мисля. Почувствах, че съм й дала подарък — неговата любов.

— А как се чувстваш сега?

— Ох. — Клеър въздъхна. — Не знам. Може би истината е, че исках да го задържа наблизо. Единственият начин да го запазя, беше да го дам на Алисън.

Дийна помръдна в стола си.

— Това е голямо признание.

— Сигурно мислиш, че съм ужасен човек.

— Защо го казваш?

— Защото аз бих си го помислила, ако бях на твое място.

— Защо?

Клеър си пое дълбоко дъх.

— Ами, на първо място заради катастрофата.

— Чувстваш ли се виновна за катастрофата, Клеър?

— Не. Не знам. Може би донякъде. И Чарли трябваше да присъства и после да се приберат заедно, но той не дойде. Заради неловката ситуация, предполагам. И тя изпи онези мартинита, а аз дори не й позволих да дойде на вечеря. Бен я покани, но аз не исках тя да идва.

И се чувстваш зле заради това.

— Да. Всичко е толкова сложно.

— Така е — съгласи се Дийна.

Прозорците издрънчаха и въпреки че щорите бяха спуснати, Клеър знаеше, че минава градски автобус. Усещаше тътена му под краката си.

— Постоянно мисля за онази случка от гимназията с Алисън, когато шофирах пияна.

Дийна кимна и отново взе химикала.

— Бяхме в нечие жилище и аз изпих няколко бири. Решихме да отидем до един вир, наречен Гроувърс гълч. Спомням си, че Алисън ме попита дали съм добре и дали мога да карам, а аз казах: „Да, разбира се“. Наистина мислех, че съм добре. Возих няколко човека, а тя караше колата зад нас. Тъкмо се стъмваше. Пътят вървеше нагоре-надолу — Клеър показа с ръка, като я движеше по въображаемите гребени, — имаше бавни, стръмни изкачвания и дълги крайбрежни спускания. Почти се бяхме спуснали по хълма, когато забелязах онези неясни бели фигури по пътя. Намалих, но карах прекалено бързо. Усетих удара под гумите. Бум-бум. Беше отвратително. Никой в колата не разбра какво стана, защото се смееха на нещо. Но когато пристигнахме, издърпах Алисън настрана и й казах, че навярно бях блъснала нещо. Нещо бяло. Тя ме прегърна и каза: „Е, вече не е бяло“. След това прошепна: „Няма да кажа нищо, ако и ти не кажеш“. — Клеър се засмя. — „Няма да кажа нищо, ако и ти не кажеш“. — Тя поклати глава. — Алисън успява да направи така, че всичко да изглежда наред, дори и когато и двете знаем, че нищо не е наред.

— Била е добра приятелка — каза Дийна.

— Да, беше.

— А сега…

— А сега — каза Клеър.

По-късно следобед, докато вадеше дрехи от скрина, за да приготви багажа си, и наблюдаваше смяната на неоновите цифри на часовника — 16:19, 16:20, 16:21, — Клеър осъзна, че не може да замине, без да се обади на Алисън. Тя вдигна телефона и го задържа с две ръце. Натисна бутона за набиране с палец и видя как малкият електронен апарат светна. След това затвори. Отново натисна бутона, апаратът отново светна и тя набра номера на Алисън и Чарли.

Никой не вдигна. Обаждането беше пренасочено към гласова поща. Потрепвайки от облекчение, Клеър се насили да остави съобщение.

— Здравей, Алисън — каза тя. — Искам само да знаеш, че постоянно мисля за теб и се чувствам ужасно заради случилото се. Тази вечер летя, но моля те, обади ми се, ако искаш. Знам, че Бен пътува към вас и аз… — Тя заекна, преди да изговори лъжата. — …и аз наистина исках също да дойда. Е, добре. Съжалявам, че не се чухме. Аз… аз наистина съжалявам.

Е, това беше вярно. Наистина съжаляваше. Но дори докато изричаше думите, тя вече избутваше Алисън от ума си. Защото ако наистина си позволеше да съчувства на Алисън, трябваше да й съчувства за всичко — необятността на собственото й предателство, ужасната жестокост на това, което двамата с Чарли правеха. А тя не можеше да го направи. Не сега. Не още.

Октомври 2008 г

Клеър изгуби бебето в една ветровита понеделнишка сутрин. Бен тъкмо беше пристигнал в офиса си.

— Кървя — каза му тя, щом той вдигна телефона.

— По дяволите, какво искаш да кажеш?

— Не знам. Божичко, не знам — отвърна тя, ридаейки в телефона.

— Обади се на лекаря. Искаш ли аз да му се обадя?

— Просто си ела — каза тя.

Тръгна си от работа, без да каже на никой, и остави чертежите си разпилени по пода. Слезе четиридесет и седем етажа надолу с асансьора, спря си такси, което попадна в задръстване, слезе от него и се качи в метрото. Смени влаковете на „Четиридесет и втора улица“ и докато пътуваше, наблюдаваше как спирките се сменят на забавен каданс: „Петдесет и девета“, „Шейсет и шеста“, „Седемдесет и втора“, „Осемдесет и шеста“. Слезе от влака и се затича нагоре по тротоара, а пред сградата им на улица „Осемдесет и седма запад“ се търкаляха боклуци.

Когато Бен се прибра, Клеър беше в спалнята. Тя не плачеше. Лежеше на леглото, обърната към стената, завита с одеяло.

— Няма го вече — каза тя.

— Сигурна ли си?

Тя не отговори. Бен приседна до нея, докосна рамото й, а тя се сгуши до него и сложи глава в скута му. Той нежно погали косата й, като повдигаше къдриците с пръстите си. След малко тя каза:

— Иска ми се да не бяхме казвали на никого.

— Аз ще се погрижа за това — отвърна той.

Тя отново замълча. А после каза:

— Мислиш ли, че Господ ни наказа, защото не бяхме сигурни дали искаме дете?

Той я погледна, докато лежеше в скута му. Не виждаше очите й.

— Аз бях сигурен — отвърна.

След малко Бен отиде до прозореца. Небето имаше мек бял цвят със сиви полутонове — същите цветове, които бяха избрали за всекидневната си от каталога на „Бенджамин Мур“ преди няколко месеца, когато се преместиха в тази сграда, подходяща за семейства с деца. Порцеланово бяло. Погледна през прозореца, а след това отново се вгледа в стаята. Сякаш можеше да отвори един прозорец и да влезе в друга стая. За миг се замисли какво ли би било, ако наистина можеше да го направи. Погледна надолу към улицата и видя мръсните жълти таксита. Съседката им от долния етаж, облечена в кожено палто на райета, която приличаше на миеща мечка в човешки ръст, потропваше нетърпеливо с крак, докато померанското й куче душеше предната гума на един паркирал автомобил. Бен затвори прозореца.

Тръгна към Клеър, но тя, изглежда, беше заспала. Бен изведнъж ожадня и отиде в кухнята, която представляваше тесен проход в задната част на апартамента, добре организирана, подобно на кухня на кораб. Отвори хладилника от неръждаема стомана и намери бурканче сушени домати, опаковка маслини „Феъруей“, няколко нелепи подправки, като например бадемова паста и горчица от трюфел, половин блокче белгийски шоколад и кутия портокалов сок с изтекъл срок на годност. Отвори шкафа над мивката и намери пакет органични кафяви филтри за кафе, но не и кафе. Замисли се и не успя да си спомни кога последно бяха правили кафе у дома.

Той затвори шкафа и се свлече по гладката му повърхност от неръждаема стомана, докато не приклекна на пода, гледайки през големия прозорец в другия край на апартамента.

Следващите няколко нощи Клеър не спеше спокойно и се въртеше насън.

— Къде си? — плачеше тя.

— Тук съм.

— Къде си?

— Тук съм. Тук съм, Клеър.

Тя поклащаше глава и се обръщаше на другата страна.

— Не мислиш, ли че… — започна Бен след няколко седмици. — Не мислиш ли, че… — Той проследи с пръст сините линии по ръката й. — …че трябва да опитаме отново?

Тя се обърна на другата страна.

— Когато си готова.

— А ако никога не стана готова? — попита тя.

* * *

— Здравей. Как е тя днес?

— Влез — покани я Чарли и задържа вратата отворена, а Робин направо влезе. През последните няколко дни той започна да се възхищава на нейната прямота. Беше приятно, че не се налагаше да играе играта „от-какво-имате-нужда“, „от-нищо-добре-сме“ с хора, които кършат ръце и предлагат помощ, но не знаят как да се справят. Робин не беше такава. Тя просто идваше. Не питаше какво искат, а просто донасяше неща, от които смяташе, че имат нужда: мляко и хляб, топла лазаня. Тя заведе Ани и Ноа в дома си (когато Чарли отиде да ги вземе, той се увери, че това беше един истински дом на удоволствията. Очите на децата бяха ококорени от почуда заради богатото разнообразие от видеоигри и анимационни филми на телевизора с огромен плосък екран, опаковките снаксове във весели цветове и безгрижно разхвърляните по пода на всекидневната най-модерни играчки, до които човек не може да се добере).

— Тук е доста тихо — отбеляза Робин.

Тя е горе с децата.

— Ще й кажеш ли, че съм тук?

— Да, секунда.

Чарли се изкачи по стълбите и зави към спалнята. Вратата беше леко открехната и той я отвори изцяло. Алисън бе облечена с клин и син суитшърт на университета в Северна Каролина, който бе купила миналото лято на срещата по случай петнадесетгодишнината от завършването си. Косата й беше вързана на конска опашка, а тя седеше с кръстосани крака на пода и заедно с Ани играеха на „Не се сърди, човече“. Чарли се вгледа в сумрака. Завесите бяха дръпнати. Ноа, легнал на земята, си играеше с две малки влакчета, като водеше разговор между тях на висок глас.

— Хей. Робин е долу — каза Чарли с престорена веселост и дръпна едната завеса. Чувстваше се като медицинска сестра, която се опитва да събуди пациент.

Алисън го погледна и присви очи от студената светлина, която нахлу в стаята.

— Колко е часът?

Чарли показа будилника със свободната си ръка и каза, без да има нужда:

— Четири и десет.

— Твой ред е, мамо — подкани я Ани.

Алисън взе една карта и я обърна.

— Десет хода напред или един назад — прочете Ани. — Напред е по-добре.

— Да я поканя ли горе? — попита Чарли.

— Изглеждам ужасно — промърмори Алисън. — Не съм се къпала три дни.

— Имаш нужда от вана — каза Ани. — Вана със сапунени балончета. Хайде, мамо, играй.

Алисън покорно взе зелена пластмасова пионка и я премести десет хода с показалеца си.

— Изглеждаш добре. А и тя не се интересува от това — каза Чарли.

Алисън го погледна остро и той разбра, че тя е усетила нетърпението в гласа му. По-спокойно, помисли си той. Досега не осъзнаваше колко много му се иска Робин да остане. Внезапно почувства, че го желае отчаяно.

— Хах! Не се сърди, човече! — изпищя победоносно Ани с карта в ръка. — Съжалявам, мамо. Трябва да се върнеш в началото.

Чарли слезе на долния етаж и каза на Робин:

— Можеш да се качиш.

— Сигурен ли си?

— Да. Тя е — трудно е.

Робин кимна.

— Представям си.

— Благодаря ти, че се отбиваш. Мисля, че хората всъщност не знаят какво да правят. По дяволите, аз не знам какво да правя.

— Има ли някакви новини?

Чарли не знаеше дали Алисън й беше казала за шофирането в нетрезво състояние, затова не спомена нищо. Вместо това каза:

— Погребението на момчето е утре. Алисън иска да отиде.

Робин направи гримаса.

— Смяташ ли, че е добра идея?

— Не. Но тя вече е решила. Каза, че ще отиде с автобуса, ако не я закарам.

— С автобуса?

О, по дяволите. Значи Робин не знаеше.

— Все още не се чувства готова да шофира — обясни той.

— Да, разбира се. Къде е погребението?

— В Патерсън.

— Аз мога да я закарам — предложи Робин.

За миг Чарли се изкуши да приеме предложението. Последното нещо, което би искал, беше да ходи на погребението. За него това бе твърде неуместно. Имаха ли право да споделят скръбта на това семейство? Страхуваше се, че присъствието на Алисън можеше да бъде прието много по-зле от просто неуместно, дори като коравосърдечно. Истина бе, че ако Алисън не беше се озовала на онова кръстовище, а и вероятно ако не беше изпила онези мартинита, момчето можеше да е все още живо.

Но Чарли знаеше, че Робин няма как да заеме неговото място. Спомни си за откъс от книгата Мечката отиде в планината, която снощи беше чел на Ани и Ноа: Не можем да минем над нея. Не можем да минем под нея. Трябва да минем през нея.

Той поклати глава.

— Благодаря за предложението.

— Тогава ще гледам децата.

Чарли се усмихна, за да покаже мълчаливото си съгласие.

Робин се качи на горния етаж, а той извади съдовете от съдомиялната и я зареди отново с купите от закуска, избърса плота, събра играчките от пода на кухнята. След това спря в коридора и се заслуша с вдигната глава. Чуваше тих шепот. Извади мобилния си телефон от джоба си и набра номера на Клеър.

— Хей — прошепна той. — Къде си?

— Господи. Чаках да се обадиш.

— Не можех.

— Знам. Не го очаквах, просто се надявах. Преди малко оставих съобщение за Алисън.

— Да, знам. Тя спомена нещо. Много мило от твоя страна. Къде си в момента?

— Пътувам за летище „Ла Гвардия“. Заминавам за представянето на книгата.

— О, да. Истинският живот — отвърна той.

— Изобщо нямам такова чувство.

— Е, това тук пък съвсем не прилича на истински живот.

Тя изсумтя.

— Това, което преживявате, си е съвсем реално, нали?

— Може би. Не знам. По-скоро сюрреалистично.

Изведнъж той се почувства много уморен. Нямаше сила да изговори дори една дума. Искаше да се скрие в някоя дупка и да заспи за дълго.

— Толкова съжалявам, Чарли — каза Клеър. — За първи път след катастрофата Чарли усети как гърлото му се свива, а очите му се замъгляват от сълзи. Преглътна трудно.

— Всичко е наред — каза нежно тя.

— Не, не е. — Той се задуши и прехапа устни, за да успее да запази гласа си под контрол.

— Исках да дойда, но просто…

— Знам. — Той едва не си върна думите назад, защото се страхуваше, че тя ще приеме откровеността му като обидна.

Но тя каза само:

— Така си помислих. Сигурна съм, че е било достатъчно трудно.

— Да.

— Просто ми се искаше да те видя.

— Знам. — Копнежът му по нея беше толкова силен, сякаш беше злокачествен и достигаше дълбоко в костите му.

— Бен иска да ви посети. Ще се обади.

— Добре.

— Как е тя?

— Добре е. Какво мога да кажа? Съкрушена е. Добре е.

— Разбирам.

— Стига сме говорили за това. Би трябвало да питам за теб — каза той.

— Не, не трябва. Не сега.

— По-късно — прошепна той.

— По-късно — повтори тя.

Чарли остави Алисън пред вратата на погребалната зала и отиде да паркира. Влезе в покрития със светъл кафяв килим параклис точно преди да затворят вратите. Алисън стоеше сама на пейката отзад. Звучеше инструментална версия на песента „Сълзи в рая“ и Чарли си помисли, че погребалната зала сигурно разполага със специална музика за деца. В предната част стоеше малък ковчег в бебешкосин цвят, а от двете му страни имаше два огромни букета с форма на сърце, украсени като глазура на торта от витрината на супермаркет.

— Толкова е малък — прошепна тя.

— Поне не е отворен — каза тихо Чарли.

Повече от половината параклис беше пълен. Сигурно имаше над шестдесет души. Когато всички заеха местата си, свещеникът заговори за безсмислието на подобни трагедии, но и за това как Господ има план за всеки от нас и ние не трябва да поставяме под съмнение този план. Други хора, които говореха със задавени от сълзи гласове, си спомняха за любовта на Марко към бейзбола, за колекцията му от колички Мачбокс, за необикновената му способност да имитира музиката от телевизионните реклами, за настойчивостта му да носи колана с инструменти на баща си, въпреки че от тежестта му едва не падал на пода. Казаха, че Господ щял да се грижи за Марко и ангелите щели да си играят с него, а дядо му, който вече бил на небето, щял да го научи на фокуси с карти. Никой не спомена катастрофата.

Би било успокояващо да вярваш в съдбата, помисли си Чарли. Да вярваш, че има причина за цялата тази скръб, че това е изпитание, през което трябва да се премине. Че смъртта на това малко момченце не е просто причинена от погрешна преценка и необмислено решение, а е част от по-голям план, подробностите от който ще бъдат разкрити през идните години. Но за него това беше невъзможно. Едно дете беше мъртво, а съпругата му имаше вина, макар и не изцяло. Това дете никога няма да стане на четири, на четиринадесет или двадесет и шест години. Няма да завърши училище, да вземе шофьорска книжка или да има свои деца. Родителите му няма да се гордеят с него, нито пък ще бъдат разочаровани. Професията му щеше да бъде нечия друга професия, съпругата му — нечия друга съпруга. Нямаше да се грижи за родителите си, когато те остареят, или пък да продължи семейното име. До края на живота си майка му щеше да се пита в какъв човек би се превърнал той.

На Чарли му хрумна, че последно бе ходил на погребение, когато майка му почина. Разбира се, беше много по-различно. Битката й с рака бе дълга и тежка и въпреки че никой не искаше да го повярва, всички знаеха, че си отива. Тялото й беше кремирано, а прахта й — разпръсната в езерото зад дома й.

Когато ракът се появи за първи път — тя откри бучка в маточната шийка и премина през едногодишно лечение с химио-и лъчетерапия, — майката на Чарли приключи терапията физически смалена и емоционално променена. Гъстата й руса коса, която винаги носеше на кок, окапа, а след като порасна отново сива и тънка, тя я подстрига късо. Ходеше на екскурзия с други онкоболни до Тускон и Таос и започна да се занимава с ащанга йога[10]. Кухненският й робот постоянно стоеше на плота и тя пиеше билкови отвари в дълбоки, земни цветове — зелено, ръждиво и кафяво. А когато ракът се завърна петнадесет години по-късно и засегна всички лимфни възли и някои кости, тя сякаш беше готова за това. Когато Чарли най-после отиде да я види, тя му довери, че през тези години бе направила всичко, за което е мечтала — нещата, за които се беше чудила какво представляват през първите четиридесет и една години от своя живот: беше пробвала марихуана, бе правила секс с непознат, беше къмпингувала на върха на планината и бе усетила мускулите и костите в тялото си по начини, за които не беше предполагала, че могат да се движат.

Малко преди да почине, тя лежеше в болничното легло с почистено от грим лице и тръбички в ръцете. Хвана ръката му и го погледна в очите.

— Ето какво научих — каза тя. — Не е достатъчно да се надяваш, че щастието ще те намери. Ти трябва да го търсиш. И още нещо: независимо колко объркан изглежда животът ти, ти имаш сили да го промениш. Не повтаряй моята грешка и не губи ценни десетилетия само защото се страхуваш да действаш.

По онова време думите и звучаха на Чарли като някакви Ню Ейдж[11] глупости. Живееше в Ню Йорк и до голяма степен правеше това, което искаше. Разговорът в стил „улови мига“ с майка му, която беше жена на средна възраст, му изглеждаше прекалено опростен и леко неприличен и неподходящ. Коя беше тази жена с къса, щръкнала коса и сериозен поглед, лишена от майчина нежност, която бълваше лозунги, достойни за рекламите за разпродажби от задните корици на списанията в самолетите? Но напоследък думите й го преследваха. В спомените си виждаше майка си в онова болнично легло, облегната на твърдите бели възглавници. Устните й бяха тънки и безкръвни, почти безцветни, а очите й — тъмни и блестящи. Понякога в съзнанието му изплуваше образът й в моменти, в които тя чака на опашка пред банкомат или пазарува, и тогава очите му се пълнеха със сълзи. Майка му беше права. Тя знаеше какво го очаква и го беше предупредила, а той — млад, погълнат от себе си и неподозиращ за хилядите начини, по които животът може да те смаже — й се беше глезил и успокоявал, а в крайна сметка не й беше обърнал внимание. По дяволите, каква надменност и арогантност. Дали животът му щеше да е различен, ако я беше послушал? Дали ако преди десет години беше взел едно смело решение, сега щеше да избегне тази бъркотия?

Веднага щом погребението на момчето приключи и от аудиосистемата зазвуча „Вятър под крилете ми“, Чарли побутна Алисън и двамата излязоха тихо навън. Тя искаше да разговаря с родителите, но Чарли успя да я убеди, че това е неуместно. Ако той беше бащата на момчето, това би било последното нещо, което би искал. Тя се спря за миг в задната част на параклиса и го последва навън към паркинга през двойните врати.

По пътя към къщи тя се обърна към Чарли и каза през сълзи:

— Знам, че си ми ядосан.

— Не съм ядосан, Алисън.

— Да, ядосан си. Кажи ми най-лошите неща, които си мислиш. Кажи ми, че съм безотговорна и глупава. Пияница. Убийца. — Тя почти изплю думите, сякаш го предизвикваше да се съгласи с казаното.

Той я погледна внимателно. Всъщност той й беше ядосан — заради несигурността, която знаеше, че я беше подтикнала да пие толкова много на партито; заради лошата й преценка и дори заради страданието, което показваше в момента.

Той сложи и двете си ръце на волана, а след това вдигна едната, за да потрие бузата си.

— Не си пияница. Нито пък убийца.

Тя се задъха леко, сякаш думите му й нанасяха физическа болка.

Чарли шофираше мълчаливо и се чудеше на собствената си способност да причинява болка. Изпита силно съжаление. Но не можеше да се отърси от гнева, който изпитваше към нея. Той знаеше, че всъщност проблемът не бе неговата вина. Проблемът се състоеше в това, че той бе на ръба да си признае — желание, което нямаше нищо общо с Алисън. То не беше свързано с нея, с децата и живота им в Рокуел. Но катастрофата направи невъзможно преследването на това желание. Сега усещаше, че се намира на ръба на чувство, което беше по-силно и по-опасно от всичко, което някога бе изпитвал — безкрайно отчаяние.

Октомври 2001 г

Веднъж, когато бяха на вечеря с Клеър и Бен в Ню Йорк, Алисън и Чарли се разбраха да пътуват с тях през уикенда за една есенна октомврийска разходка. Чарли направи резервации в порутен хотел, предлагащ закуска. Избра хотела от стар пътеводител, останал в книжарница „Странд“. Това е типично за него, бе отбелязала Клеър, когато пристигнаха.

— Чарли е такава скръндза — възропта тя пред Алисън, докато следваха възрастния собственик нагоре по разнебитените стълби, водещи към стаите им. — Не трябва да му позволяваме той да организира нещата — добави тя. (Чарли бе скръндза, но Алисън знаеше, че той усеща силно разликата между непечелившата си професия и заплатата на Бен като корпоративен архитект.)

Чарли си беше тръгнал по-рано от работа. Бе взел метрото, а след това и автобус, за да стигне до най-евтината фирма за автомобили под наем, която успя да намери, близо до реката, на улица „Тридесет и първа“. Избра лъскав бял форд фокус и отиде до Уест енд Авеню, за да вземе Алисън. През това време тя бе събрала багажа им. Той беше оставил разпиляна купчина дрехи на скрина — панталон и зелен пуловер, боксерки и чорапи, няколко бели тениски и кожен несесер, в който държеше оръфана четка за зъби, полупразна паста за зъби и малка жълта опаковка овлажняващ крем, взет на промоция. Тя огледа гардероба си за някаква дреха, която да не е черна. Отиваха на север, а там хората носеха цветни дрехи.

Когато Чарли спря пред сградата, Алисън стоеше във фоайето и разговаряше с Франк, портиер на половин работен ден. Времето беше студено и ветровито. Франк занесе чантата й въпреки нейните протести, а тя завъртя очи към Чарли, докато той ги наблюдаваше, за да му покаже, че нямаше избор. Отношението към портиера като към слуга беше чувствителна тема за Чарли.

— Франк — каза той, след като свали прозореца и се наведе през другата седалка, — не е нужно да…

— Сър, за мен е удоволствие да помогна на толкова прекрасна млада двойка. Истинско удоволствие. Приятен уикенд.

Франк беше от старата школа и единственото, което можеше да направи човек, беше да кимне в отговор. Дори и Чарли разбра това и му помаха за довиждане с огорчена усмивка. В отговор Франк бързо му отдаде чест.

— Предполагам, че когато имаме бебе, наистина ще ни трябва портиер — каза Алисън, докато Чарли се вля в трафика.

— Мда — отвърна той.

— Но на мен ми харесва и сега — каза тя. — Кара ме да се чувствам в безопасност. А и е от полза при получаване на пратки.

— Всъщност — отговори той, докато спираше на червения светофар — наскоро четох, че хората, които живеят в сгради с портиери, се успокояват безпричинно. Всеки може да влезе или да се промъкне, докато портиерът не гледа.

— Зелено е — каза тя. В следващите няколко пресечки набраха скорост — „Седемдесет и четвърта“, „Седемдесет и трета“, „Седемдесет и втора“ и надолу по „Шестдесета“, докато не се озоваха в задръстване около центъра „Линкълн“. — Не ми пука, дори и да е само илюзия — обясни тя, докато стояха на една пресечка. — Харесва ми да се чувствам в безопасност.

Той я погледна с весела усмивка, цъфнала на лицето му.

— Я, каква традиционалистка стана изведнъж. Още малко и ще поискаш къща с бяла ограда в Кънектикът.

Това беше игра, която двамата играеха — да се обвиняват един друг в буржоазни стремежи. Това беше техният начин да се справят с основателния страх, че животът им ставаше предсказуем от демографска гледка точка.

— Да не прибързваме — отвърна тя. — Първо кучето. После бебето. И чак тогава къщата.

Той хвърли поглед към цифровия часовник.

— Ал, не мога да повярвам, че каза на Клеър, че ще ги вземем. Можехме да се чакаме някъде. Това удължава пътя ни с един час.

— И какво от това? — попита тя. — Така ще можем да прекараме повече време заедно, нали?

— Може би — отвърна той.

Чарли беше прав. Отне им двадесет и пет минути, за да се измъкнат от трафика в центъра. Имаха много неща, които да обсъдят, но си казаха малко. Времето беше изпълнено с въздишки и мърморене, с внимателно шофиране. Минаха през „Таймс Скуеър“. Неоновите светлини окъпаха таблото и се плиснаха в очите им.

Когато стигнаха до сградата на улица „Седемнадесета“, Чарли скочи от колата и натисна звънеца.

— Бенджамин, сър — каза той с преувеличена официалност, — автомобилът и шофьорът ви очакват.

Чарли се върна в колата. Няколко минути двамата с Алисън чакаха мълчаливо. Тя натисна някакви копчета по таблото и намали отоплението. Улицата беше тиха. От едната страна автомобилите бяха паркирали в две редици, дебнейки за свободно място. Всеки път, щом минеше камион, Чарли трябваше да обиколи пресечката.

Алисън сложи ръка на крака на Чарли, точно над коляното, сякаш искаше да се сдобрят, макар че не беше сигурна защо имаше нужда да се сдобряват.

— Какво — изрече той с неутрален глас, а репликата му не прозвуча нито като въпрос, нито като настойчиво искане. — Тя отдръпна ръката си. — Взе ли зеления ми пуловер?

Алисън кимна.

— Добре. Ще бъде студено.

— Обичам те — каза тя.

— Знам — отвърна той след миг. После сякаш осъзна, че това не бе достатъчно, и добави: — И аз те обичам. Ето ги.

Някой почука силно на прозореца на Алисън.

— Здравейте.

Беше Клеър със своите блестящи лешникови очи, дълги обеци и големи червени устни, облечена с черно кашмирено поло и модерни изтъркани дънки. Алисън отключи вратите и тя влезе в колата. Бен почукваше по багажника, а тропането му вибрираше под краката на Алисън. Чарли отвори багажника, а Бен бръкна в него за малко и после го затвори. Алисън погледна приятелката си, а тя й се усмихна и стисна рамото й.

— Приключение — каза тя. — Точно от това имаме нужда.

Излязоха от града, дърветата бяха навсякъде около тях.

Цветовете напомняха на Алисън за есенната модна палитра от нюанси на списание Ню Йорк: зеленото на градинския чай, прегоряла захар, канела, жълта ябълка, мъх. Самият факт, че вижда природата по този начин, помисли си печално тя, означава, че навярно бе живяла в града прекалено дълго време.

По-късно Алисън сложи в рамка една снимка от онзи уикенд, на която те четиримата стояха на каменистия бряг на едно езеро. Утрото беше студено и всички носеха различни шапки и ръкавици, взети назаем от бъбривия собственик на хотела. На снимката и четиримата се смееха, но изглеждаха така, сякаш се бяха смели прекалено дълго. Усмивките им бяха задържани на мястото си, подобно на остатъчна светлина в тъмна стая. Личеше, че се бяха подредили смутено: Алисън се бе навела назад към Чарли, който бе преметнал ръка през рамото й, а Клеър и Бен бяха допрели главите си. Едва когато Алисън разгледа снимката внимателно, тя забеляза, че ръката на Клеър допираше коляното на Чарли, а неговите пръсти докосваха нейните. Може и да бе видяла това още преди време, без да му обръща особено внимание.

* * *

Бен, разбира се, беше ходил в Ню Джърси, но никога с влак. Сега стоеше на мраморния перон на гарата Пен, заедно с другите пътници (те не бяха много, все пак беше 9 часът сутринта във вторник и повечето хора пътуваха в обратната посока), които бяха вирнали брадички в очакване и наблюдаваха голямата, черна, изненадващо старомодна табела над главите си, за да разберат от кой коловоз ще тръгне влакът им. Влакът за Рокуел по линията за Есекс каунти трябваше да отпътува след десет минути.

Щрак, щрак, щрак — Коловоз 2.

Половин дузина души в големия салон се обърнаха като под команда в една и съща посока. Бен си спомни как се беше чувствал, докато пътуваше в Европа — непознатите ритуали, тайният език на пътниците, обичаите, които сякаш се бяха превърнали във втора природа за всички други, но не и за него. Затова сега направи това, което правеше всеки пък, когато беше в чужбина: откри човека, който изглеждаше най-спокоен — в този случай една жена със строга прическа, която говореше по телефон е безжична слушалка в ухото — и я последва крадешком.

Ескалаторът, водещ към влаковете, не работеше, затова всички заслизаха по ръбестите стъпала, които изглеждаха необичайно странни в своята неподвижност. От двете страни имаше влакове. Кой беше неговият? Наоколо нямаше кондуктор. Бен последва жената с безжичното устройство към влака вдясно и се качи в предната му част.

По-рано тази сутрин той приготви кожената си чанта — пъхна в нея Таймс, последния брой на Ню Йоркър, бутилка вода и ябълка. Магазинът за играчки, покрай който минаваше на път за метрото, беше затворен, затова влезе в „Райт ейд“ и купи подаръци за Ани и Ноа — безсрамно популярни и модерни: големи колкото чиния близалки, книжка за оцветяване с Дора Изследователката за Ани (книжката беше случаен избор — какво всъщност харесваха и искаха малките момиченца, той нямаше никаква представа), плюшена играчка, приличаща на жаба, за Ноа, която имаше код за достъп до някакъв несъмнено водещ до пристрастяване интернет сайт. Чарли и Алисън сигурно нямаше да одобрят подаръците, но пък Бен предположи, че в момента си имат по-големи проблеми.

Когато Бен попита по телефона какво може да направи, за да помогне, а отговорът на Чарли беше „Всъщност, нищо“, той осъзна, че действително сам трябваше да си отговори на този въпрос. Това, което можеше да направи, бе да отиде при тях. Клеър беше заминала за представянето на книгата вчера следобед, както предварително планираше. Разбира се, тя трябваше да тръгне, би било неразумно да не го направи. Той отиде на работа, но не можеше да се отърси от чувството, че мястото му не е там. Че трябва да направи нещо повече.

Нямаше установен етикет за подобни ситуации. Все пак той не познаваше починалото дете (и слава богу!). И беше съвсем ясно, че Алисън нямаше вина. Случилото се бе ужасна трагедия, но не беше неговата трагедия. Всъщност дори не беше тяхната трагедия. Защо тогава се чувстваше принуден да си вземе почивен ден и да пътува до Рокуел? Как това щеше да помогне? Замисли се за оправданията на Клеър: няма какво да направим. Това е ужасна ситуация, но никой няма вина, никой не трябва да поема товара. Да, да, тя беше права. От разумна гледна точка, това изобщо не беше негова работа. Но инстинктивно усещаше, че ако отиде да види Алисън, ще постъпи правилно.

Влакът бе малко мръсен и неприветлив, а в същото време и прекалено осветен с флуоресцентна светлина. Приличаше на бледо копие на Метро Норт, линията за Уестчестър, по която Бен пътуваше понякога, за да се срещне с клиент — там всички пътници бяха преуспяващи ипотечни брокери и адвокати, които говореха по мобилни телефони и четяха Уол Стрийт Джърнъл. Сега хората около него изглеждаха от по-ниска класа: секретарки, мъже с лъскави коси, облечени в евтини мастиленосини костюми, майки с тромави бебешки колички. Дали просто беше улучил такова време от деня? Честно казано, бе някак депресиращо.

Влакът се наклони леко, докато напускаше гарата. Бен погледна часовника си: 9:37. Облегна се на твърдата кафява седалка от винил и си спомни за многобройните си пътувания като дете, когато заедно с майка си посещаваха нейния баща в старчески дом в северната част на Ню Йорк, на час път от жилището им. Тези пътувания му харесваха — майка му, която в продължение на цял час нямаше никакви задачи за вършене, беше спокойна и отпусната и сякаш това дори й харесваше. Говореше, надвиквайки постоянния шум на влака, с такава близост и задушевност, каквито рядко показваше у дома. Играеха на карти, четяха книги и разговаряха. Бен обичаше да гледа през прозореца и да наблюдава света, покрай който се носеха. Харесваше му да знае, че е толкова лесно да тръгнеш от едно място, за да отидеш на друго. Качваше се на влак и просто отиваше на някое друго място. Много обичаше да чете романи във влака. Това сякаш беше двойно пътешествие.

Дълго време, докато Бен растеше, светът извън главата му не му беше интересен. В онзи свят майка му тичаше из кухнята и приготвяше семейна вечеря, на която баща му не се прибираше. Вечерята изстиваше, докато те стояха и чакаха — Бен, майка му и по-малкият му брат Джъстин. После майка му казваше с напрегнат, внимателен глас: „Е, вие двамата започвайте да вечеряте“, и избутваше своята чиния настрани. Бен се мъчеше да яде пиле и грах, които в устата му имаха вкус на кучешка храна. Майка му ги гледаше мълчаливо няколко минути, след това ставаше внезапно и започваше да разчиства около тях, а в тихата стая се носеше тракането на чинии.

Бен можеше да чете навсякъде. Четеше, докато чакаше автобуса, докато се возеше в него, докато вървеше към училище. Четеше в междучасията и преди репетициите с оркестъра. Четеше през нощта в стаята, която споделяше с брат си, след като майка му загаси лампата. Присвиваше очи, за да вижда буквите на зловещата светлина от нощната лампа до леглото си. В неговия свят магьосникът Мерлин беше толкова истински, колкото Джим Таунсенд и Тайлър Грийн — двете момчета, които живееха в неговия квартал и скрити зад стълбите, го замеряха с камъчета. Бен се возеше на влаковете заедно с „Децата от товарния вагон“[12]; влизаше в гардероба и се озоваваше в свят, в който голям лъв спасява деца от зли вещици. Беше висок седем сантиметра и половина и се промъкваше през опасностите зад дома си, където врабчетата бяха самолети, а дъждовните локви — езера. Бен често се чувстваше безпомощен у дома и невидим в училище, но в него живееше безстрашен пътешественик, велик изобретател, герой.

Още преди Бен да научи какво е извънбрачна връзка, той усещаше, че баща му има такава. Разсеяността и раздразнението, небрежните лъжи — Бен виждаше, че той се откъсва от семейството, бавно и болезнено като животно, хванато в стоманен капан, което прегризва крака си, за да се освободи. Бен не намираше смисъл във всичко това: те бяха семейство, имаха къща с двор — малък и покрит с шубраци, но все пак двор, живееха в квартал, пълен с други семейства с майки, бащи и деца. Единствената причина, която му хрумваше, бе, че баща му сигурно има друго, по-добро семейство. По-късно Бен научи, че той наистина е имал друго семейство. В другия край на града, в апартамент на втория етаж го чакаха любовница и бебе.

В училище Бен получаваше шестици, без да полага усилия, но се чувстваше като измамник. Не можеше да изкаже с думи това, което мисли, усеща и вижда, затова мълчеше през по-голямата част от времето. Когато стана в девети клас, не правеше нищо в часовете, а през междучасията пушеше трева зад училище. Присъедини се към клуба по шах, спечели всички игри и напусна; откри Ницше и обръсна главата си. Именно в този толкова объркан етап от тийнейджърските му години в живота му се намеси един педагогически съветник от гимназията. Той даде на Бен брошури за подготвителни училища и му изнесе половинчасова лекция за тънкостите на стипендиите и финансовото подпомагане. Година по-късно Бен вече учеше в малко училище в Ню Хемпшър, в което имаше толкова много по-умни и по-странни ученици, че в сравнение с тях той изглеждаше доста нормален и дори обикновен.

Когато през април в последната си учебна година се обади на майка си, за да й каже, че е приет в Харвард, тя нададе писък и заплака. Стоеше до платения телефон в ученическия център и за обаждането използва фонокартата, която тя му беше подарила за рождения ден. Другите ученици около него отваряха писмата си от колежа, а съдържанието им ставаше ясно още от размера на пликовете. Майка му продължаваше да плаче, а той наблюдаваше лицата на другите, по които се изписваха най-различни трепкащи емоции. Бен бе запазил кандидатстването си в Харвард в тайна. В класа му имаше деца, наследници на други наследници, за които приемът в Харвард изглеждаше неизбежен, подобно на взимането на шофьорска книжка. Не искаше да се подлага на почти сигурно унижение, затова не каза на никого, с изключение на педагогическия съветник и учителите, които помоли за препоръки.

— Бенджамин — пое дълбоко дъх майка му. — Това ще уреди живота ти.

Нейното въодушевление бе почти толкова голямо, колкото и предпазливостта на баща му, на когото Бен се обади няколко дни по-късно.

— Е, как ще стане това? Ще имаш ли стипендия?

— Предлагат ми пакет от мерки — каза Бен. — Малко пари сега, възможност едновременно да уча и работя, заеми…

— Защото, Бен, трябва да ти кажа, че искам да ти помогна, но моментът не е подходящ. Имам такива дългове, че чак няма да повярваш — баща му въздъхна. — Виж, знам, че можеш да го направиш. Аз също трябваше да положа усилия в училище…

— Татко, ти не завърши.

Бен чуваше статичното електричество по линията.

— Ти си умно момче, Бенджамин. По-умен от мен, предполагам. Нали така? Мен не ме приеха в Харвард. С такава диплома можеш да си намериш всякаква работа, да се насочиш към банкови инвестиции и да спечелиш много пари. Божичко. Моето дете отива в Харвард. Започва да ми харесва как звучи.

Бен слезе от влака и се огледа наоколо, като се опитваше да се ориентира. Гарата се намираше в Рокуел, срещу магазин за гевреци, който Бен разпозна, и задължителната за малките градчета редица от химическо чистене, поща, книжарница и кафене. По-надолу по улицата имаше салон за маникюр и — разбира се, трябваше да се досети — изискан магазин за играчки с дървени предмети за забавление, подредени на витрината. Денят беше чудесен, мек и слънчев, и въпреки целта на посещението си Бен се чувстваше необичайно спокоен. Рокуел беше хубаво малко градче. Бен си помисли, че някога двамата с Клеър може и да се преместят тук. Вероятно, когато имат дете. Стори му се доста отдалечено от Ню Йорк, повече от двадесет и два километра, които пропътува, за да дойде тук.

Слезе по стълбите от перона на тротоара и пресече улицата. Гевреци — никой не може да им се възпротиви. В магазина започна да поръчва: с всичко, с чесън, от ръжен хляб, с лук. После си спомни, че преди около година, когато с Клеър бяха дошли в Рокуел за късна закуска, бяха донесли пушена есетра и сьомга от „Барни Грийнграс“[13], а Чарли бе купил само обикновени гевреци и, мили боже, хрупкави гевреци с канела. „За децата“, бе обяснил тогава и се беше усмихнал извинително.

— Имате ли хрупкави гевреци с канела? — попита Бен в магазина.

Не беше трудно да намери къщата им. Стискайки топлия, издут хартиен плик с гевреци в една ръка, с шумолящата торбичка, пълна с без особен вкус подбрани подаръци — в другата, преметнал чантата си през рамо, Бен тръгна към квартала им. Земята изглеждаше суха, но тревата по бордюрите все още задържаше сняг на купчинки, които приличаха на блуждаещи снопчета памук. Оголените дървета, подредени по тротоара, разкриваха изцяло къщите по пътя. Предна веранда тук, широк прозорец там, висящи саксии, малко колело: всеки дом носеше обещание и загадка. Точно както в детството си, Бен започна да си фантазира за живота, който течеше зад всяка врата. Представяше си горящ огън, къкреща супа, бърборещи деца — идеализираната картина на домашното спокойствие.

Бен наближи предната алея на семейство Гранвил и забави крачка. Спря пред вратата на бялата им ограда (Наистина! Едно клише от предградията оживя, очевидно без ирония.), защото искаше да забави неминуемия прилив на чувства. За първи път си даде сметка, че присъствието му ще задължи Чарли да го приема в дома си, а Алисън ще бъде принудена да покаже тъгата и срама си в отговор на неговите чисти емоции (Алисън, която обичаше децата, която беше посветила живота си на тях) и на снизходителната безполезност на съчувствието му.

В този миг той осъзна, че се намира тук заради себе си, а не заради тях.

Клеър беше права. Досега бе прекалено късоглед, за да го види. Дойде, за да смекчи своята собствена вина, да накара самия себе си да се почувства по-добре. За да се успокои. Какво можеше да каже на една жена, претърпяла катастрофа с фатален изход, на две объркани малки деца и на приятел, с когото напоследък не поддържаше връзка? Каква фалшива преструвка. Кошницата от Забар беше едно, но да се появи на прага им с гевреци и евтини играчки, бе съвсем друго нещо.

Но ето, че пристигна.

Чарли отвори вратата, докато Бен се качваше по стълбите.

— Хей, човече — каза той и протегна ръка, като в същото време потупа Бен по рамото с другата. Това бе половинчата прегръдка, която Бен свързваше с професионалните спортисти. — Наистина ценя посещението ти. Как беше пътуването с влака?

— О, чудесно. Лесно — отвърна Бен и последва Чарли в къщата. — Как… как е тя?

Чарли кимна с ръце на хълбоците.

— В кухнята е — каза той, сякаш това беше отговор на въпроса. — Ал, Бен е тук — извика той. — Влизай направо — каза на Бен. — Аз трябва да изпратя един имейл, идвам след минута.

Бен се изненада да види Алисън, седнала на кухненската маса, да пие кафе и да нарежда пъзел с Ноа. После се смъмри. Какво очакваше, да лежи на пода, свита на топка?

Тя вдигна поглед и се усмихна и едва тогава той забеляза тъмните кръгове под очите й. Отиде при нея, а тя почти се беше изправила.

— Не, не ставай — каза й той.

— Искам да го направя — тя се пресегна и го прегърна непохватно, а ъгълът на масата остана между тях. — Не мога да повярвам, че дойде. При това в делничен ден.

— О, за бога, не — изрече той безсмислено, защото не знаеше какво друго да каже. Разроши косата на Ноа като весел чичко. — Какво правите?

— Цар Лъв — отвърна Ноа, без да го погледне. — Първо ще намерим ъглите.

— Точно така се прави — каза Бен и си спомни за дните, в които беше вманиачен по пъзелите. Всички онези ъгли!

— Симба — каза той, сякаш издърпа информацията от някакъв кладенец на поп културата в ума си.

— И Нала. И Муфаса. Картинката е на кутията — обясни Ноа и посочи обърнатия наопаки капак на кутията в другия край на масата. — Но ние с мама не искаме да гледаме от нея. Така не е честно.

— О, да. Справяте се отлично, без да гледате. Къде е сестра ти?

— На училище е, глупчо. Вторник е.

— Разбира се. Наистина съм глупчо.

Алисън гледаше Бен със спокойните си кафяви очи. Той улови погледа й и се усмихна. Тя сякаш се стресна, но също се усмихна.

— Хей, маймунке — каза тя и сложи ръка на рамото на Ноа. — Ще се справиш ли сам за няколко минути? — Бен иска чаша кафе. Нали? — попита тя и го погледна.

— Разбира се — не, всъщност — отвърна неразбрано Бен.

— Не се занимавай с…

Тя махна с ръка и отиде до кафе машината.

— Не мога да се справя без теб, мамо — каза Ноа.

— Направи само това, което можеш. Или пък си почини.

— Може ли да гледам телевизия?

Тя въздъхна.

— Разбира се.

— Картен Нетуърк?

— Пи Би Ес.

— Но…

— Добре, но само за половин…

Преди да успее да завърши думите си, Ноа вече бе слязъл от стола и беше излязъл от стаята.

Бен свали чантата от рамото си и остави плика с гевреци на плота.

— Не знаех какво да донеса, затова купих това. Взех и някои ужасни неща за децата. Купих ги от дрогерия, сякаш това е единственото място…

Обърна се към Алисън, а тя се беше свлякла на стола си, раменете й се тресяха, а ръцете й покриваха лицето й.

— Боже мой — каза той. — Алисън.

Отиде при нея, коленичи и погали гърба й.

— Съжалявам — проплака тя.

— Не, аз съжалявам — отвърна той. — Толкова съжалявам, Алисън. Толкова съжалявам.

Септември 1998 г

Фройд е този, който за първи път убедително твърди, че мотивите могат да бъдат скрити от съзнанието. Четири месеца след като Алисън се върна в Щатите и започнаха да поддържат връзка от далечно разстояние, Чарли написа това изречение и достигна до откритие. Той разбра, че беше подготвен да се влюби в Алисън не само защото не можеше да има Клеър, но и защото се беше влюбил в Клеър и Бен — в самата идея за тях двамата, в начина им на живот и в начина, по който се възприемаха. Той харесваше човека, в когото си представяше, че се превръща, докато е с тях. Те го правеха по-интересен за самия себе си. Още преди да срещне Алисън, той си представяше идеален живот за тях четиримата. Щяха да пътуват из Европа с влак, да стоят до късно в задимени барове, да си разменят омачкани книги, да пият еспресо в парижки кафенета късно сутрин — всички клишета, които за един американец от Средния запад означаваха изтънчен живот, пълен с удоволствия.

Клеър и Бен обикаляха из Европа по цяла седмица. Минаваха дни без никакви вести от тях, а после се появяваха за чай с изгорели носове и обявяваха, че са били в някое крайморско градче в Андалусия.

— Времето тук е толкова неприветливо — казваше Клеър, сякаш за да оправдае пътуването им. — Трябваше да направим нещо.

Когато най-после поканиха Чарли да пътува с тях, той не разполагаше с голямо предизвестие. Стоеше пред университетската библиотека и разглеждаше някакви записки от лекции, когато усети как някой го ощипа по кръста.

— Отиваме в Париж — прошепна в ухото му Клеър. — Искаш ли да дойдеш?

— Здравей — каза Чарли. През последната година беше свикнал с нейните ненадейни поздрави.

— Здравей.

— Кога?

— Ами… — Тя погледна часовника си. — След четири часа. Хващаме влака за ферибота в четири и двадесет.

— Утре имам лекция — отвърна Чарли.

Тя наклони глава съчувствено.

— Съжалявам да чуя, че не си добре. Напоследък има някакъв вирус. Сигурна съм, че преподавателят ти ще разбере. Моят разбра.

Разбира се, че се съгласи да отиде с тях; как би могъл да не го направи?

Отседнаха в малък пансион, тримата заедно в една голяма стая с мивка в нея. Споделяха тоалетната, която се намираше в един килер в другия край на дълъг коридор, с други осем гости, както и вана в противоположния край на коридора, която стопляше вода само ако пуснеш монети в една кутийка. Излизаха късно, за да хапнат италианска храна в Маре[14] — най-евтината храна в града, — пиеха кианти от големи заоблени бутилки, покрити със сплетена слама, и ядяха спагети с червен сос. След това посещаваха нощни клубове, като влизаха и излизаха от онези, които нямаха входна такса, едва успяха всички заедно да съберат достатъчно пари, за да влязат в „Розовото котенце“. От тях тримата единствено Бен говореше приличен френски, затова той водеше преговорите, докато Клеър и Чарли стояха зад него и оставяха звуците и миризмите да се носят покрай тях, доволни, че точно в този момент бяха на това място.

По-късно се прибираха към пансиона по пусти калдъръмени улици, унесени и замаяни от дима и шума. Всички мълчаха. Клеър изведнъж каза:

— Спомняте ли си, когато в училище учихме за метаморфозата — фазата между пашкула и пеперудата? Как се наричаше?

Бен погледна Чарли и се усмихна, с което потвърди взаимната им търпимост към нелогичните приказки на Клеър.

— Какавида — каза той.

— Да, това е! — плесна тя с ръце. — Точно в такава ситуация се намираме и ние, нали? Между две фази. Какавида.

— „Не е ли прекрасно да мислиш така?“ — каза Бен.

— Цитатите от Хемингуей не са позволени — отвърна тя.

— Поне не в Париж.

По-късно същата вечер, докато Чарли седеше в зле осветената обща стая в пансиона, допиваше чаша червено вино и се опитваше да говори на разваления си испански с един турист от Аржентина, той чу Клеър и Бен в скърцащото двойно легло в стаята им, която беше точно над него. То скърцаше ритмично. Чарли не знаеше защо това го накара да се чувства толкова неудобно — те често демонстрираха физическа близост в негово присъствие. Бен целуваше Клеър по челото, когато се връщаше от библиотеката, а тя прокарваше ръка по гърба му и стискаше раменете му или пък сплиташе пръсти в неговите. Разбира се, Чарли знаеше, че правят секс. Но да го знаеш и да чуеш, бяха две съвсем различни неща.

Хрумна му, че навярно има нещо странно в това, че е заедно с тях на тази екскурзия — в това, че те изглеждаха доволни от неговото присъствие и че той бе толкова щастлив от поканата да ги придружи. Понякога, дори когато бяха в Англия, той имаше усещането, че е тяхно дете и тримата са на семейна почивка. Понякога знаеше, че е там, за да ги забавлява. Имаше моменти, в които двамата с Бен изглеждаха като двамата практични мъже, а Клеър — смахнатата и импулсивна жена. Друг път пък Клеър и Чарли бяха авантюристите, а Бен — странният интелектуалец, когото трябваше да измъкнат насила навън за глътка свеж въздух. Чарли не можеше да предположи каква ще бъде ситуацията на другия ден, а за него именно в това се криеше част от очарованието. Когато беше с тях, не искаше да бъде никъде другаде, с никого другиго. Те се изолираха от сивото време, от предпазливите англичани и преди всичко — от това да приемат бъдещето си прекалено сериозно. Докато всички заедно се оплакваха от мъглата и дъжда, от тежката храна, непонятните правила и сякаш безкрайното четене и писане, те знаеха, че вероятно никога повече в живота им няма да има такива дни. Чарли не искаше това да свършва. И докато стоеше в онази влажна и усойна обща стая, разговаряше с аржентинеца и усещаше вибрациите по тавана, той разбра, че единственият начин всичко това да продължи, бе групичката им да се разшири от трима на четирима.

* * *

Сега за Алисън светът изглеждаше като някакво различно място, но в същото време изненадващо си беше същият. Тя едновременно присъстваше и не присъстваше в собствения си живот. Вършеше всички рутинни неща — сутрин ставаше от леглото, водеше децата от техните стаи в банята, после в кухнята, а след това ги качваше в автобуса или колата, но сякаш тя не беше там. Тя живееше в някаква сянка. Чувстваше се прозрачна, а ума си — празен. Поля цветята, сортира прането и дори отиде да пазарува в бакалията, но просто играеше роля. Истинската Алисън бе в леглото, а завесите бяха спуснати. Изпитваше постоянна умора. Мечтаеше си за съня, както човек може да бленува за любовник, копнеейки за блаженството на бягството.

След няколко дни отиде на преглед заради китката, а д-р Уолдрън й зададе няколко въпроса:

Спиш ли? Не.

Трудно ли ставаш сутрин? Да.

Обвиняваш ли се за случилото се? Да, разбира се.

Съпругът ти дава ли ти подкрепата, от която се нуждаеш? Да. Не. Не знам.

През последните няколко дни почти не бяха разговаряли за катастрофата. Не че нямаха време, просто моментът все не беше подходящ. Разговорът, който трябваше да проведат, изискваше определена интимност и доверие, които и двамата не бяха сигурни, че споделят. Преди Алисън мислеше, че взаимното уважение ги спира да се разкриват един пред друг постоянно, че всеки дава на другия свобода и лично пространство. Но вече не смяташе така. Сега вярваше, че един разговор има прекалено голям залог и крие прекалено голям риск. В основата на взаимоотношенията им имаше пукнатина и двамата се страхуваха, че ако пробият повърхността, нещата ще станат още по-лоши.

Д-р Уолдрън й предписа успокоително — ксанакс.

— Ще следим внимателно състоянието ти — каза тя. — Но, Алисън, наистина трябва да отидеш на психотерапевт. — Алисън кимна. — Ще ти дам няколко имена.

Тя бе ходила на терапия само веднъж в живота си. Докато учеше в колежа, посети някаква женска клиника, за да разговаря за едно момче, в което си мислеше, че е влюбена, и което я влудяваше. Психотерапевтът не бе особено проницателен и дори не показа съчувствие, затова Алисън просто присъства на десетте сеанса, които осигуровката й покриваше. Но доколкото си спомняше, самият процес бе смътно успокояващ — беше полезно да има място, което да посещава веднъж седмично, за да разговаря за всичко онова, което се срамува да сподели със съквартирантките си или пък на тях вече им бе досадно да слушат. Веднъж, в миг на откровение, тя каза:

— Мога да си измисля всичко за живота ми, а вие ще ми повярвате.

Терапевтът се усмихна и отвърна:

— А това ще разкрие нещо друго за вас, нали?

Алисън преодоля проблема с момчето, независимо дали терапията помогна за това или не. Никога повече не изпита желание да се върне там.

Но ако имаше подходящ момент за терапия, тя знаеше, че той е именно сега. Чарли не спираше да я насърчава. Тя подозираше, че той просто търсеше помощ. Искаше някой, който и да е, да я измъкне от това отчаяние. Това би намалило неговия товар, би успокоило напрежението върху него. Но тя се въздържаше да набере телефонните номера, които й беше дала д-р Уолдрън. По някакъв извратен и упорит начин тя искаше Чарли да й обърне внимание. Не искаше да улесни нещата за него и да му позволи да се отърве от проблема.

А и навярно се страхуваше от това, което можеше да открие за себе си, от това, което терапията можеше да разголи за нея самата. Навярно не беше подготвена да научи колко дълбоко е нещастието й. Може би, ако започнеше да говори, че се чувства провалена, че е попаднала в живот, в който понякога дори не разпознава човека, в който се е превърнала, тя щеше да види неща, които не искаше да вижда. Ако облечеше в думи всичко неизречено, то щеше да стане истинско.

Хапчетата действаха. Правеха я безчувствена. Не че й помагаха да приема живота по-спокойно, а просто вече не чувстваше нищо. Не усещаше, че в късната зима небето беше сиво и мрачно, дърветата — голи, а улиците — мокри от топящия се сняг и спорадичния дъжд.

Сутрин, след като помахаше за довиждане на Ани от автобусната спирка и оставеше Ноа в предучилищната, тя често ходеше в едно кафене наблизо. Ровеше в кошницата с вестници, намираше страниците на Таймс за събитията от живота, купуваше си лате за четири долара и сядаше на малка кръгла маса до прозореца, от която наблюдаваше другите хора и техния живот: в съседство седеше колежанче, което рисуваше с молив странно изглеждащо колело на милиметрова хартия; момчето правеше няколко щрихи, спираше и подпираше брадичка на ръката си. Сляп мъж със суитшърт с качулка, който носеше спортен сак и държеше каишката на куче водач. Безизразна жена с очертани с очна линия очи, която кимваше леко всеки път, когато мъжът срещу нея кажеше нещо енергично и категорично. Руса дама с лъскав червен автомобил „Джийп“, която паркираше пред кафенето. Стачкуващи хора с надписи и табели, прикрепени на гърбовете и гърдите им, които, застанали на ъгъла, протестираха срещу трудовите практики в гастронома на другата пресечка. Всички бързаха, движеха се с някаква цел, с изключение на един възрастен мъж, който обикаляше безцелно по тротоара, сякаш не можеше да реши в коя посока да поеме.

Алисън се чувстваше самотна по начин, по който не помнеше да се е чувствала някога — усещането за самота беше толкова силно и дълбоко, че тя дори не можеше да диша. Аз съм виновна, мислеше си тя. Заслужавам си го.

Нощем, когато всички останали спяха, Алисън обикаляше от стая в стая, без да включва лампите, спираше до прозорците и се взираше в тихата улица. На неясната светлина от уличната лампа голите клони на дървото в предния им двор приличаха на послеобраз[15] на снимка, релефно заплетен на фона на небето. Тя вървеше из утихналата къща и гледаше снимките, подредени на полицата над камината и по претрупаните лавици за книги, и се чудеше: „Това наистина ли е моят живот? Този колаж от идеални мигове, замръзнали във времето?“ Сега всяка снимка сякаш й напомняше, че е смъртна — напразен опит да запази миналото си, режисирано заявление за неизменност и дълготрайност в един непостоянен свят. Повдигаше й се от тях.

Когато все пак легнеше, Алисън отново и отново повтаряше катастрофата в ума си. Мислеше за момчето в другата кола: кожата му беше мека като зряла праскова, а тялото му тежеше в скута на майка му. Въпреки че Алисън бе виждала очите му единствено затворени, тя си ги представяше широко отворени, с горчиво-сладък кафяв цвят. Дъхът му беше топъл и остър като ябълков сок и бисквити от непресято брашно; пръстите му бяха лепкави от близалката, която беше получил, за да остане на седалката си, но сладкият подкуп не беше свършил работа. Тъмната му права коса миришеше на бебешки шампоан, мека и фина като докосване от мигли по бузата на майка му.

Алисън си го представи облегнат в скута на майка си, чиито ръце го прегръщат и му дават спокойствие в мрака. Сега се върти, уморен е и раздразнителен. Опитва се да се изправи и майка му му се кара: „Седни, Марко, спри да мърдаш“. Баща му е разсеян и просто иска да се прибере. Утре трябва да става рано. Има добра работа и не може да си позволи да я изгуби — има нужда от нея, те имат нужда от нея, след като на предишната получи херния и не му признаха никаква нетрудоспособност. На сегашната си работа има добър началник; членува в синдиката и винаги иска да привлече нови работниците. Може би сега е моментът, мисли си бащата на Марко. Ако документите станат през следващите няколко месеца, ще работи законно и ще може да получи здравна осигуровка. Би било чудесно, ако поне веднъж не е нужно да се тревожи.

Момченцето се движи на предната седалка. „Стой мирен, Марко“, казва строго бащата. Поглежда раздразнено жена си. Защо не може да го накара да седне? И тогава синът му привлича вниманието му и протяга ръка, пухкавите му пръсти с меки нокти се разперват към него — „Татко, татко“, казва сладко детето, а гласът му е като мелодична песен — и баща му го гледа с обич. Моето момче. Моят единствен син.

Алисън вижда всичко ясно в ума си: предницата на колата се смачква като станиол, момчето полита напред и се измъква от ръцете на майка си, докато тя се опитва да го задържи. Майката пищи, бащата вика, но детето е прекалено изплашено, за да издаде дори и звук. Чува се само отвратителният удар върху предното стъкло и как то се разбива на парчета. За миг настъпва тишина. А после се разнася пронизителен плач, единственият звук, който всъщност стига до Алисън.

Момченцето чува сблъсъка, усеща как е издърпано напред, чувства ръцете на майка си, които го стискат през кръста, а после се разтварят, докато то лети, все по-близо към дъждовните капки на предното стъкло, фаровете на другия автомобил, уличните лампи над тях и тъмнината. С крайчеца на окото си вижда как баща му се обръща към него и изведнъж започва да се смее. Татко се прибра от работа, изкъпан, мокър и мирише на сапун и паста за зъби, носи чиста бяла тениска и хвърля Марко във въздуха, оставя го да падне тежко в очите му, смее се и го закача, а след това го хвърля още по-високо. Момчето знае, че сега е във въздуха и че е в безопасност; татко му ще го хване, както винаги, и ще падне в топлата прегръдка на ръцете му.

ТРЕТА ЧАСТ

„Точно по този начин се изясняват нещата.

Внезапно.

И тогава осъзнаваш колко очевидни са били

през цялото време.“

Маделин Ленгле, Лъчите на морската звезда

В утрото, в което родителите на Алисън трябваше да кацнат със самолет от Северна Каролина, Чарли се събуди, изпълнен с облекчение. Сервира закуска на децата и приготви Ани за училище, а през това време Алисън лежеше в леглото и превключваше каналите на малкия телевизор, който използваха в колата си, за да пускат видеоклипове по време на дълги пътувания. Ноа беше болен, имаше ушна инфекция, а на спирката на автобуса Ани започна да пищи и отказа да се качи на училищния автобус — хвърли се на мокрия тротоар и не пожела да стане. Чарли се паникьоса, вдигна я от паважа и се опита да я качи по стълбите на автобуса, но тя пищеше истерично и той отстъпи назад под погледа на автобусния шофьор.

Ед и Джун трябваше да наемат кола от летището, но тъй като така или иначе се наложи Чарли да си остане у дома сутринта, той настани децата на столчетата им в колата и тръгна към Нюарк.

— Какво му има на това бедно дете? — беше първото нещо, което Джун каза, когато седна на предната седалка. Тя прокара ръка между седалките и разтревожено започна да докосва различни части от лицето на Ноа с опакото на ръката си.

— Болен съм, бабо — отвърна малко неразбираемо Ноа.

— Да, така е. Горкият. Имаш температура. Не трябва да си навън в такова време.

— Пие антибиотици — обясни Чарли, като се опитваше да не звучи прекалено отбранително. — Това е просто ушна инфекция.

— Знаете, че антибиотиците не са непременно най-добрият начин за лечение на ушна инфекция. Изпратих на Алисън информация за хомеопатични лекарства, които не са толкова агресивни. Сигурно не сте имали време да я разгледате. Все още не знаем как точно антибиотиците влияят на малките деца.

— Напротив, знаем — каза Чарли. — Лекуват ушни инфекции.

„По-спокойно“, каза си наум, „Остави нещата така“.

— Здравей, скъпа! — Джун говореше на Ани през другото си рамо. — Днес не си ли на училище?

— Мразя училището. Никога повече няма да ходя на училище!

— Глупости. Училището е много важно. Не искаш ли да си умно момиченце?

— Не — отвърна Ани.

Джун се надигна леко и се обърна на седалката си.

— Е, ти може и да не искаш — усмихна се тя решително на Ани, — но си на шест години. А доколкото знам, шестгодишните не решават сами дали искат, или не искат да ходят на училище.

— Слушай баба си, Ана-банана — каза Чарли. — Напоследък ни се струпа много, както знаеш — обясни тихо той на Джун.

— Това е още една причина да се придържате към установения ред — промърмори тя. — На децата им е нужна дисциплина.

— Джун — намеси се Ед от задната седалка. — Мисля, че вече изрази мнението си. Както и да е, спомням си, че самите ние не се справяхме особено добре с реда и дисциплината, когато Алисън беше малка.

— Да — изсумтя Джун, — и виж какво се случи.

— Джун, моля те — каза Чарли и посочи децата.

— Без обвинения — каза Ед. — Казахме, че няма да го правим. Помниш ли?

— Помня. Помня. Не става въпрос за обвинения. Става въпрос за това да помогнем на едно семейство да се върне към нормалния си живот, ако това въобще е възможно.

Чарли й хвърли ядосан поглед. Трябваше ли да го прави пред децата?

— Болен съм! Болен съм! — плачеше Ноа и се мяташе в детското си столче.

Когато пристигнаха у дома, Алисън се беше облякла и беше в кухнята, където пълнеше съдомиялната с купите от мюсли от закуска. Родителите й оставиха куфарите си и отидоха да я прегърнат, а тя рухна в ръцете им. Чарли заведе децата във всекидневната и им пусна дивиди с „Шрек“. Знаеше, че Джун ще направи забележка за това, но не му пукаше. Погледна часовника си: 12:20. Ако не хванеше следващия влак за града, щеше да пропилее целия работен ден. Най-големият му клиент, вестникарският конгломерат „Пи Ем Ар Джи“, вече оставяше агресивни съобщения на гласовата му поща: „Чарлз, сигурен съм, че си зает човек с много задължения, но времето на кампанията изтича. Трябва да се чуем. Опитах да се свържа с теб по имейл, но вероятно не си получил съобщенията ми. Ако можеш да ме включиш в графика си, ще се радвам на едно телефонно обаждане до края на деня днес, благодаря.“ Коремът му се свиваше, щом започнеше да мисли за това.

— Трябва да хвана следващия влак — каза той, щом влезе в кухнята.

— Какво? — попита Джун. — Тръгваш ли? Струва ли си в този час?

— Имам среща в три часа — излъга той и веднага се ядоса на себе си. Защо трябваше да лъже? Трябваше да отиде на работа — той беше човекът, който изкарва прехраната на семейството. Нещата бяха толкова прости. Защо изведнъж се почувства виновен?

Алисън го погледна безизразно. Ноа беше влязъл в кухнята и мрънкаше за сок. Промъкваше се между краката й като котка, но тя сякаш не забелязваше.

— Кога ще се прибереш?

Чарли погледна часовника си. Знаеше колко е часът, но жестът беше важен.

— Ами, може да се наложи да остана няколко часа след работа — каза той и пресметна, че може би ще има възможност да разговаря с Клеър, ако действа по-гъвкаво. Къде беше тя? Някъде на юг. Искаше само да чуе гласа й, да почувства близостта й, дори и за малко. Засега това би било достатъчно. — Работя с голям клиент. — Той се обърна към Ед, единствения му възможен съюзник в стаята, за да обясни. — Както можете да си представите, напоследък нещата са доста трудни. Наложи се известно време да отсъствам от работа.

— Сигурна съм, че колегите ти проявяват разбиране предвид обстоятелствата — каза Джун.

Всъщност Чарли не беше казал на колегите си. Те може и да знаеха, но не от него. В сряда той си взе болнични заради предполагаемо стомашно неразположение. Тогава отиде в офиса на старши съдружника си и затвори вратата.

— Съпругата ми претърпя тежка катастрофа — обясни той. — Другият шофьор не спрял на знак „Стоп“ и ударил колата. Тя е добре, но един от пътниците в другия автомобил загина. — Той не каза, че загиналият е дете. Пропусна да спомене и за полицейския участък, за наличието на алкохол в кръвта, за въпроса за нейната вина.

— Това е ужасно, Чарли — ахна Бил Триест, заобиколи бюрото си и сложи ръка на рамото на Чарли. — Но Алисън е добре, нали?

— Добре е. Разтревожена е.

— Разбира се, разбира се. Боже мой. Сигурен съм, че в момента има нужда от твоята подкрепа.

— Ще се справим — каза, без да се замисля Чарли. По-късно си припомни блудкавите си отговори, с които искаше да изрази съчувствието си. Ще се справим. Дали щяха да се справят? Не беше толкова сигурен.

— Ако трябва да си вземеш почивен ден, просто ми кажи — рече Бил. — Можем да организираме нещата с твоята работа, ако се стигне дотам.

— Не, не — отвърна бързо Чарли. Последното нещо, което искаше, бе да си стои вкъщи с Алисън по цял ден, и то всеки ден. Достатъчно трудно бе да се прибира вечер и да се изправя пред нея — плачливото отчаяние в очите й, неизказаната нужда от неговата прошка, сякаш той притежаваше силата да смекчи вината й. Децата усещаха нейното отдалечаване, постоянно бяха залепени за нея и уплашени. Не, не искаше почивни дни. Щеше да наеме Долорес за допълнителни часове. Родителите на Алисън щяха да запретнат ръкави, за да помогнат. Самата мисъл да се заплете още повече в това точно когато започваше да се оттегля, го изпълваше с паника.

— Може би ще иска да разговаря с терапевт — предложи Бил. — Мога да ви дам едно име, ако решите. Съпругата ми посещаваше една жена в продължение на година след смъртта на брат си и аз вярвам, че тя много й помогна.

— Благодаря. Това е добра идея — отвърна Чарли. Той погледна Бил — добре поддържан, хубав мъж в края на четиридесетте — и се запита какво ли бяха преживели той и съпругата му. Доколкото Чарли си спомняше, съдружникът му за първи път споменаваше жена си.

— Е, добре, вземи си толкова дни, колкото са ти нужни — каза Бил и го потупа по гърба, а след това го придружи до вратата на офиса.

— Благодаря — отговори Чарли. — Бил, ще се радвам, ако не споделиш това с никого. Алисън е доста затворен човек и мисля, че би предпочела да не се говори за инцидента.

— Разбира се. Разбирам — увери го Бил.

Всъщност Алисън не беше молила Чарли да пази случилото се в тайна. Той беше този, който не искаше хората да знаят. Съпругата му бе пила, а едно малко момченце беше мъртво. Дете — момче като неговото, нечий друг син: мъртъв. Звучеше ужасяващо. Катастрофата нямаше да се случи, ако шофираше той. Беше по-уверен на пътя, по-решителен. Алкохолът щеше да му се отрази по друг начин. Във всеки случай, нямаше да изпие две атрактивни сини мартинита.

Но да отиде на партито на Клеър с Алисън, би било непоносимо за него.

Преди катастрофата Чарли се питаше дали би могло нещата да продължат по този начин, да останат така неопределени. Той и Клеър щяха да живеят отделния си живот и да се срещат в някакво пространство на биосферата, извън ограниченията на истинския живот. Връзката им щеше да съществува отвъд царството на ежедневните грижи. Дори и тогава Чарли знаеше, че такава самонадеяност беше глупава; деликатният баланс, нужен за запазването на подобна несигурна ситуация, беше обречен да се разпадне. В някакъв момент или той, или Клеър щяха да усетят, че това не е достатъчно. Алисън или Бен щяха да научат. В крайна сметка, щеше да се наложи промяна. Но се чувстваше като един от онези военнопленници, за които беше чел, че привързват живите към мъртвите тела на убитите си другари и ги изхвърлят в реката. Той се оказваше вързан за Алисън както никога досега — той беше, или трябваше да бъде, преданият и непоколебим съпруг.

Час по-късно, докато стоеше на перона и чакаше влака в 13:17, Чарли извади мобилния си телефон.

— Хей, здравей — каза Клеър с уморен глас.

— О, боже, събудих ли те?

— Всичко е наред. Просто подремвах — каза тя. — Трябваше да стана на разсъмване заради едно сутрешно предаване.

— Съжалявам. Къде си сега?

Той чуваше шумоленето на чаршафите и си представяше как тя сяда в леглото и включва нощната лампа в хотелската стая.

— Нашвил. Времето е много приятно. Цветята цъфтят.

— Как мина представянето снощи?

— Чудесно. Една стара приятелка от колежа живее тук и успя да доведе доста хора. В противен случай щеше да дойде само някой бездомник и трите възрастни дами, които вчера следобед са ме чули по националното радио на Тенеси.

— А ти как си? — попита той, нетърпелив да научи подробностите.

— Чарли, добре съм. Добре съм. Това няма значение. Въпросът е ти как си?

Той вдиша тихо и напълни белите си дробове с хладния пролетен въздух. Докато беше на около два километра от гарата, в другия край на града, Чарли чу сигналната свирка на влака, което значеше, че машината пристига на гарата. Трябваше да й се обади по-рано. Влакът щеше да е тук след минута.

— Е. Не съм много добре — отвърна той. На излизане от вкъщи бе срещнал бащата на Алисън в кухнята, който ядеше сандвич с риба тон и четеше Таймс. Чарли го беше поздравил набързо и бе отишъл в коридора, за да вземе чантата на лаптопа си, но Ед се изправи и застана на вратата с чаша мляко в ръка.

— Знам, че е трудно — каза Ед. — Едва ли може да е по-трудно от това.

Чарли само бе кимнал в отговор, докато събираше ключовете си, блекберито и сребристия си айпод от една купа на масата в коридора и ги пъхаше в различни джобове на чантата.

— Радвам се, че си тук — каза той и наистина го мислеше.

Чарли харесваше Ед, чудатата му чувствителност и мекото му чувство за хумор. Ед построи сложни железопътни релси на Ноа, като използваше всяко парченце от релсите на „Локомотивът Томас“, което беше успял да събере през годините. При последното си посещение той направи на Ани чифт пера от закачалки за дрехи и розова мрежа, а един следобед заведе децата в местния музей и сладкарницата. Ед проявяваше любопитство и интерес към работата на Чарли от антропологична гледна точка и му изпращаше книги за Томас Джеферсън, от когото и двамата се интересуваха — книги, които Чарли рядко успяваше да прочете докрай, но все пак жестът беше важен. Чарли пък му помогна, когато Ед купи първия си компютър, направи му имейл и от време на време му изпращаше интересни новини и клюки от интернет, които смяташе, че ще му допаднат.

Чувствата на Чарли към майката на Алисън бяха доста сложни. Не я харесваше особено и причината за това се криеше не само във факта, че я намираше за самовлюбена и претенциозна. Отношението й към него го караше да се чувства неудобно. Единствено тя, за разлика от съпруга си и дъщеря си, сякаш беше усетила от самото начало, че Чарли не бе напълно отдаден на семейството си, че винаги изглежда някак объркан, дори в моменти, в които самият той все още не знаеше това. Тя сякаш постоянно го наблюдаваше. Дълго време той мислеше, че подобно отношение не е справедливо. Оплакваше се на Алисън, че според него майка й никога няма да бъде доволна, че тя винаги очаква най-лошото от него. „Това са глупости, тя смята, че си чудесен“, казваше Алисън (както обикновено, изглаждаше проблема и не обръщаше внимание на очевидното, за да се стигне до примирие). Сега на Чарли му хрумна, че подозренията на Джун, че той не е достатъчно отдаден и достатъчно посветен на наскоро създаденото му семейство, бяха всъщност напълно верни. Навярно тя го разбираше по начин, по който никой друг не можеше да го разбере. Заради благородната душа на Ед и преднамереното неглижиране от страна на Алисън и двамата бяха в неведение. Единствено Джун го виждаше такъв, какъвто беше.

Чарли стоеше на гарата и разговаряше по телефона с Клеър. Той наблюдаваше релсите и влака, който приближаваше към перона. Пътниците сгъваха вестниците си, приключваха телефонните си разговори и търсеха картите си за пътуване. Чу се свирката на влака — нисък, плътен звук, който сякаш увисна във въздуха.

— Не мога да спра да мисля за случилото се — колко ужасно е всичко това — каза Клеър. — Алисън така и не отговори на обаждането ми и аз не исках да я притеснявам. Но…

— В момента не се обажда на никого.

— Просто исках да знае, че… О, по дяволите. Няма значение.

— Напротив, има. Има значение — отвърна той, без да обръща внимание на думите, докато се опитваше да приключи тази тема. Чарли не искаше да разговаря с Клеър за Алисън. Единственият начин, по който успяваше да се справи с това, беше като ги разделя в ума си.

— Чувствам се така, сякаш вината е моя… тези абсурдни сини мартинита… а и честно казано, аз я избягвах; беше някак — знаеш, не бяхме разговаряли от известно време… онази глупава статия… ако бях по-дружелюбна и внимателна, ако бях помислила как ли се чувства тя… А и тази глупава книга… знам, че се чувства предадена… И ти. За бога, Чарли — ти…

Останалите й думи бяха заглушени от влака, който тъкмо влезе в гарата, и Чарли затвори очи, облекчен от появата му.

— Влакът пристигна — каза той. Сега се дразнеше от Клеър — нейната самовглъбеност започваше да му лази по нервите. Беше забравил, че е такава, или просто напоследък не беше забелязвал, защото беше изцяло завладян от други, по-първобитни нужди: тежестта на гърдите й в ръцете му, извивката на голия й ханш…

— Боже, каква егоистка съм — тя сякаш беше прочела мислите му.

— Не, не си — отвърна той, качи се във влака и затърси място. Не можеше да понесе необходимостта да успокоява и нея. Достатъчно трудно му беше да се справя с Алисън. А трябваше да преодолява и чувството за собствената си вина, дори докато мечтаеше за бягство… бебешки меката кожа от вътрешната страна на бедрото й… и чакаше Клеър да се върне от представянето на книгата си.

Навярно той можеше да отиде при нея?

Подаде картата си на кондуктора и задържа неловко плоския телефон, като го притисна към лицето си.

— Къде ще бъдеш в понеделник? — попита той Клеър и кимна на кондуктора.

— Ами… мисля, че в Атланта — отвърна тя.

Чарли си пое дълбоко въздух.

— Какво ще кажеш да ти правя компания за една нощ?

— Наистина ли? Но как?

— Родителите й са тук — каза той, като намери за по-лесно да замени името й с местоимение. — Ще останат пет или шест дни. Може би моите клиенти имат нужда от внимание и помощ.

— О, да — потвърди тя. — Наистина имат нужда точно от това. Ела.

Maй 1998 г

Беше ясна петъчна вечер, а луната светеше като кандило в небето. Чарли заключи колелото си за парапета на стълбите и натисна звънеца на Клеър и Бен. Една слаба жена отвори вратата, но в същото време гледаше встрани и говореше с някого.

— Извинявай — каза тя и се обърна към него. — Ти трябва да си Чарли. Аз съм Алисън.

Тя протегна ръката си. Беше малка и студена, но ръкостискането й — изненадващо силно. Големите й очи имаха цвят на кестен, а косата й бе тъмнокестенява и права. Имаше чиста кожа и големи устни, прекалено големи за лицето й. Той забеляза, че задникът й, обут в избелели дънки Ливайс, бе малък и стегнат.

— Бен е ей там, готви охлюви — каза тя и Чарли усети мекия й южняшки акцент, по-изразен, отколкото при Клеър. Тя поклати глава. — Не знам какво направи с вас тази държава.

— Превърна ни в сноби, педанти и яростни еврофили — отвърна Чарли. — Това е отмъщението на британците заради нашето дезертьорство преди двеста и петдесет години.

Тя се засмя.

— Тогава, предполагам, че ще пиеш шери.

Той я последва вътре, където Бен режеше чесън на малка дъска с малък нож, превит над нея като шивач.

— Купих нещо по-твърдо — обясни Чарли и показа книжен плик.

— Какво? — Бен спря да реже и вдигна поглед, а Чарли извади бутилка Далуини. — „Първокачествен скоч от планината“ — прочете той етикета. — Отлично. Нека голямата врява започне сега — каза той и отново се наведе над дъската.

Чарли изпита задоволство, защото беше успял да угоди на изключително придирчивия Бен.

— Да налея ли и на теб? — попита той Алисън.

Тя присви нос, поколеба се, но после повдигна рамене и каза:

— Е, щом всички ще пиете това.

Чарли отвори шкафа, намери четири различни чаши и ги извади.

— А Клеър?

— По-добре не — отвърна Бен. — Не знам кога ще се върне.

— Няма ли да идва?

— Не знам — каза Бен, без дори да вдигне поглед.

Чарли погледна Алисън въпросително. Тя повдигна вежди, но не каза нищо. Двамата наблюдаваха как Бен изсипа чесъна в един тиган с масло.

— Почти готово е — каза той и разбърка съскащите парченца с дървена лъжица. — После можем да седнем за няколко минути и да се насладим на този скоч.

— Чисто или с лед? — попита Чарли и отиде до фризера.

— Чисто. Винаги чисто — отвърна Бен.

— Както прецени барманът — каза Алисън с усмивка.

— Ами тогава ще ти сложа лед — отвърна Чарли. — Водата може да ти потрябва, ако смяташ да пиеш тази чаша цяла вечер.

— Съжалявам. В леката категория съм — обясни тя. — Опитът ми от колежа се състои само от бира и вино „Сътър Хоум“. И по някой и друг коктейл „Блъди Мери“ в неделя сутрин.

— Това ми звучи познато. Къде си учила? — попита Чарли и си спомни, че Клеър му беше дала най-важната информация за Алисън. Де да беше обърнал повече внимание.

— Чапъл хил. Университета в Северна Каролина.

— Знам какво е Чапъл хил — ухили се Чарли. — Направо си е в Бръшляновата лига.

— Така казват — отвърна тя. — А ти си от Канзас. Лоурънс, нали? Чувала съм, че това е страхотно колежанско градче.

— Да, това е един странен оазис. Но пък има магазин Уол-Март, голям колкото Делауер.

— Може ли да се сравни с това? — попита тя и посочи неопределено към Бен или може би към света зад него.

— Никак. Това е съвсем друг свят.

Той й подаде питието — ледът подрънкваше в стъклото на чашата — и я погледна в очите. Сега изглеждаха по-тъмни, живи и топли. Мога да го направя, помисли си той. За миг се зачуди дали Клеър не се беше махнала нарочно, за да даде предимство на Алисън.

— Добре. — Бен намали котлона и вдигна чашата си със скоч. — Наздраве. За държавното образование! — И чукна чашата си в техните.

Клеър се появи към десет часа, след охлювите, салатата и пържената в тиган пъстърва с коричка от царевично брашно, която Алисън приготви, докато Бен и Чарли стояха около готварската печка. Вече бяха изпили по няколко чаши Далуини и Бен реши, че би било дръзко да сменят питието. Когато Клеър влезе, Бен стоеше върху масата и пееше „Аз съм само едно малко черно дъждовно облаче“ и имитираше доста добре Мечо Пух.

— Здравейте — поздрави хладно тя.

Бен погледна Чарли.

— Казах ти, Прасчо. Мисля, че загазихме с това бурно време.

Тя впи поглед в тях за миг. После остави чантата с книги, която носеше, отиде в спалнята и затръшна вратата зад гърба си.

Бен слезе от масата и потъна в един стол. Кръстоса дългите си крака, приви се и се изправи като скакалец. Прокарваше пръсти по покривката, почукваше по чинията, отдръпваше пръсти и пак ги разтваряше. Светлината oт свещите трептеше по очилата му.

Чарли и Алисън размениха погледи.

— Само аз ли не знам какво става тук? — попита Чарли и насила се засмя.

Бен довърши песента с мек глас:

— „Нося се наоколо, над земята, и се чудя къде ще падна.“

— Е, какво мислиш? — попита Клеър на следващия ден Чарли. Те седяха в двата края на дивана във всекидневната и пиеха чай. Бен беше станал рано, за да отиде на съботна лекция, която известен архитект изнасяше в музея, а в последния момент Алисън бе решила да го придружи.

— За твоето отсъствие?

Вечерта беше приключила, когато Алисън обяви, че е уморена и си ляга, а Бен и Чарли допиха останалия скоч в мълчание и тъмнина, наблюдавайки нагорещените до червено намотки на електрическата печка. Чарли спа на дивана. Клеър остана в стаята си. Той се надяваше, че сега ще му обясни какво става.

— Божичко. — Тя поклати глава. — Не, за Алисън.

— В момента се интересувам от теб.

— А аз се интересувам какво мислиш за Алисън.

— Ще ти кажа, ако и ти ми кажеш.

— Невъзможен си — каза тя и го замери с възглавница.

Той се наведе и вдигна чашата си.

— Ти си тази, която не се появи снощи.

— Очевидно си прекарвахте отлично и без мен.

— О, стига, Клеър.

Тя отпи дълга глътка чай.

— Може би ревнувах — каза.

— Какво? — попита недоверчиво Чарли.

— Може би — отвърна тя.

Сърцето му подскочи за миг, а после, също толкова бързо, се сви от болка. Това нямаше никакъв смисъл.

— Ти си тази, която си има гадже. О, извинявай — годеник. И ти — ти ме уреди с Алисън. Тя е твоя приятелка.

— Знам — каза тя. — Но може би реших, че не искам да те деля с никого. — Тя остави чашата си и покри очите си с ръце. — Държа се детински. Алисън е най-добрата ми приятелка, а ти, ти си най-близкият ми приятел тук, с изключение на Бен, разбира се, и изведнъж осъзнах, че ако с Алисън се съберете, ще изгубя и двама ви. Постоянно ще мислите един за друг.

— Не избързваш ли малко? Едва снощи се запознах с момичето. Дори не знам дали ме харесва.

— Харесва те — каза безизразно Клеър.

— Откъде знаеш?

— Просто знам. Затова ви запознах. Знаех, че ще те хареса и че вероятно и ти ще я харесаш. — Тя побутна крака му с босото си стъпало. — Е, харесваш ли я?

— Ти си манипулатор, Клеър — отбеляза Чарли.

Тя дълго го наблюдава, а той задържа погледа й. Това беше първият път, в който двамата се гледаха в очите, и Чарли отказа да отмести поглед. Какво каза тя току-що? Че ревнува, че го иска само за себе си. Мислеше ли го наистина? Страхуваше ли се, че ако не се възползва от момента, той просто ще отмине, подобно на много други мигове. Имаше навика да не приема сериозно възможностите за избор, които се явяваха пред него, или пък може би прекалено късно осъзнаваше тяхното голямо значение.

Накрая тя проговори.

— Обичам Бен.

— Знам — отвърна той.

— Той е добър за мен.

— Знам.

— Иска ми се… — Тя въздъхна. — Иска ми се да можех да живея два живота.

Чарли сви рамене. Усещаше как тежестта на отхвърлянето притискаше гърдите му, въпреки че до този момент не си беше представял, че тя някога ще види нещата по този начин — като избор между него и Бен.

— Аз…

Тя протегна ръка и закри устните му с длан.

— Недей — каза му и потъна в своя ъгъл на дивана. — Не казвай нищо. Искам всичко да си остане постарому.

Той стоя дълго, вперил поглед в нея, опитвайки се да прецени дали да продължи, или да се откаже. Какво всъщност искаш да кажеш? Това беше въпрос, който хората не задават или поне Чарли не задаваше. Предпазливостта и благоразумието, типични за Средния запад, бяха вкоренени в него. Приемаш това, което хората ти казват за себе си, дори и когато знаеш, че съвсем не е всичко. Уважаваш тяхното желание да разкрият само онова, което чувстват уместно да споделят. Удобството е ръководещият принцип.

— Добре — каза той.

Постояха няколко минути, заслушани в концерта на Бах, звучащ от портативния касетофон в ъгъла, в тиктакането на часовника в кухнята, в приглушеното свистене на автомобилите, които се движеха в дъжда. Клеър сякаш пак се затвори в себе си, решително дружелюбна и сдържана.

— Харесвам я — най-после каза той. — Изглежда мила. Навярно малко наивна?

— Само малко — каза Клеър. — Но не е задължително това да е нещо лошо. Не си ли чел Хенри Джеймс?

— Не — призна той.

— Е, трябва да го прочетеш — отвърна тя. — Алисън е класическа героиня на Хенри Джеймс.

По-късно, когато дъждът спря, Чарли излезе от задния вход, стъпи в неравния бетонен вътрешен двор и погледна небето — бяло като обезмаслено мляко. Вятърът поклащаше мокрите листа на натежалите от дъжда дървета. Би му харесало да приеме тази промяна на времето като поличба, но засега бе приключил с поличбите.

* * *

Клеър стоеше на подиума в малка самостоятелна книжарница в Роли, Северна Каролина. Разгледа хората, които бяха разпръснати из подредените редове от сгъваеми столове, и отвори книгата на отбелязаната страница.

— Благодаря ви, че дойдохте — каза тя. — Ще прочета няколко кратки откъса, а след това ще поговорим.

Тя се усмихна притеснено и зачете:

Съквартирантката на Ема от колежа на име Колийн се беше запознала с гаджето си, Стийв, още в първия ден на първата година. В една от редките вечери, когато Стийв не беше там, Ема попита Колийн как на толкова ранен етап беше разбрала, че именно той е човекът, с когото искаше да прекара остатъка от живота си.

— Какво те накара да мислиш така? — попита Колийн.

— Ами ти прекарваш с него всяка минута през деня — отвърна Ема. — Да не говорим за нощта. Затова си го помислих.

— Виж — започна Колийн. — Запознах се със Стийв в столовата и започнахме да излизаме. И двамата искаме да учим медицина, участваме в маратони в пресечени местности — имаме много общи неща. Но какво щеше да стане, ако не бях кандидатствала тази година? Ако бях отишла в друг колеж? Е, знам какво. Щях да срещна друг Стийв. Мило, умно момче, което е достатъчно амбициозно и леко срамежливо, което си търси приятелка, за да се чувства сигурен и уверен.

Има стотици такива момчета, дори хиляди! Всичко зависи от подходящия момент и обстоятелствата. Ако бях родена в друг град, в друга държава или пък в друга година, пак щях да намеря онзи Стийв, от който имам нужда.

Тогава Ема смяташе, че философията на Колийн е скандална, но по-късно бе склонна да се съгласи с нея. Опитът я научи на нещо друго. Започна да вярва, че истинската любов съществува и че това е най-важното нещо на света — по-важно от добротата и постоянството, по-важно дори от доверието.

Четенето мина доста добре, имайки предвид, че двама души от публиката в Роли бяха с психически заболявания, трима — далечни роднини на Марта Бел Кланси, двама бяха служители на книжарницата и един бе нейният придружител, който щеше да я представя пред медиите в града. Останалите четирима — „цивилните“, както служителката в книжарницата Сузи наричаше хората, които присъстват заради истински интерес, а не по задължение или щастлива случайност — бяха прочели реклама за книгата или по-рано през деня бяха чули Клеър по радиото, или пък, както един от тях й каза, бяха видели романа в Amazon.com, където за един кратък кибермиг излезе в раздела със специално представени книги.

Късно същата вечер Клеър лежеше в леглото в хотелската си стая и мислеше колко странно е това, че бе написала книгата преди повече от година. Мислеше за Бен, за тъмната му лъскава коса след душ, за чистите му ризи „Томас Пинк“ и за красивите му ръце, за вниманието му към дребните детайли, добротата му. Представяше си как пържи миди за вечеря, налива й чаша вино и запазва статия в Таймс, която смята, че ще й хареса.

Беше лесно да се влюби в Бен. Клеър бе пленена от неговия интелект и чувство за хумор. Беше напълно различен от всички, срещани дотогава. Познаваше много момчета от Юга, учтиви и умели в общуването, а вероятно дори и умни, но никога не бе срещала някого, който приема живота толкова саркастично и дълбоко язвително, както Бен. А и беше мил. В началото Бен искаше да я закриля, да се грижи за нея, да я пусне в големия свят с по-добра представа за самата себе си или по-скоро — с усещане за по-добрата половина от своята същност.

— Не съм толкова добра, за колкото ме смяташ — каза му тя веднъж.

— Но не си и толкова лоша, колкото си мислиш.

— Това някакво предизвикателство ли е?

Той я погледна остро.

— Аз не съм баща ти.

Аз не съм баща ти. Наскоро Клеър разказа на терапевта си за времето, когато бе на осем, скачаше на въже на алеята пред къщата, пееше си песничка и чакаше баща си да се прибере от работа. Тя помнеше първото нещо, което той каза, щом паркира синия си шевролет: „За бога, Клеър, престани да скимтиш“.

Тя обаче не се поколеба.

— Не скимтя, татко. Пея.

— Е, млъкни. Пречиш на съседите. И си мръсна — каза той. — Очаквам да се преоблечеш преди вечеря.

Думите му я жегнаха и тя отпусна въжето. Това беше последният път, в който го чакаше да се прибере от работа.

— Това те е заставило да бъдеш доста сдържана — отбеляза Дийна.

Бен бе първият мъж, който не я караше да се чувства прекалено нервна. Казваше й, че обича нейната енергия, страстта и интелигентността й. За известно време това я караше да се съмнява още повече в него.

— Не мога да бъда човекът, който ти ми казваш, че съм — обясняваше тя. — Ще полудея, ако трябва да съм тази, която ти искаш да бъда.

— Не искам да бъдеш никой. Освен себе си.

— Ами ако не знам коя съм?

Клеър осъзнаваше, че проблемът не беше в това, вече не беше влюбена в Бен. По-скоро се чувстваше отдалечена, без да го разбере, както се случва, докато се носиш със затворени очи на надуваем дюшек в басейн. В нея бе станала някаква дребна промяна, която я караше да погледне по съвсем различен начин към света. Спокойствието между тях бе станало безкрайно. Игрите на Скрабъл я отегчаваха, сънят й стана неспокоен. Сякаш сега се възстановяваше след амнезия или се събуждаше от епохален сън. Усещаше ума си празен и чист за първи път, откакто се помнеше. Бен не приемаше това сериозно, смяташе, че причината е в помятането — настроение, етап или просто част от естествените приливи и отливи на връзката им. Но Клеър знаеше, че има нещо друго — нещо се беше променило. Тя се бе променила. И животът им никога нямаше да бъде същият за нея.

Докато лежеше в леглото в хотелската стая и се взираше в тавана, в главата й нахлуха толкова много въпроси. Кой вид щастие беше възможен? Струва ли си да рискувам това, което вече имам? От какво ще се откажа, какво ще спечеля? Искаше й се да има кристална топка, която да разкрие какво ще се случи в идните години, която да й подскаже как да постъпи. Срамуваше се от своята шаблонност, от провинциалната си нужда да има посока, която да следва. Не трябваше ли точно това да преодолее? Проблемът се състоеше именно в липсата на ясна посока.

И все пак… тя се тревожеше за пари, за бъдещето си. Усещаше как минутите минават. Сякаш времето отново бе започнало да тече, след като години наред не беше помръдвало. Докато мислеше, че ще прекара остатъка от живота си с Бен, времето се точеше като течност, то нямаше значение. Но сега изведнъж пред нея се откриха възможностите и ограниченията на съвсем друг живот.

На следващата сутрин Клеър стана в седем. След четиридесет и пет минути трябваше да се срещне с придружителя си в лобито на хотел „Хамптън ин“. Според графика, който й бяха изпратили по факс, а тя взе от рецепцията на хотела, когато се настани снощи, целият ден бе пълен с ангажименти — две интервюта в местни радиостанции, обедно интервю във вестника на РолиНюз анд обзървър, интервю с редактора на секцията за книги на студентския вестник в университета на Северна Каролина. Трябваше също да се отбие в няколко вериги книжарници и да подпише купчини книги, приготвени от управителите. Това подписване на книги винаги й се струваше малко унизително. Книжарниците не можеха да връщат подписани от автора книги, затова управителите изчисляваха евентуалните продажби, преди да дадат на автора книгите за автограф. Понякога Клеър подписваше десет, друг път петнадесет, а от време на време и обезкуражаващите три книги. Според опита на Клеър придружителят й щеше да бъде или мила по-възрастна жена, или млад гей, който през последния месец беше съпровождал много по-звездни и интересни автори и си умираше да сподели всички подробности. Обикновено биваше разговорлив и очарователен и от нея се очакваше същото. Ако някое интервю се окажеше не особено успешно или на четенето присъстваха само четирима души, Клеър се чувстваше виновна, сякаш бе подвела спътника си или усилията им не си струваха.

След няколко интервюта и подписвания на книги тя осъзна, че й задават едни и същи въпроси: Доколко романът се основава на истинския ви живот? Майка ви алкохоличка ли беше? Какво е мнението на вашите родители за книгата? От време на време имаше интервюиращи, обикновено от национални радиа, които всъщност бяха прочели книгата и задаваха въпроси, на които отговаряше с удоволствие: за процеса на писане, за решенията по структурата на книгата, темите или връзките, които самата Клеър може би все още не подозираше. Но такива въпроси бяха рядкост. През повечето време се чувстваше така, сякаш участва в курс за избягване на пречки и се опитва да се справи с капаните, без да изложи себе си или човека, който задава въпросите.

Обиколката за представянето на книгата продължаваше. Тя започна да усеща, че интересните неща, които се случват на някои автори — големи интервюта в национални издания, публична подкрепа на книгата от страна на известен автор (или някоя друга знаменитост), някакъв скандал, конспиративна привлекателност, която да впечатли всички или да се превърне във всеобщо настроение, — не се случваха на нея, макар че никой не й го казваше без заобикалки. Когнитивното несъответствие на това преживяване — нуждата от реклама на книгата, загатвайки за нейната популярност (Дриймуъркс! Списание Ентътейнмънт уикли!), като в същото време се създава ясното впечатление, че тази популярност е изкуствено създадена — беше обезпокоително. Беше трудно да различи истината от измислицата и навярно трудността се задълбочаваше от факта, че не беше убедена в желанието си да ги различи.

Обади се на Джейми в Ню Йорк, за да направи справка с действителността, но вместо това получи отговор, изцяло съобразен с „партийната линия“ — „Всички са много доволни от книгата! Представянията в националните издания не са важни, хората четат местната преса! А и освен това книгата ти е навсякъде в интернет. Все още е рано, успокой се!“. Но тя знаеше, че това не е вярно. Срокът на годност на първите романи бе като този на „Уондър бред“[16], а тя започваше да разбира, че трайността на повечето книги съвпадаше всъщност с датата на публикуването им. Важно бе времето преди това, когато книжарниците правеха своите поръчки и лъскавите списания решаваха дали твоята книга си струва изписаното мастило. Тогава се вдигаше шум. Ако това не се случеше, издателят минаваше на следващия обещаващ първи роман. Книгата остаряваше месец след издаването си, освен ако не получи голям шанс.

Бяха минали три седмици от датата на издаване. Книгата имаше две представяния в национални издания — в Пийпъл и Ентътеймънт уикли. Ню Йорк таймс не си бяха направили труда. Южняшките вестници се отнасяха ентусиазирано. Публикуваха описания и реклами и включиха книгата на Клеър в прегледи заедно с други първи романи на автори, които пишат за Юга. В Блустоун нямаше самостоятелна книжарница, но в съседния град имаше книжарница от веригата „Бордърс“ със „Старбъкс“ кафене. Книгата бе представена в Блустоун Рекърд с описание и реклама, заедно с голяма снимка на Клеър и ласкателства за „момичето на Блустоун“. Описанието беше по-скоро прикрит разказ за годините на Клеър в Блустоун, дословно изброяване на полуистини и реклама на популярността й. Ревюто пък беше написано от саркастична бивша съученичка и беше пълно с намеци за нейните мотиви, представени в неясна положителна светлина. Бе очевидно, че на авторката на статията й беше казано да бъде мила, но тя не е могла да се сдържи и бе нанесла няколко удара: „Човек се пита защо госпожа Елис е изпитала нуждата да затвърди стереотипите на либералите от Севера у южняците. За протокола, не всяка омъжена жена от Юга е алкохоличка и не всяка тийнейджърка е непокорна повлекана. Като изключим слабостите на романа…“

Сутринта, когато пристигна в родния си град, Клеър бе поканена в три различни радиостанции и говори пред учениците в гимназията, като им разказа не съвсем честно за обучението, за образованието, получено там, което й бе позволило да надмине останалите, да се махне, да се премести в Ню Йорк и да напише книга. На много от учениците им беше любопитно да се запознаят с човек, израснал в Блустоун и напуснал града. Някои от тях, които виждаха в Клеър идеализираното постижение на своя дългогодишен копнеж, се хващаха за всяка нейна дума. Всичко това беше голямо ласкателство. Поне веднъж тя се почувства известна. Тези ученици не я попитаха защо в книгата бе сменила името на Блустоун на Хетфийлд и защо го беше описала като „малко, умиращо градче, основано до една фабрика“, нито пък питаха за други леко критични описания на градския пейзаж и социалната среда. Лицемерието и расизмът, които описваше и които бяха приети като дълбока обида от някои от приятелите на майка й, се оказаха интересен урок по история за тези деца.

Клеър беше изпратила на майка си копие на книгата преди месеци, а на заглавната страница бе написала весело послание: „Мамо, не забравяй, че това е просто роман!“. Но Лусинда каза само: „Ти винаги си гледала на нещата по-особено“ и „Добре че баща ти го няма, за да види какво си казала за него“. На партито за книгата в Ню Йорк Лусинда сякаш се чувстваше поласкана от вниманието на хората, въпреки че онези, които бяха прочели романа, задържаха поглед върху лицето й малко по-дълго (търсеха знаци за меланхолия или пък навярно за болестта на Алцхаймер, тъй като Клеър бе написала, че в семейството има такива случаи). Или пък оглеждаха ръцете й, по които сега се синееха изпъкнали вени (на шестнадесет години тя беше рекламно лице на препарата за миене на чинии „Джой“).

Не бяха обсъждали конкретните инциденти, които Клеър бе извадила от кладенеца на миналото си и сега лежаха сухи по страниците на книгата й. Например момента, когато баща й бе ударил майка й през лицето и Клеър се обади на 911; когато Лусинда се беше напила с онези сини мартинита и влезе гола в басейна на съседите заедно с голф партньора на баща й; случката, в която Лусинда хвана седемнадесетгодишната Клеър да прави секс в спалнята им с бейзболен играч, с когото се беше запознала в някакъв бар. Сякаш Лусинда беше решила, че Клеър като скулптор бе създала книгата, като физически предмет — със здравия си гръбнак, ярката корица и заглавието, — но не и онова, което се намираше вътре.

Всъщност книгата започваше да прилича на предмет и за самата Клеър. Докато я пишеше, тя не можеше да си представи как след години би говорила за нея. Макар и променени, разкритията бяха толкова дълбоко лични, че тя трябваше да се преструва пред себе си, че пише дневник. В противен случай никога нямаше да успее да каже всички тези неща. Но сега, когато миговете от живота й бяха включени в отделни кратки глави, тя се чувстваше като продавач, който предлага някакъв продукт. В интервютата повтаряше едно и също, като лавираше между откровеността и измамата. Споделяше болезнени тайни, сякаш бяха чужди. По някакъв начин те сякаш наистина бяха чужди — не нейните, а просто истории, които беше дочула, прочела или гледала по телевизията.

Стотина души от Блустоун се събраха в книжарницата „Бордърс“ за четенето онази вечер — броят им бе значително по-голям от броя на хората, които Клеър успя да привлече на другите места. Майка й беше там с приятелката си Марта Бел и Клеър отново остана поразена от силата на нейното отрицание, непоколебимото й желание да види книгата като предмет, като продукт, а не като язвителни, едва прикрити спомени на все още наранената си дъщеря. Докато хората прииждаха, Лусинда застана отпред до Клеър. Поздравяваше приятелите й с великодушната усмивка на горда баба: „Елате да видите бебето!“. Тя не обръщаше внимание на любопитните погледи и даваше любезни отговори на провокативните въпроси: „Възпитах я да има собствено мнение“, казваше Лусинда на всеки, който би я слушал, и още: „Тя сама си беше господар, откакто навърши три години“.

Клеър се чувстваше притеснена и причини за това имаше много. В публиката щяха да присъстват хора, които под една или друга форма са споменати в книгата. Те може и да имат повод да са враждебно настроени. След като бракът на родителите й се разпадна, а на петдесет и пет години баща й се омъжи за местна жена, която беше две години по-голяма от Клеър и двамата имаха дете, Клеър беше поразена, а майка й — съсипана. През последните десет години не поддържаше много контакти с баща си. Разменяха си коледни картички и по време на няколкото си посещения при майка си в Блустоун тя покорно беше прекарала няколко неловки следобеда с него, новата му жена Манди и тяхната дъщеря Бриана, която й беше полусестра.

Клеър бе почти сигурна, че баща й няма да се появи тази вечер. Увери се в това, докато разглеждаше събралите се хора. Едва след като четенето приключи — три внимателно подбрани откъса, които самата тя не харесваше, но които не засягаха нищо по-сериозно от смъртта на морско свинче и историята с цветната леха на майка й, която Клеър по свой каприз разруши (инцидент, описан с много по-голяма фриволност, отколкото в действителност) — тя вдигна поглед и видя баща си. Той стоеше сам в задната част на залата, висок мъж с фина посивяла коса, а студеното му изражение се различаваше коренно от снизходителните усмивки на очарованата от нея публика, която не мърдаше от местата си и ръкопляскаше любезно.

Когато се стигна до неминуемия въпрос как родителите й приемат книгата, Клеър посочи Лусинда, която стоеше с Марта Бел, а след това и към баща си, но него вече го нямаше. Беше си тръгнал, докато задаваха въпроса.

Обсъждането на книгата вървеше към края си, когато се изправи един оплешивяващ мъж с шкембе, облечен в червен анорак, който й беше смътно познат.

— Хей, Клеър, не знам дали ме помниш. Учихме заедно в гимназията, бях една година по-малък. Казвам се Тери Шоу. Как си? — Той срамежливо вдигна ръка и махна наполовина, подръпна панталоните си и прочисти гърлото си. — Чудя се какво е мнението на „Джил“ за всичко това.

Клеър знаеше, че може да й зададат такъв въпрос, но някак не беше подготвена. Пое си дъх.

— Ами — започна тя. — Това е роман, което, както знаете, означава, че героите са измислени. Някои образи са сборни, така че в тях можете да разпознаете различни хора. Но Джил не се основава на конкретен човек.

„Успокой се“, помисли си тя. „Говориш поучително. И още по-лошо, звучиш отбранително“. Тери обаче не беше убеден. Клеър го видя как повдига вежди към някого, седнал през няколко реда от него. Тя се усмихна безсилно.

— Следващ въпрос?

Тери вдигна полуизвития си показалец.

— Но тя със сигурност прилича много на Алисън Грей.

Клеър усети как гърдите й се свиват. Беше й трудно да диша.

— Нима? — изписука тя. — Хехе, това е интересно. Може би само малко. Така предполагам.

Алисън. Клеър не знаеше какво мисли тя за книгата. Дори не знаеше дали я беше прочела. А сега нямаше никакво значение, нали? Истинският живот имаше предимство и беше захвърлил малката книга на Клеър в някой затънтен ъгъл в ума на Алисън. Ако изобщо мислеше за нея.

Май 1998 г

Алисън отвори вратата на улица „Бартън роуд“ 32, а пред нея стоеше Чарли. Първото нещо, което забеляза, беше русата му къдрава коса. Второто — че той изглеждаше като невъзмутим американец, здрав, силен и със загар, с бяла тениска под протритата риза, с навити до лактите ръкави. Раменете му бяха широки, въпреки че бе доста слаб, а лицето му изглеждаше малко меко, сякаш последните следи от бебешката пухкавост още не бяха изчезнали. Веждите му се извиваха като руси гъсеници над светлосините му очи.

Тя го наблюдаваше по време на вечерята. Двамата с Бен бяха толкова различни: Бен беше дългурест, имаше ъгловати черти и понякога й се струваше леко непохватен със своите очила, тъмната си коса и потиснатите си прищевки; със своите гъвкави крайници и пясъчноруса коса Чарли приличаше на куче от породата златен ретрийвър. Тя веднага стана подозрителна: такива чаровници като него обикновено се оказваха измамници. Подобен начин на действие бе типичен за някои южняци — богати, с власт, отгледани в определено общество, — тя не търсеше точно такъв човек. Но когато започнаха да разговарят, тя осъзна, че имаше нещо друго у него, което не можеше да определи. Не беше наперен и самонадеян, а чувството му за хумор бе умерено. Увереността му не беше прекалена, липсваше му стеснителност и приемаше света по ироничен начин, който обаче не можеше да се определи като язвителен или горчив. Въпреки че общуваше с лекота в обществото, изглеждаше някак самотен.

По едно време, докато Бен ръкомахаше оживено, Чарли се облегна назад на стола си и през смях улови погледа на Алисън. Тя знаеше, че я беше видял как го изучава.

— Какво има? — попита той, а на лицето му се изписа половинчата усмивка, която показваше, че очаква отговор. С времето щеше да опознае това изражение отлично — привидно откровено, по-предпазливо, отколкото изглеждаше.

— Нищо — отвърна тя.

— Не, кажи ми.

Беше й някак познат, като любим спомен или постоянно повтарящ се сън.

— Имам усещането, че съм те срещала и преди.

— Някога била ли си в Канзас? — попита шеговито той.

— Той си е такъв, Алисън — намеси се Бен. — Не само на теб ти се струва. Има многолик образ или нещо такова — не знам. Подвеждащо е. Мислиш си, че го познаваш, и започваш да правиш предположения за това какво харесва и не харесва, но в повечето случаи грешиш. Преценяваш го погрешно. Много е дразнещо.

— Нямам представа за какво говори той — каза Чарли.

Да се влюбиш в Чарли, беше като да пътуваш в чужда страна и неочаквано да се почувстваш като у дома си. Алисън с учудване научи, че той не използва дезодорант. Къпеше се всеки ден и по думите му това беше достатъчно. Наистина беше. Излъчваше аромат, чист и сладък, като на сено от Средния запад. Не обичаше хапчета, лосиони и кремове. Миеше лицето си веднъж дневно — с шампоан под душа. Избърсваше се бързо, като куче, което се отърсва от водата, след като е минало през пръскачка. Отново като куче, той не беше нервен и това действаше наистина освежаващо — ядеше каквото иска, докато се нахранеше, и след това спираше; работеше по даден доклад, докато не решеше, че е готов, и приключваше. Не умуваше и не критикуваше нищо. Веднъж каза на Алисън, че не си спомня да е бил критикуван като дете. Тя си представи как е раснал като царевичен кочан в голяма нива, някъде там в Канзас, как е узрявал на стъблото, докато един ден просто се е оказал готов да си тръгне.

Още от първия път, когато Алисън го докосна, кожата на Чарли се превърна в приятно място — топло място, убежище. Миришеше познато, като нейната кожа или кожата на детето, което един ден може би щеше да роди. Да се влюби в Чарли, бе лесно като дишането. След години, когато той започна да се отдръпва и тя най-после осъзна глуповато и прекалено късно, че нещо не е наред, за нея все още беше непонятно, че някога можеше да се разделят, че може да дойде време, когато грапавото му като шкурка лице и жилавите му ръце да бъдат забранени и далечни.

* * *

В Кеймбридж Чарли изучаваше ранния църковен философ Августин, който твърдеше, че въпреки че истинското щастие е възможно, повечето хора никога не го изпитват. Не можеш да си щастлив, ако нямаш онова, което обичаш — или когато вече го притежаваш, осъзнаваш, че то е лошо и вредно, или не обичаш това, което имаш, независимо колко добро е то от обективна гледна точка. Щастието съществува само тогава, когато имаш това, което обичаш, и когато това, което обичаш, е добро за теб.

Когато се ожени за нея, Чарли вярваше, че е влюбен в Алисън — въпреки че по-късно осъзна, че онова, което смята за любов, не бе истинско щастие, нито дори негова най-бледа сянка. Той виждаше радостта на Клеър, когато Алисън се усмихваше, блясъка в очите им, когато си разказваха нещо, навика им да довършват изреченията си като сестри. Но всъщност той имаше толкова силни чувства към Клеър, че не знаеше какво да прави с тях. Да сподели част от тях с Алисън, изглеждаше логична стратегия. За известно време този пренос на емоции беше достатъчно ефикасен, за да заблуди и двамата и да ги накара да мислят, че тези чувства си бяха само техни.

Но в последните няколко месеца, откакто отново бе започнал да се сближава с Клеър, Чарли се почувства така, както някога в Кеймбридж. Не знаеше какво точно представлява това преживяване. Знаеше единствено, че то го променя. Скуката и усещането, че върши нещата автоматично, бяха изчезнали.

Чарли се прибра от работа и завари Джун в кухнята да реже зеленчуци, за да приготви задушено ястие, което той знаеше, че децата няма да ядат.

— Прибираш се рано — каза тя изненадано, когато той отвори задната врата.

Чарли си беше резервирал билет за Атланта за понеделник следобед, бе приел предложението на Бил Триест да прехвърли най-големия си и досаден клиент на свой колега. После хвана по-ранен влак и се прибра по-рано, отколкото беше казал. Сега, когато имаше план за действие, той усети прилив на топли чувства към Алисън и нейните родители, който беше толкова силен, колкото и вината му, че ги оставя, притеснението му, че ги лъже, и страха му, че планът му може някак да се провали.

— Исках да се прибера възможно най-рано. Как е тя? — той посочи неясно към горния етаж.

Джун, която режеше китайско зеле, повдигна леко рамене.

— Поне не е в леглото. В стаята за игра е заедно с Ед и Ани.

— В какво настроение е?

— Трудно е да се каже. — Тя спря да реже и задържа ножа повдигнат, докато размишляваше. — Не мисля, че това е нещо, с което можете да се справите с лекота. Особено, когато става въпрос за Алисън. В следващите месеци ще й трябва голяма подкрепа — голяма. Дори може би в следващите години.

Чарли кимна и съблече палтото си. Чувстваше се така, сякаш тя нежно бе забола ножа под кожата му. Разговорите му с Джун винаги изглеждаха по този начин — подтекстът беше наполовина на показ. Не можеш да ме излъжеш. И двамата знаем, че не си тук, че не си отдаден на семейството си. Трябва да промениш отношението си.

— Търсим добър терапевт — каза той, но това не беше съвсем вярно. Д-р Уолдрън бе дала на Алисън няколко имена, но синият лист с телефонните номера лежеше захвърлен някъде на купчината от касови бележки и визитни картички върху скрина на Чарли.

— Това е добро начало, но имах предвид, че Алисън има нужда от теб — отвърна Джун, като изрече думите буква по буква, за да ги разбере.

Чарли се обърна и закачи палтото си на закачалката в коридора, после се върна в кухнята.

— Знам. Пътят ще бъде дълъг — каза той, търсейки любезна и скучна метафора, която щеше да сложи край на разговора, но прекалено късно осъзна, че щеше да стане точно обратното.

— Е — каза бързо Джун, — не бих се изразила точно така, но, да. — Посочи купчината зеленчуци под ножа си и каза: — Реших, че е време да приготвим на децата нещо малко по-интересно от бейби моркови и замразена царевица.

— Успех — отвърна Чарли. — Какъв е резервният план?

Алисън беше легнала на пода на стаята за игри и наблюдаваше как Ед и Ани строят замък от блокчета.

— Здравей — каза тя с едва доловима усмивка. — Чух те, когато се прибра преди малко.

— Говорих с майка ти — каза Чарли, целуна Ани по главата и стисна рамото на Алисън, а после седна до нея. — Защо децата още не са яли?

— Обядвахме късно. Мама иска да вечеряме заедно.

Той повдигна вежда.

— Изглежда, в менюто няма пиле. Сигурна ли си, че това ще има успех?

— Могат да хапнат и препечена филия, ако се наложи — отвърна Алисън. — Трябва да сме благодарни, че поне опитва, нали?

Чарли знаеше, че Алисън искаше да предотврати скандала. Вероятно тя също беше скептична по въпроса. Кипящото негодувание, което той усещаше в принудителната й настойчивост какво трябва да ядат децата им, се изпари веднага. Алисън беше права — майка й го правеше за добро. Мир, любов. Топли чувства, нали не си забравил?

— Как мина кръстоносният поход? Врагът лежи ли победен? — попита Ед.

Чарли седна и коронова една купчина блокчета с конусовидна кула. Ед цял живот бе работил в системата на образованието и не криеше своето презрение и пълното непознаване на корпоративна Америка. Не беше лично отношение и Чарли не се обиждаше. Ед обикновено сравняваше работата в някоя корпорация — която и да е тя — с ходенето на война и Чарли трябваше да признае, че не беше много далеч от истината.

— Врагът лежи на земята, но още не е победен — отвърна Чарли и се включи в играта. — Но, изглежда, че ме извикаха в кралския двор.

Алисън седна на пода.

— Какво искаш да кажеш?

Чарли примигна преувеличено в опит да покаже, че самият той е недоволен и че знае, че тя също няма да бъде доволна.

— Трябва да се срещна с клиента следващата седмица — каза той. — Чувстват се недооценени.

— Кога?

— Във вторник сутринта. Което означава, че ще трябва да летя в понеделник.

— Нали бяха във Филаделфия. Не можеш ли да хванеш влак рано сутринта?

Очевидно беше разказал на Алисън повече за „Пи Ем Ар Джи“, отколкото си спомняше.

— Творческите им офиси са в Чикаго.

Творчески офиси? Чикаго? Самият той не повярва на това. А сега трябваше да скрие програмата на полетите си от нея. А какво щеше да стане, ако тя поискаше телефонния номер на хотела?

— Но всъщност в момента са в Атланта и искат аз да отида там. — Той подсмръкна от неудобство. Усещаше как ушите му горят. Ед завъртя очи и поклати глава — още едно потвърждение за него, че корпоративният свят беше пилеене на време и пари и пълна глупост. Но Алисън каза само:

— О. Кога ще се върнеш?

— Ще хвана полет същия следобед. Ще съм вкъщи още във вторник вечерта. Възможно най-бързо, скъпа. — Три месеца по-рано за него щеше да бъде немислимо да лъже така жена си, в присъствието на баща й и дъщеря им. Най-шокиращото беше, че всичко това се оказа твърде лесно и животът им прие лъжата му с готовност.

Вечерята се превърна в очаквано бедствие — Ани мрънкаше заради непознатите зеленчуци и невъзпитано избутваше чинията си в средата на масата, а Ноа дъвчеше китайското зеле и го плюеше на лепкави буци по подложката за хранене. Последва ядене на препечени филии, баня, пет прочита на Много гладната гъсеница, като Ноа успешно казваше все по-голяма част от текста. След всичко това Чарли застана до леглото, което делеше с Алисън. В тишината чуваше как тя плаче в банята. Водата течеше и трудно се долавяше, но хленченето и приглушеното подсмърчане потвърдиха подозренията му.

— Ал — повика я той, подпрял чело на рамката на вратата.

След миг тя отговори:

— Ей сега излизам.

— Добре ли си?

Чу как тя спря чешмата. Вратата се отвори и тя каза:

— Да.

Бе облечена с лилав потник и пижамено долнище на цветя, а лицето й беше влажно и розово. Подсмръкна и почеса носа си с опакото на ръката си като дете. Способността й да се справя, да бъде решителна и хладнокръвна, когато очевидно й се искаше да се разпадне на парченца, беше качество, на което той винаги се възхищаваше. Това беше едно от нещата у нея, които от самото начало го привлякоха.

— Родителите ти много помагат — каза той като твърдение, а не като въпрос, за да покаже на Алисън, че ги оправдава.

— В повечето случаи. — Тя извади един пуловер от купчината с дрехи на скрина, разгъна го и отново го сгъна, като го допря до гърдите си.

В последните дни разговорите между тях бяха точно такива — Чарли я окуражаваше и малко хитруваше, а на Алисън не й се участваше особено в тази игра.

— Задушените зеленчуци бяха наистина вкусни. И вероятно наистина е разумно от време на време да караме децата да ядат храна за възрастни. Какво мислиш?

Тя взе друг пуловер, провеси ръкавите му по ръцете си, а след това ги сгъна пред пуловера, сякаш учеше дрехата да танцува. Чарли разбра, че тя нямаше намерение да отговори. Разкопча ризата си и събу панталона си. Отиде в килера и закачи панталона на закачалка, след това прибра ризата в торбата за химическо чистене, която висеше от вътрешната страна на вратата. Останал по бяла тениска и сиви боксерки, той влезе в банята да измие зъбите си и остави вратата открехната.

— В колко часа е полетът ти в понеделник? — попита тя.

Той отговори с пълна с паста за зъби уста и тя отиде до вратата.

— Какво? Не те разбрах.

— По обед — каза той, като се изплю в мивката със заучена непринуденост. — Ще тръгна направо от работа.

Тя кимна и отново се залови със сгъването на дрехи. Когато приключи, затвори всички чекмеджета на скрина и вратата на килера. После седна на леглото, изсипа лосион в ръката си и започна да го втрива в ръцете, лактите и пищялите си.

— Обичам този аромат — каза той в опит да запълни тишината.

— Лосионът няма аромат.

— Просто така го рекламират. Всичко има аромат — той се изтегна на леглото зад нея.

— О, да не би да си експерт?

— Всъщност съм.

Тя се обърна към него и го побутна с рамото си.

Напоследък флиртуването им се изразяваше в това.

Той постави длан на гърба й, а тя се облегна на ръката му. За първи път след катастрофата показваше някакъв интерес към него.

Тя се отпусна още по-назад и цялата тежест на тялото й падна върху неговото, а той усети как възбудата започна да се надига у него. Прокара ръка по топлия й корем и я премести по-нагоре. Разтегливата материя на потника й беше пристегната около кокалчетата му, докато той разперваше пръсти между малките й гърди и ги докосваше с ръка. Тя изви гърба си, опря шията си в бузата му и той целуна челюстта й, брадичката й и ъгълчето на устните й. Обърна главата й към себе си и я целуна по устните, а езикът й вече беше в устата му.

Лампите бяха включени — две нощни лампи и една на тавана, а леглото все още стоеше застлано. Беше едва девет часът. Чарли си помисли, че бяха минали години от последния път, когато са правили секс по този начин, в този час, на включено осветление. Дори вратата не беше затворена. Родителите на Алисън стояха на долния етаж. Тя още не им беше разтегнала дивана, както правеше всяка вечер. Ани си беше легнала, но сигурно не спеше.

Такива мисли се въртяха в главата на Чарли, когато Алисън напъха пръст под ластика на гащетата му, свали ги и го избута назад на възглавниците. Качи се върху него, захапа зърното му между зъбите си и прокара език по него, усещайки как става твърдо. Той затвори очи и се опита да не мисли за нищо.

Концентрирай се. Това са изцяло физически усещания.

Тя се движеше бавно надолу по тялото му, усещаше горещия й дух по корема си. После го пое в устата си. Сега беше твърд и тя прокара език по него, докосна с устни главичката му и го обви с уста. Главата му се замая, той отвори очи, примигна заради ярката светлина и видя как тъмната копринена коса на жена му пада по корема му очите й бяха затворени, езикът й се носеше по него. Чарли отново затвори очи. Сега усещаше езика на Клеър по тялото си, ръката й докосваше хълбока му, къдравата й коса галеше кожата му…

Чарли посегна надолу, хвана Алисън под ръка и я издърпа нагоре.

— Хайде да се любим — прошепна той.

— Не — отвърна тя.

— Но аз искам. Искам да бъда в теб.

— Не — повтори тя, без да го поглежда.

— Алисън…

— Искам да свършиш в устата ми.

Чарли се стресна — през годините много пъти беше правила това, но доколкото той помнеше, никога преди не бе изричала тези думи. Това му се стори някак смътно обезпокоително: дали беше импулс за самобичуване? Дали не искаше да се почувства деградирала? Дали пък не усещаше, че той се отдалечава, и това не беше премислен жест, съревнователски ход? Или искаше да има контрол над него? Всичко това изглеждаше възможно, а може би нито едно не беше истина. В този миг, докато лежеше на завивката, облечен единствено с тениска, Чарли реши да не мисли толкова много.

Той затвори очи и съзнателно опита да се отпусне, да избута всички образи от ума си и да се концентрира единствено върху матовата оранжева светлина, която влизаше през затворените му клепачи — плътно, блестящо море от светлина, топло като лятото. Ласките й продължаваха и той усети как в него се събира вълна от удоволствие, а после почувства още по-силно дръпване, което кървеше в оранжевата вълна. Тялото му потрепна и се стегна; изпусна приглушен стон и усети, че свърши внезапно и разточително.

След миг погледна надолу. Алисън бършеше устата си с края на тениската си. Облегна глава на бедрото му. После се премести нагоре в леглото до него.

— Беше невероятно — каза той и се отмести в своята половина, за да й направи място.

— Аха — отвърна тя.

Той се изправи, затвори вратата на спалнята, загаси лампите и отиде в банята. Когато се върна, тя лежеше обърната на другата страна, косата скриваше наполовина лицето й, а очите й бяха затворени.

Искаше да й каже, че я обича — това сякаш бяха правилните думи. Обичам те не беше кой знае какво, помисли си той. Това е нещо, което мъжът казва на жена си в леглото, в тъмнината, автоматичен рефлекс, признание за връзката между тях. Не е като първия път, в който го казваш на приятелката си. Тези думи са мерило, човек ги разбира безмълвно и ги изрича само когато иска да заяви на глас желанието си да се свърже ведно с партньора си.

Преди няколко седмици, когато слагаше Ани да си ляга, Чарли й беше казал:

— Знаеш ли колко много те обичам?

Тя го беше погледнала в очите и бе отговорила:

— Да, знам, защото ми го казваш постоянно.

Той се изненада от липсата на сантименталност и се замисли дали пък не беше усетила, че думите са автоматични, почти нагли. Дали тези думи вече бяха изгубили силата си и значението си заради постоянното им повтаряне?

Сега не каза нищо. След три дни щеше да лети за Атланта. В понеделник вечерта щеше да бъде с Клеър. Не искаше да дава обещания, които не можеше да спази.

Май 1998 г

В съвременното общество, написа Чарли, срещу което психоаналитикът Ерих Фром се бори, инстинктът, който ни пази и защитава, е заменен от разум и въображение. И докато се доверяваме повече на себе си, станали по-независими и по-критични, ние също ставаме все по-страхливи, изолирани и самотни. Фром вярва, че имаме два варианта. Можем да използваме механизми за бягство, като например авторитарство и самовъзвеличаване, чрез които да се опитаме да възстановим основните връзки, макар че тези механизми ще заличат нашата индивидуалност и цялост. Или пък можем да се опитаме да се свържем със света спонтанно и творчески.

Телефонът в коридора, който Чарли делеше с още седем други чуждестранни студенти, зазвъня с пронизителния, настойчив звук на Британския телеком и го стресна. Той остави химикала и бързо излезе от стаята си на стълбищната площадка

— Ало? — каза той в тежката черна слушалка. Трябваше да стои близо до телефона, защото слушалката имаше къс метален кабел.

— Обажда се Клеър. Какво правиш?

Чарли се изненада. Все още не беше свикнал с навика й да се въздържа от любезности.

— Ами, работя по един доклад. Ерих Фром.

— Той не е ли напълно луд?

— Не напълно — отвърна Чарли. — Е, поне не повече от останалите.

— Сигурно трябва да си луд, за да заявиш очевидното, сякаш това е отговорът за Вселената — каза Клеър.

— Или пък трябва да си гений — рече Чарли. Опита да се облегне на стената, но кабелът се оказа къс. На площадката имаше течение и той погледна с копнеж отворената врата на стаята си и електрическата печка, чиито нагорещени до червено реотани се виждаха от коридора. — Е, какво става?

— Свободен ли си в петък вечер? — попита тя. — Искаме да дойдеш на вечеря.

Чарли беше свикнал с това „ние“, макар че беше много разочарован, когато тя го използваше. Подозираше, че това е начин да го държи на безопасно разстояние. Беше още по-лошо, когато тя казваше Бен мисли или Бен вярва, или пък когато изразяваше нежни чувства към него по време на разговора им: В момента Бен работи толкова много. Трябва да се връщам, защото Бен ще се тревожи.

Преди няколко дни, докато стояха в мъглата на „Грандж роуд“ и се сбогуваха на един светофар, Клеър неочаквано хвана ръката на Чарли.

— Толкова се радвам, че с Бен сте приятели — каза тя.

— Толкова много ви харесвам и двамата.

Думите й бяха небрежно омаловажаване на чувствата й към Бен и, помисли си Чарли, ласкаво разкритие за чувствата й към него. И двамата, толкова много. Тези думи правеха него и Бен равнопоставени.

— Мисля, че съм свободен — каза той сега. Откакто се познаваха, ходеше у тях на вечеря веднъж или два пъти седмично — всеки път, щом го поканеха. Беше по-добре, отколкото да стои на дълга, официална маса и да яде варен зелен фасул в столовата на Даунинг колидж, и беше много по-добре от всичко, което би си приготвил сам в тясната кухня, която делеше с други студенти. — Какво да донеса?

— Само пиене — каза тя.

— За колко души?

— Четирима. Ти, аз, Бен и една моя приятелка. Алисън.

— Така ли? — Той беше изненадан. Техните партита обикновено бяха големи и шумни, пълни с всякакви буйни американци и толерантни европейци.

— Алисън е най-добрата ми приятелка. От Северна Каролина. В четвъртък пристига на кратко посещение. Не искам да я притеснявам с много хора.

— Как попаднах в краткия списък? — попита Чарли, като си просеше комплимент доста открито.

— Мъж, необвързан, хетеросексуален — каза тя без колебание.

— Поласкан съм.

— Имаме голям късмет, че освен това си очарователен, интелигентен и красив.

— Сега просто се правиш на любезна.

— Ще направя всичко, каквото трябва — каза тя. — Е, ще дойдеш ли?

Истината беше, че той би направил всичко за нея. Би пътувал на стоп до Сибир, ако тя го помолеше. След като прочете Росети, Суинбърн и Робърт Браунинг за първи път, на Чарли му се стори, че Клеър беше излязла от деветнадесети век със своята прозрачна кожа и пълни устни, стройната извивка на корема и гърдите й под тесните кашмирени жилетки в маслиненозелени и дълбоко червени нюанси, търсещия й поглед и непредвидимата й усмивка, и буйната й коса. Изражението на очите й беше чудата смесица от непорочност и познание; извивките й бяха като бебешки, а понякога изглеждаше толкова невинна, че той инстинктивно искаше да я защитава. Често закъсняваше, а понякога не идваше въобще; ако дойдеше, започваше да се извинява и обикновено носеше нещо, с което да си изпроси мир — кафе или блокче шоколад „Кадбъри“, — и разказваше дълга, заплетена история къде беше ходила и защо не беше успяла да дойде по-рано. Беше изнервящо да я чака — още повече, защото изпитваше отчайващо желание да бъде с нея, — но никога не помисли, че липсата й на вежливост може да е преднамерена, затова рядко й се ядосваше. За Клеър правеше компромиси, които не би направил за никого другиго.

Клеър постоянно го запознаваше с нови хора и казваше:

— Чарли, познаваш ли моя добър приятел?

Рядко се случваше той да отиде някъде, където тя вече не беше ходила, или да научи нещо за Кеймбридж, което тя вече не беше открила. Познаваше всички преки пътища и задни улички, знаеше ресторанта, който предлага вечеря на половин цена във вторник, и пекарната, от която можеш да вземеш безплатни мъфини от предишния ден. Докато се разхождаха из мола или на открито в центъра на града, тя поздравяваше хора, облечени в дрехи, подходящи за противоположния пол, и скитници, които познаваше от доброволческата си работа в една безплатна трапезария през уикендите. Сякаш с тях бяха стари приятели. Независимо колко много неща му казваше за себе си, той никога не знаеше всичко.

Нещата бяха точно такива: тя го изненадваше. Каквото и да направеше, беше различно от това, което той би направил или би предположил. В един миг можеше да бъде въздържана и студена, а в следващия — непочтителна и дори невъзпитана. Навличаше пуловер през главата си като петгодишно дете — с ръце на хълбоците и разпиляна по лицето коса. Смееше се силно и невъзмутимо в киното. Една вечер, когато се прибираха от пазара на фермерите, ги хвана буря и те се скриха под порутения покрив на един изоставен магазин за лодки до реката. Стояха там, мокри до кости, а Клеър го погледна в очите и събу хлъзгавите си като водорасли чорапи. В онзи момент Чарли не разбра дали това беше флирт, или тя просто се държеше естествено. Постъпката й беше импулсивна, въпреки че движенията й бяха грациозни и типични за голям човек.

— Е. Алисън и Чарли — каза Клеър няколко дни по-късно и стисна пръста на крака на Бен. Беше късно следобед и тримата стояха във всекидневната на Клеър и Бен, като се преструваха, че учат. Чарли си водеше записки на прекалено малкото бюро в ъгъла, а Бен и Клеър четяха на дивана.

— Какво мислиш? Тя харесва недодялани селяндури.

— Защото самата тя е такава — каза Бен, без да вдига поглед от книгата си.

— Не, не е! — отвърна Клеър и седна на дивана. — Наистина не е — увери тя Чарли.

— О, значи няма проблем да наричаш мен селяндур, но не и нея? — попита Чарли.

— Не е сигурно дали момичета могат да бъдат селяндури — замисли се тя. — Има ли окончание за женски род?

— Селяндурка — каза Бен иззад книгата си.

— Селячка.

— Както и да е, тя не е такава. Тя е доста космополитна личност и е чудесна. Не мислиш ли, Бен?

— Какво да мисля?

— Че Алисън е идеална за Чарли.

Бен погледна Чарли, сякаш искаше да оцени качествата му, и започна да чете на глас:

— „Мъжът, който желае нещо, желае онова, което е недостъпно за него, и онова, което още не притежава. А онова, което няма и което му липсва, е онова, което иска и желае.“

— О, за бога. Какво е това? — попита Клеър.

— Сократ. Знаеш ли, Чарли, тази философия си я бива. Приложима е за архитектурата по най-интересните начини. Само помисли за сградите, за които хората мечтаят.

— Да — каза Чарли. — Но със сигурност четете всички тези древни гърци в Харвард.

— Всъщност не. Прекалено дълго бях в подготвителен курс за медицина. Химически лаборатории, биология и физика — така и нямах време да уча философия. Сега мога да чета такива неща по цял ден.

Чарли завиждаше на Бен заради способността да се потопи в някоя книга, сякаш беше истинска като света. Понякога заварваше Бен да учи в библиотеката, затрупан от купчини книги, надвесен над една от тях, с тяло наведено напред, потънал в концентрация. Бен рядко забелязваше появата му, дори и когато сядаше пред него. Когато Чарли докосваше рамото му, той се сепваше, сякаш се събуждаше от дълбок сън. Вглъбяваше се в онова, към което проявяваше интерес, без въобще да му мине през ума, че около него има и нещо друго. Не изпитваше нужда да впечатлява хората със знанията си, но му харесваше да ги споделя. Чарли имаше чувството, че Бен е бил необикновено дете — тихо, ученолюбиво и особено, и че някой — вероятно майка му — го е насочвал по този път, без да го кара да се чувства странно. Той се взимаше насериозно по начини, по които на Чарли му липсваше достатъчно увереност, и поради тази причина можеше да се надсмива на себе си така, както Чарли никога не би могъл. Чарли беше неуверен, начинът, по който възприемаше себе си в света наоколо, беше толкова несигурен, че не можеше да го омаловажава.

Бен държеше една цигулка в черен калъф, подпряна в коридора. Понякога я вадеше и изчезваше на горния етаж да свири — първо изпълняваше нотната стълбица, а след това една след друга свиреше натрапчиви мелодии. Чарли така и не се научи да свири на музикален инструмент (ако не се брои дайрето, което му дадоха в оркестъра в училище), а очевидно уменията на Бен бяха още едно нещо, което го впечатляваше и плашеше. От време на време, в някоя петъчна вечер Бен носеше цигулката си в таверната „Белия кон“ — кръчма в края на града — и свиреше с група момчета от техническия факултет. Чарли ходеше там с Клеър и различни нейни приятели и непознати, които тя събираше на улицата. Тя пееше и пиеше бира „Гинес“, а по-късно ставаше да танцува. Понякога единствено тя танцуваше пред бандата, червеникавокафявата й коса беше осветена отзад като на рок звезда, облечена в дълга пола и черен тесен потник, а кожата й беше перлена под мигащите лампи.

Сега Клеър седеше на дивана и мълчеше. Усукваше кичур коса през устата си и смучеше края му. Това беше един от няколкото нейни странни навика, които Чарли бе скрил някъде в ума си, за да ги обмисли.

— Може би Сократ е прав — каза тя. — Ако Чарли е селяк, а Алисън е космополитна, и мъжът, който желае нещо, всъщност желае онова, което му липсва…

— Тя е по-скоро красива — каза Бен на Чарли и затвори книгата си. — Но нека не я хвалим прекалено много, Клеър. Момичето е излизало извън Северна Каролина два пъти през живота си. Да живееш със съквартирантка в апартамент в Ню Йорк в продължение на шест месеца, не те прави космополитен. А да наречеш Чарли селяк, е малко гадно, нали? Особено в лицето му.

— О, той няма нищо против. Нали, Чарли?

— Не искам да мисля как ме наричаш зад гърба ми — каза той.

— Зад гърба ти те хвали — отбеляза Бен. — Това й е странното на Клеър — тя е по-подла като приятел, отколкото като клюкарка.

— Престани — каза тя и размаха пръсти към него. — Исках само да кажа, че според мен те двамата си допаднаха.

— Всеки може да си допадне с всекиго, стига да има добри маниери — каза Бен.

* * *

— Разкажи ми приказка — каза Ноа и се настани в скута на Алисън. Косата му беше влажна от банята, пухкавите му бузки — зачервени и топли. Беше облечен в любимата си пижама — тъмносиня с избродиран самолет от едната страна на предницата, който приличаше на значка. Стискаше овехтяло бебешко одеяло със сатенена украса, пъхнал палеца си в устата.

Алисън знаеше, че трябва да го отучи от навика с палеца преди да порасне прекалено много. Трябваше също да ограничи топлото мляко преди лягане, навика на Ноа да пропълзява в леглото им посред нощ, настойчивото му желание сандвичите му да бъдат нарязани във формата на звезди и сърца (нещо, което тя беше направила от прищявка веднъж, когато той бе сърдит, а сега настояваше за това всеки ден), отказа му да сяда в предната кошница на пазарската количка в супермаркета, вместо да тича напред-назад между рафтовете, и много други нови неща в поведението му. Ани също беше станала „разглезена“, както отбеляза майката на Алисън. Вечер не искаше да си ляга, щом Алисън й кажеше, а стоеше увита в покривката на леглото на средната площадка на стълбите и четеше книги. Кроеше планове как да получи куклите и играчките, които рекламираха по телевизията в момента, като използваше редица тактики, за да успее. Те варираха от сравнение — „Но Лорън има такава!“ — през неискрени обещания — „Ще слушам много и ще правя всичко, което поискате до края на живота си, само ми купете куклата „Бляскавата Глория“, обещавам“ — до заплахи — „Ще те мразя завинаги, ако не ми позволиш! — и откровени лъжи — „Татко каза, че ще ми купи, но него все го няма“. (Последното не беше лъжа.) Този арсенал от стратегии, типични за зависимите и схватливите деца, обикновено не бяха особено успешни, защото Алисън бе опитен професионалист в споровете с деца. Но след катастрофата тя се чувстваше безсилна да откаже и да устои, просто не можеше да понесе неизбежния плач и хленчене.

— Това е временно решение — казваше майка й, която преценяваше нещата с типичната си прямота. — Не можеш да върнеш онова момченце, Алисън. Няма да е от полза, ако оставиш децата ти да ти се качат на главата.

Това може и да не помага, помисли си Алисън, но как можеше да навреди? Тя отчаяно искаше да покаже на децата си колко много ги обича. Купуваше им подаръци и лакомства като влюбен ухажор. Тя искаше — какво всъщност искаше? Да бъде най-добрата майка на света, най-обичаната, безукорната. Благодарността на децата й щеше да накара гласовете в главата й да замлъкнат. Не й казваха, че беше лош човек, лоша майка, отвратителна, недостойна. Че щом беше отнела живот, не заслужаваше да има свои деца, не заслужаваше те да я обичат.

Но децата й не изглеждаха особено благодарни за щедростта й. Сякаш това не ги интересуваше. Колкото повече им даваше, толкова повече взимаха, а чувството, че всичко им се полага, постоянно растеше. Ако нещо малко не им харесваше, гласовете им ставаха самодоволни и високомерни и те избухваха гневно. Ани получаваше нова кукла, отваряше опаковката, играеше с нея няколко минути и я захвърляше на пода. В магазина Ноа лягаше по гръб до щанда за зърнени закуски, мяташе крака и ръце като преобърнат по гръб бръмбар и ревеше с пълно гърло, докато Алисън не пъхнеше една кутия мюсли в пазарската кошница.

— Ще се превърнат в чудовища — отбеляза майка й, а баща й, който рядко казваше нещо лошо, добави суховато:

— Те вече са.

Сега Алисън седеше на люлеещия се стол с Ноа в скута си. Тя затвори очи и вдиша бебешката му миризма: ухание на детски кърпички с аромат на алое, антибактериален лосион и лейкопласт, който беше залепила на показалеца му, защото се беше порязал на опаковката на бисквита Орео. Той я ритна с крак, обут в плюшената пижама.

— Искам приказка, мамо — каза нетърпеливо.

Имаха навика тя да му разказва приказка за самия него: Ноа беше герой, завоевател на лоши момчета, който празнуваше рождения си ден всяка седмица и за когото броколите бяха Суперхрана, която му даваше специални сили. Без да отваря очи, Алисън заговори:

— Имало едно време едно малко момченце, което било на три години.

Този следобед, докато родителите й бяха на долния етаж с Ноа, а Ани все още беше на училище, Алисън отиде в стаята си и легна. Главоболието й продължаваше дни наред. Сякаш беше увито около мозъка й, като околоплоден мехур — стягаше се и се разпускаше според собствените си хаотични прищевки. След катастрофата тя пиеше болкоуспокояващото лекарство Алеве всяка сутрин заедно с противозачатъчните — малка розова таблетка и продълговато антибебе хапче с една глътка вода, смес, която премахва всичко — няма бебе, няма болка.

Беше свалила щорите в спалнята една по една — ритуал, станал за нея почти религиозен, след това бе махнала покривката и се беше пъхнала между хладните чаршафи, облечена с дънки, сутиен и чорапи. Кой нормален човек си лягаше следобед, облечен в дрехите си? Чувстваше се така, сякаш се преструва, че е болна, сякаш искаше да излъже някого. Потупваше възглавниците, лежеше по корем, свиваше се на една страна, но все не й беше удобно. Затваряше очи и ги отваряше отново.

Неспокойният й поглед спря на нощното шкафче, където сред куп непрочетени книги забеляза тънко томче в лилаво и бяло: е. е. къмингс[17], Поеми. Тя се протегна и го взе. Беше го поръчала по интернет няколко седмици по-рано. Литературният клуб, в който членуваше, щеше да чете книгата през април. Джуди Лефърт, чийто ред беше да избира, обясни, че прочела книгата в гимназията и тя променила живота й, затова искаше да види дали и сега би я приела по същия начин.

Няколко противници на идеята, основно Марли Питърс и Джан 0’Хара, заспориха, че поезията не беше подходяща за литературен клуб.

— Тя е толкова… неразгадаема — каза Джан и сбърчи нос с отвращение. — Поетите никога не казват какво имат предвид, те просто очакват ти да разбереш. И дори няма сюжет. Защо не прочетем последната книга на Джоди Пико?

Но членовете на клуба, които бяха завършили литература, и онези, които защитаваха интелекта, се надигнаха срещу тях. По дяволите, ние не сме просто някакви домакини, които четат любовни романчета! Можем да анализираме поезия!

И все пак, помисли си Алисън, ставаше въпрос за е. е. къмингс. Не беше Паунд.

Разлисти томчето и четейки някои от стихотворенията, попадна на едно, което веднага усети толкова близо до себе си, че изпита болка. Представляваше послание от мъж към любовницата му и нямаше нищо общо с живота на Алисън, но въпреки всичко я развълнува.

Някъде, където никога не съм бил, далеч отвъд

всякакъв опит, очите ти са пропити с тишина

Според Алисън починалото дете присъстваше в тези думи, неговата невинност и потенциал, нейната връзка с него. Прочете стихотворението на глас, шепнейки. Напев, възхвала.

Имало едно време едно малко момченце, което било

на три години.

— Кое било това момче? — попита Ноа.

— Не знам името му.

— Къде е живяло?

— Не знам.

Някъде, където никога не съм бил, далеч отвъд всякакъв опит…

— Какво се случи с него?

— Остана завинаги на три години.

— И никога не стана на четири?

в най-крехкия ти жест има нещо, което ме обгръща

или което не мога да докосна, защото е прекалено

близо…

— Не, никога не стана на четири.

— Но защо?

— Не знам. Не е искал. Сигурно му е харесало да бъде на три.

— О, така ли? — Ноа се протегна, размърда крака, обърна се и зарови глава в подмишницата й. — Тази приказка не е хубава, мамо — каза той, а гласът му звучеше приглушено в тениската й.

— Защо?

Той вдигна поглед, изражението му показваше, че бе някъде далеч, сякаш мислеше за нещо много значимо и бе направил много важно заключение.

— Телетъбисите не са хора — каза той.

Тя кимна.

— Защо не са хора? — зачуди се той.

никой, дори дъждът, няма толкова малки ръце…

— Защото нямат ръце — каза тя. Тя го вдигна, усети тежестта му в ръцете си и го прегърна като бебе. — Не си ли забелязал? Не си забелязал, че нямат ръце?

— Напротив, имат — отвърна той. — Просто нямат пръсти.

— Прав си — каза тя през смях.

— Ръцете им са ръкавици.

— Да, така е.

— Защо? Защо ръцете им са ръкавици?

нищо, което можем да докоснем в света, не се равнява

на силата на твоята деликатност, която

ме покорява с цветовете на земите си,

носейки смърт и вечност с всеки дъх…

Думите звучаха вълшебно в своята чудатост, вибрираха с чувство за загуба, надежда и почуда, изразяваха нейните объркани емоции. Тя не би могла да изкаже на глас пред Чарли, пред родителите си или пред някого другиго какво чувстваше, но тези думи й позволяваха да го направи.

— Но защо? — настояваше Ноа.

— Просто така са направени — обясни тя. — Ти защо имаш кафяви очи и кестенява коса.

— Защото приличам на теб.

— О — възкликна изненадано Алисън. Беше вярно — той наистина приличаше на нея. — Да, така е. И майката на телетъбисите има ръце— ръкавици — каза тя, доволна, че следва логиката му.

Той кимна.

— Но къде е майката на телетъбисите?

— Там е — увери го Алисън. — Просто не можем да я видим.

— Защо?

— Според теб защо? — попита тя и се върна на тактиката, позната и използвана от родители и учители.

— Мисля, че защото… ъъм… защото майката има главоболие. Майката спи.

никой, нито дори дъжда…

— Да, тя спи — каза Алисън. Тя погледна детето, което се беше настанило в скута й като пакет с боб и я гледаше и се замисли колко зависим и доверчив беше, колко много знаеше и как в същото време беше блажено невеж. Това момченце, тук, сега, в скута й, дишаше с цялото си тяло, като кученце, всяка фибра в него трептеше, пълна с живо! — това дете, което се нуждаеше от нея. — Голяма прегръдка — каза с престорен глас като на телетъбисите. Той се протегна и изчурулика:

— Голяяяма прегръдка — като я притисна толкова силно, колкото можеше едно тригодишно дете, а тя усети топлия му сладък дъх на шията си и пръстите му в косата си.

— Е, как вървят нещата с Чарли? — попита майка й на следващия ден. С Алисън и Ноа бяха в градския парк. Двете седяха на една пейка и гледаха как Ноа отива до високата пързалка, изкачва се тичешком по стълбите, тича по тесните стъпала и се спуска отново. Чарли беше станал и излязъл рано сутринта, докато всички още спят. Сега вероятно вече бе в самолета за Атланта, щеше да хване такси до летището направо от офиса.

— О, знаеш как е — сви рамене Алисън. — Внимавай, Ноа! — извика тя и почти се изправи от пейката.

— Внимавам — изсумтя той, спусна се и заобиколи, за да стигне до стълбите.

Майка й я гледаше съсредоточено и дори не извърна поглед към Ноа.

— Всъщност не знам. Нещата са добре. Доколкото е възможно… доколкото може да се очаква. — Всичко, което й идваше наум, звучеше банално. „И на двамата ни е трудно, но ще се справим.“ — Той ми помага много — каза накрая тя. Това не беше ли истина? Беше отишъл с нея на погребението на момчето, държеше ръцете й, докато тя плачеше, позволяваше й да си ляга веднага щом той се прибере от работа. Два пъти й беше носил чай в леглото. Разтриваше раменете й. Бяха правили секс само веднъж след катастрофата, но той сякаш следваше нейните намеци и с изключение на този един път, тя не проявяваше интерес и беше неотзивчива.

Но снощи, преди Чарли да замине, в рядък миг на прояснение, Алисън внезапно осъзна — какво? — че той не беше там. Тя го наблюдаваше цяла вечер: разговаряше с родителите й без особени усилия и влагаше интерес, колкото да не изглежда груб, занимаваше се с децата бегло и повърхностно. Сякаш чакаше да дойде моментът, сякаш очакваше нещо. Но какво?

Е, как бяха нещата между нея и Чарли? Приемливи, добри, без проблеми. Тя наистина нямаше представа. Колко време беше минало, откакто бяха водили истински разговор? Вечер, докато приготвяха заедно вечерята в кухнята или гледаха телевизия, те говореха за незначителни неща или изобщо не разговаряха: внезапното нетърпение на Чарли, което сякаш се появяваше от нищото и изчезваше също толкова внезапно, емоционално чудовище Лох Нес, бе толкова мимолетно, че на Алисън й се струваше, че може би си внушава. Тя никога не е била подозрителна, но нещо в поведението му изглеждаше по-различно. Дали наистина бе така? Как би могла да знае?

— Сигурно не е моя работа — каза майка й, — но той изглежда… не знам. Сякаш не е тук.

— Катастрофата ни създаде много проблеми — отвърна Алисън.

— Да, така е — съгласи се майка й. — Тя замълча за миг, сякаш се чудеше как да продължи. — Но като че ли има и нещо друго. Алисън, не познавам Чарли толкова добре, така че това може да е — не знам, — той просто може да си е такъв. Но… — Тя си пое дълбоко въздух.

— Мамо, виж ме! — извика Ноа. Беше се качил на върха на сенника на пързалката и беше легнал по корем, като сърфист.

— Боже мой — извика Алисън и скочи. Тя изтича до пързалката. Другите майки, баби и бавачки наоколо погледнаха към тях угрижено. Лоша майка. — Ноа, не мърдай, стой там. Идвам. — Тя се изкачи тичешком по стълбите на пързалката, като държеше и двата метални парапета. Стигна горе и сграбчи краката му. — Добре, тръгни назад каза тя.

— He! — той опита да помръдне напред, а тя стисна краката му още по-силно. — Мамо, пречиш ми. Пусни ме!

— Ноа, престани — каза тя. Той се съпротивляваше и се обърна, опитвайки се да се освободи от нея. Сякаш се бореше с дракон Комодо[18]. Обърна се на една страна, изгуби баланс и се плъзна наполовина надолу по покрива, а главата му провисна на около три метра от земята.

Алисън усещаше как ръцете й отмаляват, а обувките му се разхлабват на краката и той й се изплъзва.

— Мамо, помощ — извика Ноа и този път в гласа му имаше тревога, а в гърлото му бе заседнал плач. Тя пусна едната си ръка и сграбчи крачола на панталона му, после обви с другата си ръка двата му крака и бавно го издърпа към себе си. Коремът му стигна до ръба и тя го хвана през кръста, повдигна го и го завъртя. Той я стисна силно с ръце и крака, а тя едва не изгуби равновесие на малката площадка, но се овладя и се облегна на парапета.

— О, слава богу — каза майка й отдолу. Ръцете й стояха в абсурдна поза, сякаш се опитваше да хване и двамата.

— Това дете е прекалено малко, за да играе на пързалката без надзор — каза на висок глас една детегледачка на друга, а тя кимна и отвърна:

— Мда.

Внезапен гняв изпълни Алисън — към детегледачките, които нямаха право да я съдят; към майка й, чието хладно, критично мнение за внуците и зет й бяха предизвикали тази ситуация; към самата себе си, задето не беше обърнала достатъчно внимание на детето си. Можеше да падне на главата си от три метра, можеше да се убие.

Тя бе лоша майка, ужасна майка — не заслужаваше да има свои деца.

И тогава осъзна, че изпитва неудържим гняв и към Чарли. От известно време нещата между тях вървяха мъчително. Кога за последен път Чарли й бе казал, че я обича?

Месеци наред се държеше хладно и резервирано; изпълняваше задълженията на добър съпруг и баща, без всъщност да се отдава на нея или на децата. А тя се стремеше да компенсира поведението му и прекаляваше; беше му помогнала да се отдръпне. Намираше извинения за отсъствията му, винаги търсеше начин да го оправдае. Имаше много отговорности, които го правеха напрегнат и уморен. По някакъв начин дори беше благодарна за разсеяността и отдалечеността на Чарли, защото това й даваше пространство. Децата бяха толкова близо до нея, понякога дори я задушаваха. Затова се чувстваше добре — нали? — когато има свое лично пространство.

Но нещо не беше наред. Изобщо не беше наред. Мъглата на тъгата, която обгръщаше Алисън след катастрофата, прикриваше проблемите между тях, но слепотата й беше още по-голяма. От самото начало се страхуваше, че Чарли не е истински влюбен в нея, че тя отговаря на представата му за онова, което иска от живота, но не пасва на него самия. Ами тя? Първия път, когато видя Чарли, с широките му рамене и доброто му телосложение, Алисън си помисли: този мъж е подходящ за съпруг, ще остарее красиво. Дали наистина бе единственият мъж на света за нея, или тя просто успя да убеди себе си, че той беше най-доброто, което можеше да получи?

Преди катастрофата Алисън би казала, че е щастлива, че животът й беше такъв, какъвто винаги бе искала. Чарли работеше много, носеше пари, слагаше децата да си легнат. Да, изглеждаше объркан и разсеян, но й носеше цветя. Може и да й се сопваше без повод, но после я целуваше по шията. Толкова много неща се случваха всеки миг, всеки ден, и добри, и лоши. Как би могла да ги отсее, да раздели важното от маловажното? Бракът в самата си същност бе достатъчно труден, достатъчно абсурден — дори и при най-добрите обстоятелства. Двама души с различен произход, с коренно различни навици за хранене, вкусове, образование и амбиции избират да живеят под един покрив, да спят в едно легло, да ядат една и съща храна. Трябва да постигнат съгласие по всички въпроси: от това къде да живеят, до това колко деца да имат. Ако човек се замисли, начинанието бе истинска лудост. Бракът на Алисън не се различаваше много от браковете на нейни приятели — съпрузи и съпруги от два различни лагера, отделен живот. Дълги неплодородни периоди на съвместно съществуване, преплетени с редки промеждутъци на свързаност. Всички се шегуваха с това, всички знаеха. Навярно всички бяха нещастни и навярно всички тези бракове щяха да приключат с развод.

Ако ли пък не, защо?

Ноа се притискаше към Алисън и плачеше, а тя слезе по стръмните метални стълби на пързалката и потъна в слабата, но някак успокояваща прегръдка на майка си. През по-голямата част от пътя към къщи мълчаха, а синът й все още я стискаше силно. Приближиха къщата, а майката на Алисън се обърна към нея и каза:

— Не те виня. За това, което се случи.

Коремът на Алисън се сви. Тя кимна.

— Но се чудя… — започна майка й.

— Майко…

— Алисън, нека довърша. Отиде сама на партито и пи прекалено много…

— Моля те — умолително каза Алисън. — Моля те, спри. Ноа е тук.

— О, той не знае за какво говорим. Нали, Ноа? — попита майка й и се наведе, за да го погледне в лицето.

— Че мама пие прекалено много.

— Пие много от кое?

— Много сок.

— Видя ли? — попита майка й.

— Ако пиеш много сок, те боли коремът.

— Да, така е. Мама много я боли коремът.

— Да. Тя беше тъжна.

— Наистина беше. И все още е малко тъжна.

— Да.

— Затова сега трябва да бъдете много добри с мама.

— О, за бога — сопна се Алисън.

— Да — каза Ноа. — За бога.

Майка й се усмихна. Искаше да се посмеят заедно на шегата, но Алисън се обърна на другата страна.

— Както и да е. Не знам какво става с Чарли — поде майка й, — но наистина става нещо, нали?

— Да — отвърна Алисън. Стискаше силно Ноа, дори по-силно, отколкото той искаше, и детето се завъртя и се измъкна от ръцете й. — Мисля, че ще ме напусне.

В мига, в който думите излязоха от устата й, тя знаеше, че са истина.

— О, Алисън — каза майка й. Прегърна я през раменете и Алисън заплака. Майка й я дръпна по-близо до себе си, както правеше, когато Алисън беше дете, а тя изпита едновременно желание да се съпротивлява и желание да отстъпи, да бъде прегърната, да забрави всичко.

— Защо мама плаче? — попита Ноа, погледна нагоре към двете жени, а ръцете му обвиха коленете им. Не получи отговор, затова промърмори: — От сока те боли корем — и кимна с глава. От сока те боли корем, а когато я боли корем, мама е тъжна. Не беше толкова трудно да разбереш нещата, ако се замислиш.

ЧЕТВЪРТА ЧАСТ

Бих ли дръзнал аз да обезпокоя

Вселената дори и еднократно?

Да, в един-единствен миг ще има време

за решения и пререшения,

които този миг ще пререди обратно.

Т. С. Елиът,

Любовната песен на Дж. Алфред Пруфрок

Беше осем и половина в понеделник вечерта. Клеър стоеше на една маса в книжарница „Барне анд Ноубъл“ в Атланта след представянето на книгата си, разговаряше с персонала и даваше автографи за няколкото останали гости. Усещаше как нетърпението й расте. По-рано през деня, между ангажиментите си се беше обадила на Чарли по мобилния, за да му каже името на хотела. Самолетът му трябваше да кацне в 19:49. Щеше да закъснее за четенето, затова бе решил направо да вземе такси до хотела и да я чака в бара. Сега беше в таксито, сега пристигаше в хотела, сега си поръчваше питие… Тя си представяше как прокарва ръка надолу по панталона му, усеща как той се възбужда, докато разкопчава дънките й и пъхва пръст в нея…

— Можете да напишете „На моята добра приятелка Урсула“ — пише се У— Р— С— У— Л— А — и, ами, не знам, може би „Успех с твоята книга“ — каза жената, която стоеше пред Клеър със Сини мартинита в ръка.

Клеър примигна. Взе книгата и я отвори на заглавната страница.

— Петстотин страници е, с шрифт Таймс Ню Роман, двойно разстояние между редовете. Питах се дали можете да ми препоръчате агент? Ще ми трябва скоро. Всеки, който я прочете, казва, че книгата ми е бестселър, затова ми трябва агент, който наистина познава бизнеса. Между другото, може ли да ми кажете вашия имейл? Мога да ви я изпратя, а вие може би ще я погледнете и ще ми кажеше какво мислите.

Не, не, не, мислеше си Клеър, докато покорно пишеше по заглавната страница думите, които жената й беше продиктувала.

— В интернет има много информация за писатели — каза тя, отбягвайки молбите на Урсула, като затвори книгата и й я подаде. — Като начало, пробвайте literarymarketplace.com. Можете също да разгледате раздела с благодарности на книги, които смятате, че са като вашата, и да проверите дали авторите благодарят на агентите си. После можете да проверите имената в Google, за да намерите адресите им.

Урсула се намръщи. Очевидно очакваше да получи повече срещу двадесет и четирите долара, които беше платила за книгата.

— А вашият агент?

— Тя казва, че в момента не приема нови клиенти — каза Клеър, като повтори думите, казани от агента й, когато тръгваше на представянето на книгата („При никакви обстоятелства няма да даваш моя имейл адрес на никакви кандидат-писатели, които идват на представянето!“).

— Знам, че това не е истина — каза Урсула с престорена веселост. — Абонирана съм за Райтърс Дайджест. Знам как стават нещата. Агентите винаги търсят нови клиенти. Само защото не живея в Ню Йорк, не означава, че не мога да свържа две изречения, нали разбирате. Между другото, миналата година бях включена в Енциклопедия на американските писатели. Не че се хваля. Просто искам да изясня нещата.

Клеър беше виждала реклами за тази Енциклопедия на американските писатели. Взимаха по седемдесет и девет долара, за да включат името и биографията ти и трябваше да платиш още деветдесет и девет долара за самия том. Изведнъж я налегна изтощение. Искаше само да се махне оттам. Денят беше прекалено дълъг. Беше се усмихвала и разговаряла с прекалено много случайни хора и сега просто искаше да се върне в хотела, да се срещне с Чарли в бара и да се любят в голямото легло.

Насили се да се усмихне на Урсула.

— Уау, поздравления! — каза весело. — Сигурна съм, че сте изключително талантлива, и съжалявам, че не мога да ви помогна повече. Но можете да се свържете с мен през моя интернет сайт, ако имате допълнителни въпроси.

Гари — момчето, което я придружаваше по време на ангажиментите й, и Алън — служител на книжарницата с обрасла брадичка, бяха седнали на масата и предвкусваха скандал.

— Мога ли да ви помогна с още нещо? — Алън се обърна към Урсула със захаросан напевен глас.

Урсула пъхна книгата на Клеър в чантата си с намръщено лице и отвърна:

— Не, благодаря. Искам да кажа само още нещо на Клеър Елис. Независимо какво каза онзи критик, не мисля, че книгата ви е скучно самовглъбяване, маскирано като роман. Поне от това, което прочетохте тази вече. Затова ви пожелавам късмет. Надявам се, че ревютата ще стават все подобри.

— За какво говори тя? — попита Клеър Гари, след като Урсула си тръгна.

— Един господ знае. Определено й хлопа дъската. Вероятно си измисля.

Алън, който подреждаше столове до един рафт с книги, се обади:

— Всъщност видях тази оценка. Тя е последната от читател в Амазон, най-отгоре е. Дава на книгата една звезда.

— О, ами добре — присмя се Гари. — Оценка от читател. И без това никой не им обръща внимание.

Зад очите на Клеър се образува малко черно облаче, събра се с други черни облаци и започна да става все по-голямо с всяка изминала минута. Усети болезнено изтощение, което през последната седмица й беше станало познато — резултат от хаотичните приливи и отливи на адреналин през деня, докато обикаляше от едно представяне на друго.

— Хей, вие двамата, искате ли да пием по питие? — попита Алън и избута един рафт с книги на обичайното му място. — Мога да ви разведа из центъра на Атланта.

— Аз съм съгласен — отвърна Гари. — Можем да пийнем няколко бири за сметка на издателя. — Той погледна очакващо Клеър. — Обзалагам се, че един Космополитън ще ти дойде добре.

— С удоволствие — каза Клеър, — но ще пропусна. Скапана съм. Все пак ви благодаря за поканата.

— Няма да ставаш рано утре сутринта — отбеляза Гари, докато прелистваше напечатания график на Клеър. — Полетът ти за Ричмънд е чак в два часа.

— Имам нужда от една вана и си лягам — отвърна тя и взе палтото си. — Съжалявам. Аз съм една скучна, възрастна жена.

С удоволствие. Съжалявам. Сигурна съм, че сте много талантлива. Съжалявам, че не мога да помогна повече. Благодаря, благодаря, съжалявам. Клеър се чувстваше така, сякаш щеше да се задави със собствените си благородни лъжи. По дяволите, просто искаше да се прибере в хотела, толкова ли много беше това? Чувстваше се ужасно виновна, но мразеше тази част — безкрайните очаквания, че човек трябва да бъде благодарен и любезен. Докато Гари возеше Клеър цял ден в приуса си, той я забавляваше с разкази за „трудни“ писатели: дребни знаменитости, които продаваха романтичните си мемоари, раздразнителни възрастни историци, заядливи примадони с ексцентрични желания. Една поискала пълна тишина. Друга пожелала чрез издателя си Гари никога да не я поглежда в очите. Трета пък карала Гари да спира във всяка закусвалня и да опитва пържените картофи. Някой пък оставил Гари пред мола и изчезнал за три часа, без да си направи труда да се обади. Клеър трябваше да се съгласи, че тези хора бяха наистина неприятни. Но тайничко започваше леко да ги съжалява.

— След няколко месеца отново ще идвам в Атланта заедно със съпруга си, за да посетим семейството му — каза тя на Гари и Алън, като сега лъжеше безочливо, — и тогава ще разгледам повече.

Този отговор сякаш ги задоволи. Двамата се уговориха по-късно да се срещнат. И Алън ли беше гей? Разбира се, осъзна тя — точно така. Тя беше просто сценичен реквизит, който да ги събере.

Пред хотела, докато беше в колата на Гари, Клеър му каза, че утре не е необходимо да я кара до летището, защото ще използва транспорт от хотела.

— Трябва да те кача на самолета — каза притеснено Гари. — Ако не пристигнеш навреме в Ричмънт, ще ми сритат задника.

— Никой няма да ти срита задника — отвърна Клеър. — Голямо момиче съм, няма да си изпусна самолета.

— Обещаваш ли?

— Обещавам.

Слезе от колата, а Гари се огледа в огледалото за обратно виждане, прокара пръст по зъбите си и оправи косата си.

— Забавлявай се довечера — каза тя.

— О, скъпа, знаеш, че ще го направя — отговори той. — А на теб, приятна вана.

— Планирам да е приятна — каза тя и почувства прилив на нетърпение.

Клеър влезе от светлото фоайе на хотела в затъмнения бар и за момент нищо не успяваше да различи. Първото нещо, което видя, щом очите й привикнаха със сумрака, беше белотата на ризата на Чарли. Той стоеше в далечния ъгъл на бара, пиеше бира и говореше с бармана. Сякаш го бе призовала със силата на волята си. Не изглеждаше възможно той наистина да бъде тук — барът спокойно можеше да се намира в отдалечена Слънчева система, на светлинни години от земята.

И тогава той я видя.

— Най-после — каза и се изправи с усмивка на лице. Тя тръгна към него.

— Съжалявам, че закъснях.

— Не, недей — каза бързо той, хвана ръката й и преплете пръсти в нейните. — Очакването беше приятно. Да знам, че идваш.

Тя се наведе и го целуна по устните. Почувства тежестта на тъгата му като одеяло, покрило раменете му, и го прегърна.

— О — въздъхна той. Усещаше как бие сърцето му или поне така й се струваше — може би това беше бумтенето на музиката: от радиото звучеше песен на Кари Ъндърууд.

След миг Клеър се отдръпна. Тя вдигна наполовина пълната му чаша и отпи.

— Трябва ти питие — каза той.

Тя сви рамене.

— От доста време си тук. Какво ти се прави?

— Няма значение. Искам само да съм с теб.

Тя се отпусна на виниловия стол до него.

— Чарли — катастрофата… ужасно е.

— Да, така е.

— Как е тя?

— Не особено добре.

— Тя какво — те какво… — Клеър млъкна, защото не знаеше как да продължи.

— След няколко седмици ще има изслушване — каза той. — Задължителна присъда заради шофиране в нетрезво състояние — ще й вземат книжката за три месеца и ще трябва да се яви на няколко урока по кормуване. Слава богу, че не изглежда тя да е виновна за катастрофата. Поне от техническа гледна точка.

— От техническа гледна точка. — Клеър повтори думите равно, без да се засяга, но всъщност това беше въпрос. Нима Чарли смяташе, че вината беше на Алисън?

— Не е трябвало да шофира в това състояние — каза той.

— Изпи само две питиета. Сигурна съм, че се е чувствала добре, за да шофира.

— Преценката й не е била правилна, да.

— Стига, Чарли — каза Клеър и се озова в странната позиция да защитава съпругата на любовника си пред него. — Никога ли не си шофирал, след като си пил няколко чашки?

— Да, сигурно съм го правил. Но мога да изпия повече, имам по-бързи рефлекси…

— С две думи, мислиш, че преценката ти е по-добра.

Той не отговори. Вдигна чашата си с бира и я пресуши.

Клеър поклати глава.

— Можеше да се случи на всеки от нас. За бога, другата кола не е спряла на знак „Стоп“! Никога не съм разбирала правилото за кръстовище с четири „Стоп“-а — кога се движиш, кога спираш… Объркващо е.

Не си беше представяла вечерта им по този начин — да спори с Чарли за Алисън. Внезапно отново усети главоболието, което се спотайваше зад очите й. Чувстваше раменете си напрегнати, краката я боляха. Гореща вода, пухкав халат, розова течност, която образува мехурчета…

— Чарли — каза тя и се предаде пред силните му емоции, — не искам да обсъждам това с теб. Не е моя работа.

— Разбира се, че е — отвърна уморено той. — Моя работа е и твоя също. Иска ми се да не беше. Иска ми се да нямахме нищо общо с това. Но имаме и — господи — той хвана главата си с ръце, а лактите му останаха подпрени на бара. — Алисън е депресирана — родителите й — децата. И изведнъж съм тук с теб… — Той вдиша тежко, почти театрално. — Това между нас не е просто кратка авантюра, след която нещата отново ще се върнат към нормалното. Не е и няма да бъде. Поне за мен. — Той я погледна и Клеър кимна. Не искаше да отговори, преди той да приключи. — Не знам. Не знам, Клеър, просто не знам. Алисън обикновено е много внимателна. Дори прекалено. Нали така? Винаги сме се шегували с това, нали? Спря да пие кафе в мига, в който разбра, че е бременна, и не докосна и капка алкохол през всичките девет месеца и докато кърмеше. Слага си колан в колата. Настоя и двамата да си направим завещания, преди да излезем заедно за първи път след раждането на Ани. Знам, че не греши — знам, че не е убила онова дете. Но катастрофата провали всичко. Тя сякаш провали живота ми.

— Представям си как се чувства тя — отбеляза Клеър.

— Разбира се, разбира се — отвърна раздразнено той. — Това е въпросът — нейният живот е развалина. Тя е развалина. А аз съм женен за нея. Как бих могъл — как ние бихме могли да…

— Стига — каза рязко Клеър и сложи пръст на устните му. — Тези проблеми са много големи, за да им търсим решение в Атланта, в понеделник вечер. — Тя стана от стола и сложи ръка на бедрото му. — Предлагам през следващите дванадесет часа да се преструваме, че сме сами на света. Че няма никой друг. Само ние, сега, тук. — Тя се огледа наоколо. — В този не особено добър бар.

— Да. В този анонимен бизнес парк — каза той. — В този случаен град.

— Утре няма да сме тук.

— Как каза, че се казваш?

Ето, че вече се случваше, помисли си тя: миналото беше смътно и неясно.

— Без имена — каза тя. Пъхна ръка в чантата си и извади отключваща карта. Задържа я между двата си пръста. — Знаеш ли за какво си умирам в момента?

— Да позная ли?

— За една вана. С теб. Какво ще кажеш?

— Без да обмисляме — отвърна той. — Нали помниш?

Може би бяха най-добри в това — да се преструват, че са непознати, че нямат общо минало, че ги привлича единствено страстта. В хотелската стая правеха безумен и яростен секс с полусъблечени дрехи, подпрени на вратата. След това си взеха дълга вана заедно, като се наслаждаваха на лукса да имат време. По-късно отново се любиха на огромното легло, а движенията им бяха бавни и обмислени. Въпреки че беше вълнуващо да си представя, че Чарли бе непознат, когато Клеър най-после свърши (това отне малко време, усещаше се толкова напрегната), тя почувства, че тази преструвка изчезна. Пръстите и езикът му я познаваха толкова добре. Годините приятелство между тях и флиртовете, сподавеният пламък на желанието — всичко това прозираше в очите му и в начина, по който я докосваше. Аз те познавам.

На следващата сутрин, докато Чарли беше под душа, се обади Бен. Няколко минути разговаряха за незначителни неща — Как мина снощи? Уморих се да пътувам. Има ли обаждания или поща за мен? После Чарли излезе загърнат с хавлия и Клеър приключи разговора и свали хавлията му, докато затваряше телефона. Тя се облегна на възглавниците и пусна телефона на пода, когато Чарли легна върху нея чисто мокър. Влажната му коса се допираше до лицето й, а ментовите му устни докосваха нейните.

След малко пристигна румсървиса и те пиха кафе, хапнаха английски мъфини като двойка с дълъг брак и обмениха информация за полетите си. Тръгнаха заедно за летището — Чарли свери часа на полета си с нейния — и минаха през охраната, преди да осъзнаят, че трябваше да се разделят, защото нейният полет беше от друг изход.

Бяха подранили. Охраната на летището в Атланта не беше толкова строга, колкото в Ню Йорк, и се оказа, че са планирали повече време от нужното. Затова си намериха едно кафене в ъгъла и си купиха кафе. Докато стояха заедно на публично място посред бял ден, те изведнъж започнаха да се притесняват един от друг. Онова, което предишната нощ беше вълнуващо, сега, под заплахата да бъдат разкрити, се превърна в нещо потайно. Ако срещнеха някой познат и той попиташе какво правят там, щяха да излъжат с лекота — Чарли имаше бизнес пътуване, а Клеър представяше книгата си и се бяха срещнали случайно на опашка пред машините за сигурност. Въпреки че би било лесно, щеше да бъде неприятно. Не бяха готови да срещнат познати.

Мислите им висяха неизказани във въздуха. Какво правим? До какво ще доведе това? Как могат да се уредят нещата?

— Искам да се будя до теб всяка сутрин — прошепна Чарли и наруши протокола. Наведе се напред и скръсти ръце на масата. — Искам да ходим на кино заедно. Да изградим живота си заедно. — Тя отпи от кафето си. — Трябва да знам дали и ти го искаш.

— Как би могло да стане това? — попита Клеър. — Децата ти, домът ти, Алисън. Ти си толкова дълбоко… — Тя потърси точната дума. — …запечатан.

— Да — Чарли кимна. — Но това е мой проблем, нали? Питам дали си готова да направиш нужното, за да уредиш нещата при теб.

Тя разля изстиналото си кафе от картонената чаша.

— Страх ме е.

— От какво?

— Ще прозвучи абсурдно, но е страшно да изпитваш толкова силни чувства. Да се чувстваш толкова… извън контрол.

— И аз се чувствам така.

— Знам. Поне тази част, имам предвид. Чувствата ти са толкова безгранични. Трудно е да вярвам, че са истински.

— Виж — каза той. — През целия си живот съм постъпвал правилно и не съм стигнал далеч. Мислех, че ако имам стабилна работа, оженя се за добро момиче и живея в хубава къща, ще се справя. А виж ме сега — работата не ми харесва. Не съм влюбен в жена си. Може ли да се живее така? Това ли е отговорът? Искам да рискувам, преди да е станало прекалено късно. Влюбен съм в теб, Клеър. Той сложи ръка на бедрото й под масата.

— Чарли — каза тя.

— Искам да бъда с теб.

— Ще бъде ужасно за всички.

— Освен за нас.

Тя кимна бавно.

— Кога ще спрем да се тревожим какво искат другите? Кога ще започнем да мислим за себе си? — попита Чарли.

— Мисля, че аз вече започнах — отвърна Клеър. — Виж ни. Лъжем всички. — Тя избута чашата. — Макар че не ми харесва. Това не ми харесва изобщо.

— На мен също — каза той, но тя се учуди от бързия му отговор. От една страна, си мислеше, че познава Чарли много добре, по-добре, отколкото познаваше някого другиго. А от друга страна, Чарли се оказа неразбираем за нея. В него имаше някаква парадоксална откритост и тайнственост — дали беше свързано с това, че идва от Средния запад? Може би тя четеше между редовете, запълваше празнините със свои собствени предположения или мнение, а като правеше това, си създаваше идеализирана представа за връзката им и за Чарли.

Защо просто не беше скъсала с Бен в Англия и не бе започнала да излиза с Чарли, щом толкова много си пасваха?

Тя знаеше причината: тогава приемаше Чарли като много по-голям риск. По онова време емоционалният риск беше последното нещо, от което имаше нужда. Бен изглеждаше сигурен и постоянен — обичаше я без въпроси, без неяснота; Чарли бе просто увлечение. Тя харесваше възбудата и драмата, но никога не можеше да определи каква част от тях беше заради нея и каква част беше заради него — момчешката му несигурност и съревнованието му с Бен, тъгата му по починалата му майка, копнежът му за жена, която да е достатъчно силна, за да го подкрепя, да удържи тъгата и да разбере дълбочината на собствената му загуба.

Клеър беше влюбена в Бен, тя искаше да прекара остатъка от живота си с него. Но сега изпитваше друго. Животът с Чарли навярно нямаше да бъде толкова спокоен, нито щеше да бъде лесен, но би бил вълнуващ. Усещаше се невероятно, когато изпитва тази възбуда в стомаха си — чувство, което не беше изпитвала преди. Беше на тридесет и четири години и искаше да се чувства напълно жива, независимо на каква цена. Двамата с Чарли бяха безразсъдни и егоистични, но и верни на себе си, и по този начин, помисли тя, бяха също смели. Ако не вземеше правилното решение за себе си, щеше да съжалява цял живот. А нямаше ли това да бъде още по-лошо?

Час по-късно стоеше на седалка до мъж, облечен в евтин костюм, който миришеше на афтършейв, купен от дрогерията. Клеър се облегна и затвори очи. Умът й блуждаеше енергично, пропусна същността на въпроса и после се затрудни да я открие. Алисън бе най-добрата й приятелка в училище — кльощавото момиче с тъмните очи, лице като на елф и топла усмивка. Бяха издържали подигравките в средното училище и сравненията в гимназията; бяха шаферка и кума на сватбите си. Останаха приятелки почти тридесет години. Преместването в Ню Йорк позаглади острия характер на Алисън, но щом Клеър я погледнеше, тя все още виждаше слабичкото десетгодишно момиче с дълги, кокалести крака, тъмнокестенявата й коса, прибрана зад ушите, разпръснатите по носа й лунички и пищялите й, отрупани с корички от засъхнали рани от игрите през междучасието. Когато бяха деца, Алисън напомняше на Клеър на една от онези решителни героини в тийнейджърските романи, която не позволява случващите се нещастия да променят слънчевия начин, по който приема света.

Клеър и Чарли се сбогуваха на летището и той стисна ръцете й.

— Наистина мисля онова, което казах. Искам да прекарам остатъка от живота си с теб.

— Не считам, че можеш да правиш предложение на омъжена жена — отвърна тя. — Преди това трябва да се случат някои други неща.

Но тези неща бяха ужасяващи. Клеър се замисли за Бен — милия Бен — който не знаеше нищо. Какво трябваше да направи сега? Да се прибере у дома и да му каже, че е влюбена в Чарли? Това беше немислимо, невъзможно. А Алисън? Дори не можеше да мисли за нея. Клеър трябваше да признае, че отчуждението между тях сега беше безсмислено — прикритие за предателството и нищо повече от това. Как би могла да причини това на Алисън? Алисън никога не би й го причинила.

Да, Клеър беше влюбена в Чарли, но какво значение имаше това на фона на грандиозния план за живота? Може би сме напът да разрушим всичко, помисли си тя — нас двамата и нас четиримата.

Тя не знаеше как трябва да постъпи.

Усети как самолетът под нея се движи тромаво по пистата, тежко тяло на малки колела, как набира скорост и после се издига във въздуха, всички четиридесет тона стомана и метал, плът и кръв, как се плъзга през облаците. Нямаше смисъл, нямаше никакъв мисъл, но те все пак бяха тук и летяха.

Февруари 1998 г

Алисън, беше написала Клеър с ленивия си почерк, трябва да дойдеш в Кеймбридж. Тук е студено, сиво и ужасно скъпо — Бен има хронично възпалени синуси, — но си прекарваме страхотно.

Алисън погледна сивите кабинки, които се разпростираха около нея като огромен лабиринт. С ъгълчето на окото виждаше шефката си Рене Чеварак през стъклената стена на офиса й — говореше високо към телефонната слушалка, оформяше ноктите си с пила и проверяваше червилото си в малкото огледалце, което държеше подпряно на бюрото си. Улови погледа на Алисън и натисна бутона на интеркома.

— Ал, би ли дошла? — изсвири кутията на бюрото на Алисън.

Тя стана, взе един тефтер на спирала и отиде до вратата.

— Трябва да говоря с теб. Затвори — каза Рене и махна с пилата към вратата. — Трябва да говоря с теб. И така — каза тя, след като Алисън изпълни нарежданията й. — Исках да научиш първа. Но това е… — Тя прокара пилата за нокти по затворената си уста и Алисън разбра, че искаше да й покаже, че това е тайна.

Тя кимна.

— Водя разговори с друго списание. — Рене се облегна, остави пилата и прокара ръце през късата си руса коса. — Време е да продължа напред. Разбираш, нали.

Алисън кимна отново, като се преструваше, че изпитва съпричастност. Беше на двадесет и три години, дипломира се от университета на Северна Каролина преди по-малко от година, живееше с три други момичета в незаконно нает апартамент в Южен Ийст Сайд и едва успяваше да покрива своята част от наема. Четири месеца работеше на временни места в целия Ню Йорк, преди най-после да си намери постоянна работа, това, което правеше тук отпреди шест седмици. Не беше най-вълнуващата работа на света — асистент на редактора на секция „Красота“ в популярни женско списание, — но беше добро начало. Единственото, за което мислеше сега, бе, че след седмица щеше отново да вдига телефона във финансовата компания „Смит Барни“.

Миналото лято Алисън живееше с родителите си в Блустоун след завършването на колежа, пишеше некролози за местния вестник и се чудеше какво ще прави с живота си, Клеър се прибра и я убеди да се премести в Ню Йорк.

— Ако наистина искаш да бъдеш редактор, трябва да бъдеш в Ню Йорк — заяви тя. — И знам как да го направиш. Започваш временна работа в списание или издателство и след това с чара си намираш желаната работа.

— Не познавам никого там — каза колебливо Алисън.

— Познаваш мен — отвърна Клеър.

— Но ти заминаваш за Англия.

— Именно. Това е гениалната ми идея. Защо не вземеш моето място в моя апартамент, щом замина? Така няма да е нужно да го отдавам на непознати, а ти ще има къде да живееш. Сериозно, Алисън — добави тя, — трябва да се махнеш от Блустоун. Иначе ще си останеш тук завинаги като всички наши познати от гимназията. А повярвай ми — Ню Йорк много ще ти хареса.

Но в началото Ню Йорк изобщо не й хареса — какофонията, боклукът във водосточните тръби, километрите бетон, затворените, безизразни лица на хората по улиците. Но месеците минаваха и тя започна да разбира привлекателността на града. Научи нещо за себе си, което не знаеше преди: харесваше й да бъде сама. В съботните сутрини се разхождаше из фермерския пазар на „Юниън скуеър“ или из „Сентрал парк“ и не зависеше от никого, никой не знаеше къде се намира. Усещането беше странно и вълшебно. След работа вървеше бавно към апартамента си, изминаваше четиридесет и седем пресечки и наблюдаваше как денят си отива и идва вечерта, а градът свети като табло на Лайт брайт[19].

— Ще бъда откровена — каза Рене. — Не знам какво ще се случи с теб.

До кухнята има малка стаичка, пълна с кашони, която е достатъчно голяма, за да побере сгъваемо легло, беше написала Клеър. Надолу по улицата има ресторант, който се казва „Татис “ и сервира само печени картофи. Закусвам наденички и печени гъби. А дъждът е чудесен за тена. Кажи това на твоята редакторка!

— Не мисля, че мога да те взема с мен, поне засега — каза Рене. — Затова предполагам, че не е проблем да си уговориш среща с „Човешки ресурси“ — скоро ще ги уведомя. Не познавам никого, който в момента си търси асистент, но, разбира се, с удоволствие ще ти дам препоръка. Сигурна съм, че скоро ще се появи добра възможност. — Тя се усмихна. — Междувременно можеш да поработиш малко върху уменията си за текстообработка. Хей, както казах, трябва да си мълчиш. — Тя погледна Алисън подозрително, главата й беше наклонена на една страна. — Откъде, по дяволите, идва този израз?

„Янките“ (тук всеки с американски акцент е янки — каква обида за жителите на Северна Каролина!) обикновено се събират заедно, за да, съжалявам да го кажа, си разказват спомени за колежанския футбол и добрата мексиканска храна. Бен и аз се срещаме с Чарли Гранвил — студент от Канзас, който е тук по програмата за обмен на студенти „Фулбрайт “. Той е забавен, чаровен и умен. Леко прекален типичен представител на Средния запад за моя вкус, но не е зле. Мислих си за теб… Как върви животът ти? Ела и го пробвай. Нямаш нищо за губене.

В този ден Алисън си тръгна от офиса, в който скоро вече нямаше да работи, с писмото на Клеър в черната си дамска чанта, уговорка с „Човешки ресурси“ и телефонния номер на някаква неизвестна нискотарифна авиокомпания, която беше открила във вестника.

* * *

Алисън имаше проблеми със стомаха през целия следобед преди Чарли да се прибере от Атланта. Не можеше да се храни, а ръцете й бяха студени. Движеше се безцелно из къщата, събра играчки от едната стая и ги занесе в другата, сортира прането на тъмно и светло и заряза двете купчини в коридора. В един момент постави лейката в кухненската мивка и завъртя кранчето, за да я напълни. Върна се след десет минути и завари водата да изтича от лейката и да се разлива по пода.

Родителите й си заминаха тази сутрин. Майка й искаше да остане, но баща й беше нетърпелив да се прибере.

— Аз съм като слон в цирка. Трябва ми установен ред — казваше той.

— Какво ще правиш? — попита майка й, докато Алисън седеше на пода в стаята, играеше си с Ноа и я гледаше как събира багажа.

— Не знам.

— Искаш ли съвета ми?

— Не, аз… — Алисън въздъхна.

— Трябва да се консултираш с адвокат.

— Ух — изсумтя тя.

— Просто за да разбереш какви варианти имаш.

— Не смяташ ли, че това е малко прибързано?

— Може би — отвърна майка й. — А може би не. Няма да навреди.

— Не знам — каза Алисън. — Може би може да навреди. Може би аз — ние, преувеличаваме.

— Възможно е — каза дипломатично майка й, докато закопчаваше куфара си с една ръка. — Но, Алисън, ти си домакиня. Ако Чарли иска да прекрати този брак, ти не си в изгодна позиция да получиш това, от което имаш нужда.

— Не мога да повярвам, че водим този разговор.

— Консултирай се с адвокат — настоя майка й. — Добър, умен адвокат феминист. Така ще си подготвена, независимо какво ще се случи.

Как нещата бяха стигнали дотук? През целия следобед, докато правеше сандвич на Ноа и го режеше на звездички и сърца, докато сгъваше прането и закачаше роклите на Ани в гардероба й, Алисън прехвърляше нещата в ума си. В момента животът й съвсем не изглеждаше така, както си го представяше, когато се омъжи. Двамата с Чарли бяха планирали да останат в града. Смятаха, че могат да отгледат децата си и те да се превърнат в тийнейджърите, които виждаха в автобусите след училище — по-зрели за възрастта си, бдителни и умни. Щяха да работят на пълен работен ден, да имат бавачка и да водят децата по ресторанти и откриване на изложби след работа, и на пиеси извън Бродуей през уикендите.

Вместо това се преместиха в предградията. Сега Алисън се чувстваше като в огромен балон, който се движеше с нея навсякъде и я предпазваше. Това беше балонът на живота на едно семейство от средната класа в предградията — живот, съставен от задачи, ремонти, разходки до детската площадка, бъбрене с познати в магазина, уговорки с електротехника и монтьора, разглеждане на списания и каталози, които пускаха в пощата всеки следобед в два часа. Живот, който включваше литературния и здравния й клуб, посещенията при педиатъра, среднощен секс, който се дължеше по-скоро на желание, отколкото на близост, блудкави детски ястия за вечеря, рибени пръчици и панирано пиле, макароните на Ани и спагети с кашкавал и сос.

— Превърнала си се в мърморко — беше отвърнал Чарли една вечер преди няколко месеца, когато обяви, че в събота следобед смята да отиде на бейзболен мач в града, а тя каза, че предпочита да не ходи. Нямаше го цяла седмица, протестираше тя. Не беше честно да я оставя сама с децата по цял ден и през уикенда (Да, обичаше ги много, но това беше прекалено!). Освен това беше направила списък с някои прости задачи за него из къщата, като например да поправи прозорец на тавана и да отпуши мивката в мазето.

Мърморко. Тази дума звучеше толкова ретро и некоректно, че караше Алисън да кипне от яд. Не можеше да повярва, че я беше казал. Чувстваше се така, сякаш несправедливо участваше в комедия от петдесетте години: домакинята с работещ в града съпруг, на когото се кара, ласкае и манипулира, а ролите на двата пола бяха ярко очертани като бордюра, врязан в тревата по предната им алея. (Като стана въпрос за това, как така беше ясно, че ремонтът на прозореца и мивката бе негово задължение, а чистенето — нейно?)

— Значи аз съм мърморко, а ти си мъж под чехъл, така ли? — каза тя. — Такива ли ще бъдат нещата?

— О, я стига — сопна се той. Тя знаеше, че Чарли не можеше да опровергае думите й. На нейно място той вероятно би се чувствал по същия начин, а те винаги решаваха споровете си, като се опитваха да видят гледната точка на другия. Той каза: — Затова не исках да се махаме от града. Тук се чувствам в капан. Не мога да направя нищо сам, без разрешение.

— Какво общо има преместването ни от града?

Голяма част от споровете им бяха свързани с това да накараш другия да изкаже всички онези неща, които дебнеха под повърхността, рани, които имаха струпеи, но не зарастваха.

Да не се говори за важните неща, бе една от онези изненади на брака, за които на Алисън й се искаше някой да я беше предупредил. Можеха да минат дни, дори и седмици, без двамата с Чарли да обсъдят нещо по-важно от сметката за телефон. Проблемът не се състоеше в това, че нямаха време да говорят, а просто моментът никога не беше подходящ. Алисън живееше в постоянен страх, че мълчанието на Чарли прикрива голямото му разочарование от това, че тя не се интересува или вълнува от него, понеже той смяташе, че е „улегнал“. Че се чувства хванат в лабиринта на буржоазни грижи и стремежи, че ненавижда необходимостта да работи толкова много, за да поддържа стандарта им на живот.

Имаше и много неща, за които Алисън си мълчеше. Не смяташе, че има правото да каже колко безпомощна се чувства понякога като майка и домакиня без заплата, че това да отглежда децата, основно сама, често беше като робия, че ежедневието на брака бе толкова далечно от идеалистичните й момичешки представи. Изборът все пак беше неин. Но този избор предизвикваше голямото й безпокойство. Двамата заедно бяха изградили живот, който, ако не лъжа, беше някаква илюзия. Чарли печелеше по 130 000 долара годишно и едва свързваха двата края. Живееха на ръба на възможностите си. Всеки месец затъваха все повече в дългове, докато дойдеше февруари, месецът на бонусите, когато можеха да изплатят кредитите си. Бяха решили да живеят в град с високи данъци, за да осигурят добри училища на децата си; бяха избрали да си купят волво на старо, което все пак беше скъпо за тях, защото искаха безопасен автомобил; Алисън избра да си остане у дома. Но страховете им дебнеха под повърхността.

Понякога късно вечер Алисън прошепваше:

— Може би трябва да оставим всичко това и да отидем другаде — в Канзас или Северна Каролина…

— Но ти искаше този живот — казваше той.

— Трябваше да живеем някъде. Не можехме да си позволим да останем в града.

— Не и с децата, това е сигурно.

— Какво намекваш? Ти искаше деца. Да не би да казваш, че не си искал?

— Не казвам нищо — отвръщаше той. После нещата опираха до това кой за какъв живот си е мечтал. Това беше проблемът с разговорите. Единият можеше да каже прекалено много, да разкрие прекалено много и после нямаше връщане назад.

Месеци наред Алисън го отдаваше на натоварения им живот, на сериозните им задължения като родители. Беше минало толкова много време, откакто Чарли я беше поглеждал — наистина, както правеше преди, — но тя не забелязваше. Тя също не му обръщаше някогашното внимание. Грижеше се за чувствата на Ани и обелените колене на Ноа, молеше Чарли да й подаде противовъзпалителния крем, На скрина е, скъпи, в оранжева кутийка, благодаря, без дори да вдигне поглед. Децата си лягаха, а Чарли изхвърляше боклука, сипваше си скоч и сядаше да плати сметките. Ако Алисън сготвеше вечеря, хапваха на крак на плота и си задаваха формални въпроси за отминалия ден. Когато понякога вечеряха с приятели на вино и свещи, те се шегуваха с брака — със секса, който не правеха, с романтиката, която жертваха заради постоянните мръсни памперси и ушни инфекции, с безкрайните, повтарящи се задължения, свързани с отглеждането на децата.

Но като се замисляше сега, Алисън виждаше откъде започваха пукнатините. Просто не се беше вглеждала достатъчно внимателно. Тя си беше направила заключение за цялото от частите му. Бе построила мост в ума си над дистанцията между тях. Сутрешна целувка, букет цветя, картичка за деня на майката — това й се струваше достатъчно, достатъчно, за да не обръща внимание на пропуските в разговорите им, на белия чаршаф, застанал като праг в средата на леглото.

Таксито на Чарли спря пред къщата по здрач, а Ноа стоеше на пост до прозореца във всекидневната.

— Татко се прибра! — извика той и Ани излезе от стаята с телевизора, където гледаше Спондж Боб Квадратни гащи.

— Мамо, татко си дойде — извика Ани, докато вървеше към входната врата, а гласът й прозвуча на Алисън като на тийнейджър.

Алисън беше в кухнята и миеше маруля за салата. Бе приготвила печено пиле и варени млади картофи и бе подредила масата за четирима. Навярно една нормална семейна вечеря, колкото и ненормална да беше тя, би могла да излекува болежките им: пилешка супа за нефункциониращ брак. Тя спря чешмата и избърса ръцете си в една кърпа.

— Хей, мъниче — чу как Чарли каза, щом влезе през входната врата.

— Не съм малък. Аз съм голям — изкрещя Ноа.

— Да, голям си! Здравей, принцесо — каза той на Ани.

— Здравей, тате. Донесе ли ни нещо?

Алисън потрепна. Отиде в коридора.

— Ани, това не е много възпитано. Остави баща ти да си отдъхне.

Чарли изглеждаше облекчен. Може би очакваше въпроса на Ани, независимо колко невъзпитан беше той, защото обикновено носеше дрънкулки или лакомства от летището (самолетче с логото на „Континентал“ за Ноа, гривна или плюшена играчка за Ани). Но този пък очевидно беше забравил.

— Здравей, скъпа — каза той, наведе се и целуна Алисън. Не точно по устните, но някъде наблизо.

— Здравей — отвърна тя. Ръцете й трепереха и тя ги прибра зад гърба си. — Как мина „воденето за ръка“?

Той я погледна подозрително.

— Клиентът.

— О, добре, добре — отвърна той и изпусна тихо сумтене. — Мина добре, предполагам — каза и поклати глава.

— Оправи ли всичко?

— Да — каза той. — Поне така смятам. — Беше нервен, като човек, прекалил с кафето.

— Е, това е добре.

Сред настъпилата неловка тишина Ани държеше рисунка на еднорог, която беше направила в училище, и я показваше на Чарли, а Ноа дърпаше ръката му и го водеше към стаята за игра, при релсите на „Локомива Томас“, нареждайки:

— Ти ще бъдеш Пърси, а аз ще бъда Джеймс.

Чарли сви рамене и вдигна свободната си ръка към Алисън, сякаш искаше да каже, „Какво мога да направя?“.

— Приготвих вечеря — извика тя след него. — Семейна вечеря за разнообразие.

— Боже, да ми беше казала — отвърна Чарли с преувеличена гримаса на лицето, докато вървеше към стаята за игри.

— Обядвах късно и съм скапан. Щом приключа с играта, смятам да полежа малко. Ако нямаш нищо против — каза той и изчезна зад ъгъла.

Алисън се почувства така, сякаш й беше зашлевил шамар. Чарли не искаше да вечеря със семейството. Дори не се чувстваше принуден да се преструва. Пое си дълбоко дъх и го последва в стаята за игри.

— Всъщност имам нещо против. Приготвих вечеря за четирима. Поне можеше да седнеш с нас на масата.

Чарли изглеждаше огорчен, сякаш тя не го беше разбрала правилно.

— Разбира се — каза той. — Както кажеш.

— Какво имаш предвид?

— Хайде, тате, ти ще бъдеш Пърси! — настоя Ноа и сложи малкия зелен локомотив в ръката на Чарли.

— Означава „както кажеш“. — Чарли отвори широко очи в любезно съгласие.

— Означава, че ти не искаш.

— Тате, хайде — каза Ноа.

— Само секунда — отвърна Чарли. — Алисън, за бога.

— Майната ти — каза Алисън. Тя се завъртя на пети и отиде в кухнята. Сгъна жълти карирани салфетки върху четирите жълти плетени подложки, подредени за вечеря. Трите свещи в средата на масата, импулсивна покупка от магазина „Крейт анд Баръл“, подскачаха запалени в стъклените си свещници. Алисън се облегна на плота и затвори очи. Две, три, четири. Тя отвори очи. Чарли не я беше последвал. Отиде до масата, духна свещите, покри купата със салатата с фолио и я прибра в хладилника — и без това само тя ядеше салата — заедно с отворената бутилка вино. Остави печеното пиле и картофите на мястото им, на подложки върху плота.

Застана на прага на стаята за игри и каза:

— Вечерята на децата е в кухнята. Аз се качвам горе.

— Чакай малко — каза Чарли.

И тя зачака.

— Защо се държиш така?

— Вече не съм гладна.

— Стига, Алисън. Държиш се детински.

— „Детинскиии“! — каза Ноа, който се люлееше на пети. — Смешен си, тате.

— Мамо, гладна съм — каза Ани и мина покрай нея, за да влезе в стаята за игри.

— Вечерята е готова — отвърна Алисън. — Баща ви ще ви сипе.

— Мислех, че беше семейна вечеря — каза Ани.

— И аз така мислих, но явно съм сгрешила.

— За бога — каза Чарли и се изправи на крака. — Ако знаех, че е толкова важно за теб, нямаше да казвам нищо.

— И това щеше да промени нещата?

— Разбира се.

— Боже, Чарли — възкликна тя. — Проблемът е, че това не е важно за теб. Нали?

Чарли стоеше пред нея със скръстени ръце.

— Какво искаш да кажа, Алисън?

— Не знам. Ти ми кажи.

Той погледна Ноа, който сега лежеше на пода и беше зает да бута синьо влакче по релсите, нагоре по хълма, по моста и през зелен пластмасов тунел, като си мърмореше:

— Нагоре по хълма, Гордън! Сега надолу и по моста, точно така!

Чарли погледна Ани, която гледаше угрижено ту майка си, ту баща си.

— Всички сме малко ядосани и гладни, нали, Ани? — каза той. — Мисля, че всички ще се почувстваме по-добре след вечеря, какво ще кажеш?

— Може би — внимателно отвърна Ани.

— Не се качвай горе — каза той на Алисън. — Нека тази вечер бъдем семейство. Става ли?

Не искаше нищо друго, освен да му повярва, че ако не се качи горе, щяха да бъдат семейство, че всичко щеше да бъде както преди. Но думите тази вечер й прозвучаха дразнещо условни, сякаш „семейството“ беше временно състояние.

Дали тя полудява? Истина ли беше това?

— Хайде — каза нежно Чарли, хвана ръката й и тя тръгна с него към кухнята. Извади салатата от хладилника и я сложи в средата на масата. Чарли разряза пилето, като се стараеше да махне кожата и да нареже на парченца бялото месо за децата, а Алисън отново запали свещите и намали осветлението.

Чарли седна в единия край на масата, тя седна в другия — баща и майка с децата си, които споделят обикновена вечеря в най-обикновен ден. Говорят си дали Ани трябва да се запише на балет и какво учи Ноа в часовете по музика, дали вече е време да засадят тревата на предната морава. Това беше истинският живот, такива трябваше да бъдат нещата и въпреки че това се случваше, на Алисън й се струваше като далечен спомен, миг, който вече оставаше в миналото.

Ноември 1997 г

— Онзи тип си пада по теб — каза Бен на Клеър, когато партито приключи. Лежаха заедно в леглото в тъмнината и обсъждаха как е минала вечерта.

— Кой тип?

— Онзи американец от Канзас. Чарли.

— Нее — каза тя. — Вероятно си пада по теб.

— Не мисля.

Тя го сръчка и започна да го дразни:

— Горкото момче, още не го знае. Трябва да го поканим на вечеря.

— Разбира се — отвърна той. — Всички тези твои бездомници.

— Признай си, че ти харесва. Ако не бях аз, постоянно щеше да си забол нос в някоя книга.

— Интересна фраза.

— Млъкни и ме целуни — каза тя, обърна се към него и преплете краката си в неговите.

Бен не се беше харесал особено на Чарли при първата им среща. Когато отвори вратата и го видя да стои неловко на площадката им, облечен с дрехи от „Гап“, първото впечатление на Бен беше, че Чарли прилича на всички останали скучни хора от Средния запад, които познаваше, макар че те не бяха много. Единственото предубеждение на Бен, както обичаше да казва той, се отнасяше до Средните щати. Колкото до предразсъдъците, този бе доста справедлив — много малко хора в Кеймбридж не биха се съгласили с него.

— Никога не си бил в Средния запад — каза Чарли една вечер, докато пиеха бира и когато вече се познаваха по-добре. — Обзалагам се, че дори не знаеш къде се намира на картата.

— Хмм, нека помисля. Това е труден въпрос. Може би в средата на Запада?

— Индиана влиза ли в него? Охайо? Аризона?

— Знам едно нещо — каза Бен. — Канзас е точно в средата.

— В средата на кое по-точно?

— Виж, можеш да се преструваш, че нямаш представа за какво говоря, но и двамата знаем, че съм прав. Американският Среден запад е бастион на посредствеността, клоака на прекалената консумация и бързата храна. Не мисля, че преувеличавам, като кажа, че Средният запад е пример за „Най-лошата част от американската култура“.

— Знаеш ли, че си един самодоволен никаквец? — Чарли отпи от бирата си и се засмя. После поклати глава и продължи да се смее. — Е, разкажи ми за твоя скучен роден град. Разкажи ми за тази Мека на културата.

— Добре — съгласи се Бен. — Имаш право.

Бен не разказваше на много хора за произхода си, но Чарли беше настоятелен. В момент на слабост той бе разкрил, че е отгледан от самотна майка в малко градче в северната част на Ню Йорк — място, в което жителите на Манхатън се скриват за уикенда и бягат оттам в неделя вечерта. Имаше хотели, но не и библиотека. Училищата бяха малки и с недостатъчно квалифициран персонал, учебниците бяха стари. По-големите братя и сестри на приятелите на Бен работеха в местната дрогерия и „Бъргър Кинг“ или пък сервираха в двата изискани ресторанта в града — места, които познатите на Бен не посещаваха. През уикендите целият град ходеше на училищните мачове по бейзбол, баскетбол или футбол, в зависимост от сезона.

Когато Бен напусна дома си, за да учи в пансион, той се чувстваше по-свободен да бъде себе си и решен да създаде новото си аз, което харесваше повече. Работеше усилено, за да се избави от призраците на миналото си. Много удобно и предвидливо изгуби евтините си ризи от „Джей Си Пени“ при „инцидент с прането“, както обясни на скептичната си майка, и си купи нови, изработени от 100 процента памук от „Джей Крю“. Отърва се от наивния си северен акцент и го замени с разнообразно лустро, за да види коя маскировка звучи най-добре: ироничен естет, циничен мошеник, остроумен обикновен човек. Имитираше думи или жестове на хора, които бяха по-хладнокръвни и спокойни от него, и ги променяше достатъчно, за да не бъдат разпознати.

През трите години на гимназията и четирите години в колежа той се научи да се подмазва на професорите (изкусно измислено представление, което включваше най-искрена любознателност и бегло познаване на публикуваните им трудове). Успя да дели стая, голяма колкото затворническа килия, с умствено небалансиран съквартирант (такт и отбягване на съквартиранта) и да се запише за най-подходящите курсове, за да не получи нервен срив по време на сесията. И най-важното от всичко, стигна до извода, че увереността може да се подправи, а ако го правиш достатъчно дълго време, накрая я придобиваш.

Именно затова чистосърдечният провинциализъм на Чарли го беше подразнил в началото — той му напомняше за света, който бе оставил зад гърба си. Чарли приличаше, според Бен, на момче, което трябваше да лови топките, излетели извън бейзболното игрище, да излиза с мажоретки и да наследи семейния бизнес (което и стана, но когато трябваше да наследи бизнеса, баща му обяви фалит). Приличаше на момче, което щеше да се ожени за местната претендентка в конкурсите за красота, да си построи типична къща с тавани като на катедрала върху парче земя и да отгледа няколко руси дечица. Всеки уикенд щеше да коси тревата и да подрязва фиданките, които беше засадил на равно разстояние една от друга. Приличаше на човек, който или щеше да качи шест-седем килограма след колежа, или щеше да се превърне във фитнес маниак, който тича по широките, тихи улици на квартала си всяка сутрин преди работа, а вечер вдига тежести в домашния фитнес салон, устроен в мазето.

Но всеки път, когато Бен мислеше, че е разгадал Чарли, той правеше нещо, което го изненадваше. Беше умен. Тук, в Кеймбридж, изучаваше Тома Аквински и Юнг. Хващаше влака за Лондон, за да купи евтини билети за пиеса на Бекет в Уест енд. Ето го, рус и безгрижен, с проницателен блясък в очите и суховато чувство за хумор. Бен никога не би предположил, че ще станат приятели, но ето че станаха, пиеха заедно бира и си говореха в задимена кръчма в една мъглива вечер в чужда страна.

* * *

Клеър беше отсъствала едва тринадесет дни, но на Бен му се струваше, че я няма вече няколко месеца. А може би в някакъв смисъл бе точно така. На третата вечер с изненада установи, че почувства облекчение, когато се прибра в празния апартамент, че жилището им бе пропито от някакво нещастие, което той едва усещаше — невидимо и изтощително като въглероден оксид.

Бен никога не успяваше да разбере намеците на другите хора, особено нещастието и недоволството на най-близките си. Веднъж едно старо гадже изказа предположение, че причината за това се корени в меланхолията на майка му и едва сподавения гняв на баща му. При най-малкия знак за неприятности, Бен се отдръпваше, скриваше се зад играта на шах или кръстословицата — дейности, които дотолкова ангажираха ума му, че той присъстваше физически, но не и емоционално. Първата седмица от отсъствието на Клеър за Бен беше облекчение, тъй като можеше да насочи вниманието си към проекта в Бостън, който му отнемаше много време и енергия.

Но сега проектът вървеше по план, в него участваха и други хора и той не беше единственият, който носи отговорност. Плановете бяха одобрени и завършени, строежът бе започнал. Неговата роля придобиваше второстепенно значение. И сега, както правеше след края на изпитите си, той си взе една седмица почивка, за да отдъхне — да махне от бюрото си по-маловажните документи, да отговори на имейли и телефонни обаждания, да спи до късно, да си купи нови обувки, да се подстриже (но не набързо при бръснаря на приземния етаж на офиса). Обади се на майка си, чу се с брат си, заведе двамата си служители на изискан обяд. Те се възползваха от възможността и му казаха, че започват работа в конкурентни фирми. Вечер си поръчваше храна за вкъщи и сядаше на дивана като всеки обикновен нюйоркчанин. Позволяваше на смеха от комедийните сериали да го залее като топла, сапунена вода. Гледаше спортни предавания. Четеше раздела с реклами на заведения в Таймс.

Една вечер, докато превключваше каналите, вниманието му бе привлечено от размахан пръст.

— Слушайте какво ви казват хората за себе си — обясняваше някакво гуру за самопомощ. — Ако ви кажат да не им вярвате, не го правете. Ако ви кажат, че имат лоша новина, доверете им се. Човек е устроен така, че да мисли най-доброто за другите, но ако слушате внимателно, хората винаги ще ви кажат какви са.

Бен изключи телевизора и остана седнал в сянката си, отразена в черния телевизионен екран. Умът му, който привидно си почиваше, започна да генерира информация на някакво подсъзнателно ниво, да проучва някакви несвързани моменти — разговори, наблюдения, жестове и изражения, за които дори не подозираше — и да изгражда хипотеза.

Бях навън с приятелка… Нямаше съобщения — нищо важно — изтрих обажданията… Тя харесва селяците… Ще изляза за няколко часа… Скъпи, взех дрехите ти от химическото чистене… Ще бъде толкова досадно. Неизвестни радиостанции една след друга…

Смяташ ли, че Господ ни наказва, защото не бяхме сигурни?

И другите неща: телефонни обаждания и мълчание. Копринената торбичка от скъп магазин за бельо, която Бен беше видял в боклука, и мисълта, която мина през ума му. Бельо? Кога последно беше носила скъпо бельо? Той бързо пропъди този спомен, но умът му се изпълни с толкова много други подробности.

Една случка изплува сякаш от нищото: първият път, когато Клеър се запозна с баща му. Беше много студен уикенд през януари в Северен Ню Йорк. Бащата на Бен и приятелката му Паула се срещнаха с Бен и Клеър за обяд в един ресторант на паркинга на мол. След час и половина посредствена храна и тягостен разговор двамата мъже отидоха да докарат колите.

— Попаднал си в трудна ситуация, синко — каза баща му, докато двамата газеха през снега. — Ако бях на твое място, щях да избягам, докато все още мога.

Въпреки че Бен бе свикнал с подобни изказвания на баща си, това го завари неподготвен. Мислеше си, че се разбират доста добре, въпреки просташките намеци на баща му за предишните гаджета на Клеър и начина, по който се подиграваше на южняшкия й акцент.

— Защо го казваш? — попита Бен, като се опита да запази гласа си спокоен.

— Просто знам. Тя е от онзи тип. Не може да й се има доверие.

Бен се засмя сухо.

— Много смешно. Особено щом ти го казваш.

— Предполагам, че си го заслужавам — каза баща му. — Но може би трябва да си същият, за да разпознаеш такъв човек.

Продължиха да вървят мълчаливо.

— Дано да греша — каза баща му, щом стигнаха до колите. — За твое добро.

— Тя не е като теб, безочлив никаквецо — каза Бен.

След това Бен не разговаря с баща си години наред. Но сега, докато мозъкът му пресяваше дребните парченца, започна да се появява картина, сякаш подробностите от фона ставаха по-ясни от тези на преден план, и се образуваше неочаквано изображение, съставено от сенки, навярно видение или пък череп. И внезапно обърканите и неочакваните чувства на Бен към Алисън от вечерта на партито — приливът на нежност към нея, надигащата се съпоставка с нея и неговото собствено отдръпване — започнаха да оформят едно ужасно усещане.

Онова момче си пада по теб.

Всички твои бездомници.

Клеър и Чарли.

Вечерта, когато разсипа виното в скута му и двамата изчезнаха в кухнята, като оставиха Бен и Алисън да разговарят неловко. Какво правеха толкова време в кухнята?

Отчуждението между нея и Алисън.

Нима Бен полудяваше? Нима си измисляше всичко това от някаква дълбоко вкоренена несигурност?

Бен не беше особено ревнив. Не виждаше смисъл в това. Като дете беше виждал яростните, лицемерни изблици на ревност към майка му и му призляваше от тях. И без това знаеше, че Клеър умее да омайва хората. Както веднъж един груб пияница му беше казал на един купон, тя винаги става за „чукане“. Той също знаеше, че тя копнее за внимание, но това не му се струваше проблем — приемаше го просто като чудатост на характера й, която се проявяваше в безобидни флиртове. Да бъде желана — това й е достатъчно, мислеше си Бен, това задоволява нуждите й.

Никога не му беше минавало през ума, че някой ден тя можеше да се отдаде на това желание.

Внезапно ревността се вкорени в стомаха на Бен като жилаво, вредно цвете.

Разсеяността на Клеър, отчуждението й, дори съчувствието й. Напоследък беше неестествено мила с него, в леглото и извън него. В това имаше дистанция и прикритие. Сексът не стоеше в основата на връзката им, макар че в началото, както повечето двойки, не можеха да свалят ръце един от друг. С годините обаче съжителството им беше станало като между брат и сестра и когато вечер се обръщаха един към друг, това изглеждаше почти нередно. Бен винаги бе вярвал, че връзката им се основава на дълбоко, споделено чувство на ирония, което потушаваше страстта — чувство, което категорично не беше иронично. Да се любят лудо, означаваше да приемат нещата сериозно, да признаят искрената, гола нужда, която и двамата често не си признаваха. Чувстваха се по-добре, когато бяха пияни, когато стеснителността им изчезваше; след партита, късно през нощта, тогава ставаха ненаситни един за друг.

Напоследък Клеър подхождаше към него с объркана искреност — но Бен реши, че тя разиграва пантомима на желанието. Дали това беше секс от състрадание? Да бъдат иронични заедно, за двамата означаваше, че споделят определена представа за света, че се намират в синхрон. Като се замислеше, добрината й към него приличаше на снизходителност. Определено ставаше нещо. С натежало сърце той осъзна, че трябваше да разбере какво се случва.

Или може би не трябваше? Никога не се справяше добре, когато се налагаше да се изправи срещу хората. Беше много по-лесно да остави нещата да се развият, да даде време на емоциите да изчезнат. Не беше ли това по-естествено? Когато като дете задаваше прекалено много въпроси, това обикновено караше майка му да плаче, а баща му — да излезе ядосан. Бен беше изградил целия си съзнателен живот върху презумпцията, че хората трябва да се държат любезно един с друг. Според него правилата на благоприличието и правото на уединение не трябваше да бъдат нарушавани. Не искаше хората да бъркат в неговите смесени чувства. Кой знае какво можеше да излезе на повърхността? Ако потърси обяснение от Клеър, това можеше ненужно да предизвика проблем.

Той я приемаше за даденост. Двамата се разбираха прекрасно. Караха се рядко, а когато го правеха, се сдобряваха бързо. С Клеър не се живееше лесно — преживяваше нещата дълбоко, действаше импулсивно, можеше да бъде арогантна в мнението си, — но всичко това не го беше притеснявало. Той се възхищаваше на мащаба на чувствата й. Ако бе истина, че с течение на времето страстта между тях намалява, не беше ли това всъщност нормално? Връзката им преминаваше на друго ниво на любовта, по-силно и по-зряло, бавно къкрене вместо изпепеляващ огън.

Може би просто преживяваше някакъв етап, отдръпваше се, за да свърши работата си по книгата и по други важни задачи. Имаше право да го направи. Не бяха вързани един за друг. Много нетрадиционни бракове оцеляваха, дори процъфтяваха. Ето например кръга „Блумсбъри“[20] Вирджиния Улф, Ванеса Бел и Дънкан Грант. Нали беше прочел, че Маргарет Драбъл и Майкъл Холройд живееха заедно на една английска улица, бяха женени, но обитаваха различни къщи, а следобед пиеха чай заедно? По дяволите, не беше нужно двамата с Клеър да имат традиционен живот. Той я обичаше достатъчно, за да уважава желанието й за свобода и независимост, дори и ако, да не дава Господ, тези желания бяха сексуални.

Ами ако това не беше просто период, а тя наистина се отдръпваше? Съвсем скоро щеше да научи истината.

Магазинът за цветя на пресечката на „Осемдесет и втора“ и улица „Колумб“ беше тесен, с боядисани тухлени стени — едно от любимите места на Бен в Горен Уест сайд. Трудно можеше да се определи кое го правеше по-добър от обикновените цветари — дали дзен простотата, изключително рядка извън Сохо, която показваше красотата на всеки отделен стрък, или пък дръзките цветове и комбинации, събрани красиво в старомодни тенекиени кофи, подредени по едната стена. Или пък подредените от пода до тавана на другата стена ярки глинени саксии и екзотични стъклени вази? Независимо каква беше причината, Бен харесваше този магазин. Той го приемаше като част от квартала, който внимателно си беше очертал от огромното разнообразие в радиус от десет пресечки от апартамента им. Светът на Бен включваше няколко добри ресторанта, надеждно химическо чистене, две кафенета, малка книжарница за стари книги и огромна книжарница от веригата „Барне анд Ноубълс“ и два гастронома. Ако не ходеше на работа, Бен можеше да изживее доволно живота си в това пространство от километър и половина.

Днес искаше нещо пищно и елегантно, букет, който щеше да засвидетелства не само поздравления, но и искрена, старомодна любов. Клеър се прибираше. Щеше да бъде прекрасно, ако и двамата можеха да усетят това като ново начало, помисли си той. Бен застана в магазина и започна да разглежда разнообразието от цветя — човек нямаше как да направи грешен избор, а и той питаше Зоуи, собственичката, с която си говореха на малко име, за нейното мнение. Наслаждаваше се на възможностите. Изпитваше странно, непознато вълнение като при нова връзка. Сякаш с Клеър се бяха запознали наскоро, после тя беше заминала на дълго пътуване и довечера се връщаше. Дали да сготви нещо, или да вечерят навън? Може би на някое ново място, да я изненада, или пък беше най-добре да се придържат към познатото. Ще направи няколко резервации, за всеки случай.

Избра еклектична смесица от сини ириси, жълти рози, бели кученца и лилави лалета.

— Прекрасно, перфектно! — заяви Зоуи, след като обясни, че довечера Клеър се прибира от представянето на книгата. Обви дръжките във влажна хартия и прибра цветята в хартиен конус, сякаш повиваше бебе. — Воала — възкликна тя и му подаде букета с размах. — Никоя жена не би могла да устои на това.

Денят беше слънчев и първият достатъчно топъл за този сезон, за да могат мъжете да ходят по ризи. И хората бяха излезли, и дишаха пролетния въздух — родители с бебешки колички, бегачи в трика, кучета. Бен излезе от магазина за цветя, свали сакото си и го метна на ръката си. Тръгна по улица „Колумб“ към магазин „Феъруей“ на „Седемдесет и четвърта“ улица. Вървеше на зигзаг — на запад по „Осемнадесета“ до „Амстердам“, на юг по „Амстердам“ до „Седемдесет и девета“, на запад до „Бродуей“. На входа на магазина взе пазарска кошница — беше невъзможно да се движиш с количка в неделя — и тръгна между щандовете като скитник. Плодове кумкуат, папая, смокини, рукола, къдраво зеле, салата от скат, сьомга и бяла риба, тъмно препечено кафе на зърна… Сложи в кошницата мляко, пресен портокалов сок, пълнозърнест хляб и кафе. Да, ще излязат за вечеря, реши той. В противен случай щяха да се съберат много чанти за носене заедно с цветята. Решението му донесе облекчение. Беше го обзело безпокойство, щом си представи как се суети над салатата и филето от лаврак, докато Клеър го наблюдава с чаша вино в ръка. И го преценява.

Но не, това нямаше да се случи. Допреди миг беше изпълнен с шеметно очакване. Сръчно си проправи път до най-късата опашка, където се плащаше само в брой и имаше предимно кошници, добави швейцарски шоколад към покупките си и плати. Излезе от магазина с пазарска мрежа в ръка и погледна часовника си: единадесет и четиридесет и пет. Самолетът й кацаше в два. Имаше достатъчно време да подреди апартамента и да изпрати няколко служебни имейла. Уикендът се простираше лениво пред него, пълен с очакване и обещания. Клеър се връщаше.

Докато Бен прибираше дрехите си в своето чекмедже на скрина, той намери два чифта бельо на Клеър, попаднало неволно в купчината с негови тениски. Бели на сини цветчета. Бикини на малко момиченце. Винаги носеше памучни сутиени, чорапи и бельо, памучни тениски за спане. Веднъж, още в началото, той й беше подарил къса копринена нощница в бледосин цвят. Облече я няколко пъти и после я прибра. Сега я потърси и я намери в купчината дрехи на горния рафт в гардероба, заедно с голям вълнен пуловер, който купи по време на пътуване в Шотландия, две от старите му ризи, които носеше вкъщи през уикендите, и яке „Барбър“, което й беше купил от Лондон. В началото тя се притесняваше да го носи. Беше чисто ново, а трябваше да изглежда, сякаш беше носено. Бен го извади и прокара пръст по дебелата мушама. Сега му се струваше идеално, точно както трябваше да изглежда. Прибра го обратно в гардероба и затвори вратата.

Бен все още седеше пред лаптопа и изпращаше последния имейл, когато чу ключа на Клеър в ключалката. Според малкия часовник на монитора му часът беше 14:51 — точно колкото смяташе, че ще бъде, като се има предвид таксито от летището. Той бързо натисна бутона „изпрати по-късно“ и се изправи.

Беше подредил цветята във ваза на масичката за кафе във всекидневната. В началото се зачуди дали да махне хартиената опаковка — дали щеше да е по-добре тя сама да ги разопакова? Накрая реши, че ще е по-добре да ги види буйни и разцъфтели, като израз на домашната хармония.

Клеър влезе в апартамента. Подрънкваше с ключовете си, държеше по една чанта на всяко рамо и дърпаше куфар на колелца.

— Тя е у дома! — каза Бен и скочи до вратата, за да й помогне, като я задържа отворена, докато тя влизаше. — Има ли друг багаж? — Той надникна на стълбището.

— Не, само това е — отвърна тя, остави ключовете си и пусна чантите на пода. — Колко се радвам, че съм си вкъщи.

Бен пристъпи напред, обви ръце около нея и се наведе да я целуне. Тя се стегна леко, а след това, сякаш осъзна, че се държи невъзпитано, се отпусна в прегръдката му.

— Липсваше ми, скъпа — каза той

— И ти на мен — отвърна тя, а гласът й звучеше приглушено в рамото му.

— Сигурно си уморена.

— Така е. Мога да спя дни наред.

Тя се обърна и се наведе да вдигне чантите. За миг поспориха кой да ги занесе в спалнята: „Остави, нека аз го направя“, „Не ставай глупав, мога и сама“. Накрая тя се отказа и му позволи. Последва го през апартамента до спалнята и мина покрай цветята върху масичката за кафе, без да каже нищо.

— Купих ги от цветарския магазин — каза той, подтикнат от мълчанието й, и веднага съжали. Почувства се като тромав тийнейджър на първа среща, който се опитва да впечатли момичето.

— Какво?

— О, нищо.

Клеър спря и се огледа, като най-после погледът й спря върху цветята. Отиде до тях и докосна разтворена жълта роза с върха на пръста си, после се наведе да я помирише.

— Прекрасни са — каза тя и го погледна. — За мен ли са?

— Разбира се.

— Колко мило — прошепна тя. Нещо в тона й накара косъмчетата по врата му да настръхнат. Говореше му, сякаш говореше с болно дете или възрастен човек — със смесица от снизхождение и още нещо — съжаление?

— Реших, че ще освежат апартамента — каза бързо той и остави чантите на пода в спалнята.

— Аха — отвърна тя и протегна ръце над главата си. Отиде до прозореца и погледна навън.

Ето я отново — тази неловкост. Той не знаеше какво да каже, а тя, изглежда, нямаше особено желание да запълни тишината.

— Гладна ли си? Искаш ли нещо за пиене? — попита той.

— Добре съм. Може би малко вода — каза тя, все още обърната към прозореца.

Той отиде в кухнята, взе две чаши, извади бутилка минерална вода от хладилника. Почуди се дали да отреже парче лимон и се отказа. Беше прекалено натруфено. Напълни чашите и разля вода на плота и на пода. За бога. Ръцете му трепереха. Какво става, по дяволите? Той попи водата, избърса дъното на чашите и ги занесе във всекидневната. Подаде й едната, а тя отпи дълга глътка.

— Апартаментът изглежда добре.

— Мария беше тук вчера. Каза, че иска всичко да изглежда идеално за теб, mi bella secora[21], — каза той, имитирайки мелодичния глас на Мария.

Клеър се усмихна.

— Колко мило — отново тази дума. — Има ли някаква поща?

— Оставих няколко писма на бюрото ти. Няколко покани. Писмо от някаква конференция на писателите от Юга, в което те молят да станеш част от журито. Изхвърлих боклука. Платих сметките.

— Поддържаш машината да работи.

— Да, предполагам. За късмет, машината не е толкова голяма.

— Благодаря ти.

Той кимна, после сви рамене. Какво друго би могъл да направи?

— Какво става с проекта в Бостън?

— Върви доста добре. Разбира се, има милион усложнения.

— Нормално е.

Общи приказки, бърборене. Защо изискваха толкова голямо усилие? Клеър стоеше до прозореца с чаша в ръка и я почукваше с пръст. Чук, чук. Чук, чук, чук. Бен усещаше почукването по гръбнака си, в главата си. ЧУК, ЧУК, ЧУК. Помисли си, че този звук може да го подлуди.

Не издържаше повече.

— Кажи ми какво става — каза внезапно той.

Тя се обърна. Усещаше, че не е сигурна дали бе чула онова, което си мислеше, че чува — онова, което той имаше предвид. Че нещо се случваше, и той знаеше — какво точно знаеше? — щом питаше. По изражението й преминаха различни отговори.

— Какво искаш да кажеш?

— Сякаш се чувстваш неудобно.

Тя се усмихна. Той виждаше изпъналите се от усилието вени по шията й.

— Просто съм малко уморена. Трябва ми дълга почивка. Ще се оправя.

Изкушаваше се да остави нещата така. Само това й трябваше: дълга почивка и щеше да се оправи. (Какво всъщност имаше предвид, че ще се оправи? Не беше типично за нея да използва клишета. Ако не друго, това можеше да е знак за неискреността на думите й.) Той искаше само нещата да са както преди — двама разумни и рационални възрастни, които живеят заедно, отдадени един на друг. Тя го обичаше, той беше сигурен. Беше му написала десетки картички, писма и имейли през годините, които потвърждаваха дълбочината на чувствата й. (Ето, помисли си печално той, припомням си тези стари писма, сякаш те доказваха нещо!) Не искаше страховете му да се оправдаят. Не искаше да знае. Но не можеше да живее по този начин (или може би можеше? питаше се той в закъснели, отчаяни преговори със самия себе си, може би можеше). Би било по-добре, като е клатещ се зъб, да го измъкнеш бързо, вместо да удължаваш бавното мъчение. Нали така?

— Клеър…

— Не сега, Бен — каза тя, сякаш четеше мислите му. — Много съм уморена. Можем ли да го направим по-късно?

— Кое?

— Това. Това. — Тя сърдито размърда ръце във въздуха.

Да разбъркаме нещата, разбра Бен. Да се развълнуваме.

Да отворим кутията на Пандора и да пуснем Фуриите на свобода. Щом веднъж излязат, не могат да се приберат отново. Това ли искаше той? Наистина ли го искаше?

— Спиш ли с Чарли? — попита рязко той.

— Какво? — каза тя, а гласът й се издигна до сподавен смях. Очите й станаха по-светли.

Той зачака.

— Защо… какво… Какво те кара да го мислиш?

— Не го прави, Клеър.

— Съжалявам, Бен — каза тя. — Не мисля, че моментът е подходящ за…

— За какво?

— Виж — каза тя, сякаш беше готова да се изяснява.

Той чакаше.

Тя прехапа долната си устна.

— Какво да видя? — попита най-после той.

За негова изненада, тя започна да плаче. Гледаше спокойно как сълзите се събират в очите й и се стичат по бузите й. Тя покри лицето си с ръце и се изправи пред него, раменете й се отпуснаха, а краката й трепереха, от нея се изтръгваха приглушени стонове, докато не се разрида толкова силно, колкото никога преди не я беше виждал да плаче.

Значи това беше моментът, който го ужасяваше. Да. Клеър спеше с Чарли. Сигурно беше влюбена в него. Вероятно щеше да го напусне, за да бъде с Чарли. Бен се чувстваше така, сякаш премеждието се случваше на голямо разстояние от него, от тавана или още по-далеч. Струваше му се, че това, което се разпада, всъщност не беше неговият живот, а нечий друг, на човек, когото не познава. Изпитваше съжаление към него, но някак общо — както съжаляваш хората, пострадали от земетресения или други бедствия, пожари, наводнения, войни и катастрофи. Би било гадно да си на негово място, на мястото на мъжа, чиято жена има любовна връзка със съпруга на най-добрата си приятелка. Но той не изпитваше съжаление към себе си. Поне засега. Вместо това изведнъж осъзна, че изпита облекчение. Облекчение, че всичко беше ясно, че не полудяваше, че инстинктите му са се оказали верни. И още нещо. Не знаеше как точно да го определи, не беше сигурен какво точно представлява това. Но бе нещо като по-голяма свобода, смъкване на товар. Усещаше се свободен за първи път, откакто се помнеше. Навярно никога не би избрал тази свобода, но ето че тя беше тук и трябваше да я приеме.

Докато гледаше Клеър как стои и плаче пред него, Бен изпита прилив на нежност към нея и я прегърна. Мразеше моментите, когато тя не се чувстваше добре. Искаше му се да може да направи нещо. Разбира се, че беше влюбена в Чарли, той разбираше това напълно. Нима през всички тези години и двамата не бяха влюбени в Чарли на някакво различно ниво?

По-късно щеше да изпита и други чувства — горчивина, гняв, самота, загуба. Щеше да дава луди обещания, които след това да променя, че всичко ще бъде различно, че някак ще се превърне в мъжа, който Клеър щеше да обича повече. Че щеше да се превърне в Чарли. Не знаеше как да се превърне в Чарли. Не би могъл да го направи, дори и да искаше.

Ноември 1997 г

— О, здравей — каза високият, слаб мъж с тъмна коса, който отвори вратата. — Внимателно, едно стъпало липсва. Камъкът се размести и нямам представа как да го сменя.

Нямам представа. Още един американец, който се опитва да звучи като англичанин.

— Аз съм Чарли. Гранвил — Чарли му подаде ръка.

— А, да Чарлз Гранвил. Бенджамин Сайърс. Бен — той стисна ръката на Чарли и се усмихна. — Клеър каза, че те е поканила. Каза, че те е видяла да се мотаеш безцелно по улиците.

— Нещо такова.

Виждаше Клеър в къщата. Беше захапала пластмасова чаша и се смееше на нещо, което някой казваше.

— Влез, влез — махна с ръка Бен. — Клеър обича да си мисли, че сме Имигрантската служба за нови американци към университета Кеймбридж. Откога си тук?

— Две седмици.

— Културният шок е голям, нали? Объркващо е да наричат асансьора лифт.

— Много вали — каза Чарли. Вече стояха до масата с напитките в средата на малка всекидневна, пълна с хора. Повечето бяха седнали. Без да пита, Бен му наля малка чаша бледо шери и му я подаде.

— Ще свикнеш — каза той. — Имаш ли колело?

Чарли отпи от шерито и потръпна от огъня в гърлото си. Досега беше пил само сладко шери.

— Трябва да си намеря.

Бен го огледа от глава до пети.

— Колко си висок? 1.75 см?

— 1.77 см — каза той и по лицето му изби червенина. Бен се усмихна. Очевидно Чарли беше чувствителен, когато ставаше въпрос за ръста му, и той беше засегнал това.

— Само няколко сантиметра по-нисък от мен — каза той. — Имам велосипед, който можеш да използваш, ако искаш. Един приятел го остави миналата пролет. — Преди Чарли да успее да отговори, Бен попита: — Е, откъде си?

— Канзас.

— Канзас!

— А ти? — попита Чарли, без да обръща внимание на отговора на Бен. Беше свикнал с това. Сякаш всички американци в Кеймбридж бяха от Източното крайбрежие или Калифорния.

— Ню Йорк — каза Бен и потвърди представата на Чарли.

— Не приличаш на типа студенти, които учат в Харвард. — Провлачи думите с типичната си стеснителна ирония. — Щях да позная, ако беше — ние сме една ограничена групичка. Може би университета в Пенсилвания?

— Всъщност университета в Канзас.

Бен вдигна вежди.

— Майка ми преподаваше там — каза Чарли. Ненавиждаше се, че се чувства така, сякаш имаше нужда да обяснява. — На практика, обучението беше безплатно, така че…

— Така че си спестил куп пари на вашите и си се озовал тук. Така се прави. По програмата „Маршал“ ли си?

— „Фулбрайт“.

— Право?

— Философия. А ти? — попита Чарли в опит отново да влезе в разговора.

— По програмата „Мелън“. Уча архитектура. Но преглеждам лекциите на Петровски за древногръцката философия. Очарователни са. Ти успя ли вече да присъстващ на някоя от тях?

— Щеше да е по-лесно, ако си бяхте разменили автобиографиите — каза Клеър, която се появи зад Бен и обви ръце през кръста му. — Здравей, Чарли. — Тя се усмихна широко.

— Радвам се, че дойде.

Той ги огледа — Бен беше висок и слаб, с непокорна кестенява коса и малки, кръгли очила с телени рамки, а Клеър имаше широки лешникови очи, високи скули и устни като захаросана ябълка. Изведнъж поиска повече от всичко да стане част от живота им.

— Благодаря за поканата — каза той.

— Ела. Има хора, с които трябва да се запознаеш. — Клеър се усмихна на Бен, хвана Чарли за ръката и го поведе в другата стая.

* * *

Откакто Чарли се върна от Атланта преди няколко дни, Алисън беше внимателна и раздразнителна. Очевидно знаеше, че става нещо, но докато не настояваше за изясняване на случващото си, нямаше смисъл да започва разговор — още не, поне засега. Чарли имаше нужда от време, за да обмисли нещата. Усещаше се странно — когато беше с Клеър, беше сигурен, че иска нея: тя бе любовта на живота му. Но когато се върнеше у дома с Алисън и децата, той се чувстваше реализиран като личност. Обичаше Алисън — колкото мъжете обичат съпругите си, а дори и повече, мислеше си той. И беше луд по децата — Ани с нейната праволинейна концентрация, брадичка като на самодива и същата усмивка като неговата, и Ноа с тъмните очи на майка си и доверчивия си поглед. Как би могъл да ги напусне?

И въпреки всичко, докато още формулираше въпроса, имаше привиден отговор.

В неделя следобед отиде на работа за няколко часа. Заради катастрофата и пътуването при Клеър беше изостанал малко със задачите си. Наближаваха няколко крайни срока, а той дори не си бе направил труда да провери пощата си през последните дни. Алисън бе подозрителна, когато й каза, че трябва да поработи, а той почувства виновно удоволствие да се обиди наистина, щом тя не вярва, че той казва истината.

— Става въпрос само за няколко часа, скъпа — каза Чарли. — Ще се прибера до шест. Хайде да си направим една семейна вечеря, става ли?

В пощата му имаше 316 имейла, половината от които бяха спам. Трябваше да се справи с останалите по един или друг начин.

Хайде да предложим идеята на оперативката във

вторник. Ще ти дам предложението до сряда.

Изтрий…

Обади ми се на мобилния. Трябва да поговорим.

Чарли се облегна на стола. Имейлът беше от Клеър и беше изпратен преди няколко часа. Защо не му се беше обадила? Той погледна чантата си и видя, че е забравил мобилния си телефон; оставил го е вкъщи да се зарежда на скрина му. Не си бе направил труда да прослуша съобщенията на служебния си телефон.

Той набра номера й.

— Чарли — каза тя, останала без дъх, щом вдигна телефона. — Толкова се радвам, че се обади. Не знаех какво да правя. Смятах да изпратя димни сигнали, за да привлека вниманието ти.

— Какво става?

— О, боже — вдиша тя. — Аз — аз се прибрах от летището и Бен просто… ме нападна…

— Нападна те? — прекъсна я Чарли.

— Не, не — каза тя. — Искам да кажа, че ми зададе директно въпроса. За нас. Той знаеше. Разбрал е.

— Олеле — каза Чарли.

— Да. И после, изглеждаше някак странно — той не беше разстроен. Имам предвид, сигурно е объркан, но — е, познаваш Бен. Той таи много в себе си.

— Къде е сега?

— Не знам. Излезе.

— Ти добре ли си?

— Да. Добре съм. Предполагам, че е някакво облекчение. Мразех да го лъжа.

Чарли погледна през прозореца към един гълъб, който стоеше на перваза. Протегна ръка и чукна стъклото с пръст. Хайде, излитай. Птицата не помръдна.

— Ами Алисън? — попита Клеър.

Тази сутрин, докато бяха в леглото и децата още спяха, Чарли допря тялото си до спящата Алисън. Тя помръдна, разтвори леко крака и той си проправи път в нея, галеше я, докато тя свърши, като извиваше гърба си и го опираше в него. После и той свърши, потрепна тихо и отново заспа. Събуди се по-късно и я чу долу с децата. Приготвяше закуска — навярно палачинки. Ноа настояваше да счупи яйцата и искаше палачинките да са с формата на динозавър, Ани пък искаше сърце.

— Не знам — каза Чарли. — Не е казала нищо. Но… тя подозира нещо.

— Аха — отвърна Клеър. За миг остана мълчалива. После попита: — Е, какво ще правиш?

Това беше истинският въпрос, нали? Чарли наистина бе обмислил всяка дума, която бе казал на Клеър в Атланта, но — божичко, струваше му се прекалено рано. Той се вгледа в гълъба, който сякаш усещаше тежестта на погледа му, размърда глава и се обърна на другата страна.

— Не знам, трябва да направиш нещо — продължи Клеър. — Просто се чудех какво мислиш. И също, ами предполагам, че има вероятност Бен да се обади на Алисън. Не каза, че възнамерява да го направи, но никога не се знае.

— Да — отвърна Чарли, докато си мислеше: „Мамка му. Случва се“. Сети се за детската басня за кучето с кокала, което видяло собственото си отражение във водата и помислило, че там има друго куче с по-голям кокал, и изпуснало своя, в преследване на илюзията. — Трябва да помисля — каза той. — Предполагам, че… ще ти се обадя по-късно.

— Слушай, Чарли — въздъхна тя. — Не съм искала да задействам нещата по-рано. Трябва да изчакаш, докато си готов. Ако — ако си готов.

Той кимна и се сети, че тя не можеше да го види.

— Ще ти се обадя след няколко дни — каза той.

Щом затвори телефона, го изпълни лошо предчувствие. Изправи се и отиде до прозореца, опря челото си в студеното стъкло. Птицата я нямаше. Долу, на друг перваз, Чарли виждаше няколко гълъба, които се гушеха един в друг, и се замисли дали някой от тях не беше неговия! гълъб, дали беше изоставил перваза в търсене на компания, или бе отлетял сам на друго място.

Около пет и половина Чарли приключваше вече работа. Обади се на Алисън от офиса, за да попита дали да купи нещо за вечеря на път за вкъщи.

— Тъкмо щях да варя спагети — каза тя.

— Не, недей. Трябва ти почивка. Какво ще кажеш за китайска храна?

— Добре.

— Ще бъда в Рокуел след четиридесет и пет минути. Тъкмо тръгвам от офиса.

— Ще се обадя да поръчам храна. Искаш ли нещо специално? — попита тя.

Въпросът й беше чиста формалност. Винаги поръчваха едно и също: сусамени макарони, кнедли, пиле с броколи за децата, зелен фасул с чесън и любимото ястие на Алисън — пикантни скариди с патладжан. Тя поръчваше ястията от най-добрия сред най-посредствените китайски ресторанти в града (и единствения, който сервираше кафяв ориз, както обясняваше Алисън на новите жители на града, които питаха за препоръки, макар че самите те никога не поръчваха кафяв ориз), а след това той взимаше готовата храна.

Но този път той каза:

— Може би да.

До този момент не му беше хрумвало, че иска нещо специално, но навярно — да — искаше.

— Какво ще кажеш за онези макарони, чоу фун? Със свинско.

— Вместо скаридите с патладжан ли? — Той усещаше изненадата и неодобрението в гласа й.

— Можем да поръчаме и двете.

— Ще стане прекалено много храна — отвърна тя. — А и без това имаме сусамени макарони.

— Ами не ги поръчвай.

— Но децата много ги обичат.

— Тогава поръчай от всичко. Ще изядем останалата храна по-късно.

— Знаеш, че тази храна не е хубава, ако остане.

Той въздъхна.

— Стига, Алисън, струват осем долара. Яде ми се чоу фун. Просто го поръчай, моля те.

— Добре — отвърна кратко тя.

Докато слизаше към подземния паркинг с асансьора, Чарли се чудеше на агресивността на Алисън. Разбира се, тя имаше право да бъде недоверчива, но Чарли нямаше представа дали наистина му нямаше доверие. Никога не бе изказвала някакви подозрения. Ако в действителност подозираше нещо, го потискаше вътре в себе си. Дори и наистина да мислеше, че се случва нещо, тя нямаше причина да подозира, че Клеър има нещо общо с това. Освен ако… ами ако Бен й се беше обадил? Но в такъв случай нямаше да спорят за макарони. Не, тя не знаеше. Той беше сигурен в това.

Навярно щеше да бъде по-лесно, ако знаеше. Самата идея да бъде честен с Алисън, го разстройваше силно. Как щеше да намери сили да й каже? И какво щеше да се случи след това? Чарли се чувстваше като човек, който балансира на ръба на скала и не може нито да отстъпи назад, избирайки сигурното, нито пък да пристъпи напред и да падне. Знаеше какво има зад него, но нямаше представа какво го очаква, ако тръгне напред.

По време на вечерята Алисън се държеше по-дружелюбно. Тя си взе малко чоу фун и отбеляза колко е вкусно, а после се опита да накара децата да хапнат, но те отказаха. В него имало прекалено много непознати зелени неща.

— Но то е като макарони. Макарони! Ти обичаш макарони — каза тя на Ани с престорен глас на участник в предаването „Клуба на Мики Маус“.

— Обичам сусамени макарони — каза Ани. — И то само защото имат фъстъчено масло.

— Не е фъстъчено масло, а сусамова паста — отбеляза Алисън.

— Уух. Тогава и тях не ги обичам.

— Фъстъчено масло е — каза бързо Чарли. — Мама се шегува. — Той повдигна вежди към Алисън, а тя кимна.

— Вярно ли е, мамо? — подозрително попита Ани.

— Да.

Ани помириса кафеникавите макарони, които вече изстиваха в чинията й.

— Добре. Защото много ги обичам — каза тя с очевидно облекчение.

Алисън погледна Чарли, а той й се усмихна. Бедствието беше избегнато. Чарли осъзна с болка, че точно тези моменти ще му липсват най-много, миговете, които не можеше да сподели с никого другиго, които бяха част от задушевността на семейството. Все още не беше обмислил нещата, но изведнъж му хрумна, че всичко това вече нямаше да бъде възможно, ако кажеше на Алисън какво се случваше.

Той погледна към нея, а тя в момента режеше броколи на миниатюрни парченца в пластмасовата чиния с тигър на Ноа. Челото й беше набраздено от вниманието, с което го вършеше. Между очите й имаше фина вертикална линия, която сякаш бе станала постоянна през последните няколко месеца. В косата й проблясваха посивели кичури. Беше облечена с лилава тениска с дълъг ръкав и стари дънки, „униформата й на майка“, както тя я наричаше, а на ушите й нямаше обеци — сигурно беше забравила да ги сложи или просто вече не ги носеше. Той трябваше да признае, че нямаше представа какъв е отговорът. Като че ли отдавна не забелязваше какво се случваше с нея. Дали това бе симптом на проблема, почуди се той, или самият проблем?

След цялата суетня около макароните Чарли вече не ги искаше. Не беше гладен. Изяде няколко хапки, разбута храната из чинията си като прикрит анорексик и отиде до хладилника, за да си вземе втора бира „Сам Адамс“. Или май беше трета. Да — изпи една веднага, щом се прибра, и отвори втора, когато седна на масата. Щом всички приключиха с вечерята, той почисти чиниите, събра ги — нещо, което Алисън веднъж му беше казала, че е невъзпитано да прави на масата и което сега направи въпреки това — и ги подреди в съдомиялната.

— Искаш ли ти да измиеш чиниите, а аз да се заема с децата?

— Не, аз ще се оправя с децата — каза той. Занесе чиниите до плота с бира в ръка и отпи голяма глътка. Започваше леко да се замайва и това беше толкова привлекателна идея, че реши да допие тази бира и да си отвори още една.

— Добре — отвърна апатично Алисън. — С Ани четем По бреговете на Плъм Крийк, тя знае до коя глава сме стигнали. А Ноа си избира три книжки от рафта.

— Четири! Четири книги — каза Ноа. — Не, пет.

— Добре — каза Чарли и си помисли: „Няма ли да е по-добре, ако им четем една и съща книга и на двамата?“

— Пробвах да им чета една и съща книга, но не се получава — каза Алисън, отгатвайки мислите му. — Но и ти можеш да пробваш.

— Искам да четем Плъм Крийк — намуси се Ани, — а не глупави бебешки книги.

— Добре тогава, ще четем Плъм Крийк — отвърна Чарли.

— А за теб, господинчо, шест книги.

— Ехе! — Ноа изхвърча от кухнята и се изкатери по стълбите в очакване. Ани се измъкна след него.

Чарли допи бирата си и пусна бутилката в коша под мивката, където тя се удари в другите бутилки. Остана за миг на вратата. Дали можеше да си вземе още една бира, без Алисън да забележи? Видя кутия маргарин на плота, грабна я като прикритие и отвори хладилника. Докато Алисън се обърне, той успя да прибере една бира в десния джоб на панталона си.

— Е, качвам се — каза весело той и излезе.

Лампата с две крушки на горния етаж беше толкова ярка, че той потрепна. Защо не го беше забелязал преди? Крушките вероятно бяха по 100 вата, прекалено силни за помещението. Чарли ги изключи точно когато Ноа излезе от стаята си, обут само с чорапи.

— Искам да се изкъпя! — изкрещя той и въпреки вялите възражения на Чарли той изтича в детската баня и отвори крана.

— Аз не трябва да се къпя, нали? — попита Ани, която бе излязла в коридора, облечена в жълтата си нощница с бели еднорози и с жълти чехли на краката. — И без това казах на мама, че вече съм голяма, за да се къпя с момче.

Чарли бръкна в джоба си и извади студената бира, за да не остави петно върху панталона на полузамръзналото му бедро. Едва тогава се сети, че няма отварачка. По дяволите. Не можеше да слезе на долния етаж, щеше да е прекалено очевидно.

— Той не е момче, той е малкото ти братче — каза разсеяно Чарли, отиде в стаята на Ани и започна да рови из бюрото й. Пластмасова линия? Не. Телбод? Ножица? Хмм — не. Накрая намери машинка за отстраняване на телбод, извита като нокът, и я допря до капачката на бутилката. Завъртя машинката и отвори капачката, но машинката се повреди. Той я хвърли в пластмасовото кошче за отпадъци на Ани и отпи голяма глътка.

— Машинката ми! — извика Ани, хвърли се към кошчето и бързо изсипа съдържанието му. По дяволите, сигурно го беше наблюдавала. Тя вдигна развалената машинка и изплака:

— Тате, ти я счупи!

— Знам, знам, шшшшт, тихо — каза Чарли, протегна свободната си ръка напред и започна да я размахва, сякаш играеше баскетбол и дриблираше. — Тихо, скъпа. Не е станало нищо. И без това не беше хубава. Ще ти купя по-хубава.

— Не искам по-хубава. Искам тази. Ти я счупи! — изхлипа тя и притисна машинката съм себе си.

Ноа също заплака в другата стая.

— Водата е гореща. Опари пръстите ми. МА-МОО!

Докато двете му деца плачеха и жена му вече тичаше нагоре по стълбите, Чарли отпи още една глътка, пресуши бутилката и я остави стратегически зад себе си на бюрото, за да не може Алисън да я види. Какво им имаше на тези деца? Защо всичко трябваше да бъде толкова драматично?

— Какво, за бога, става тук? — попита Алисън, щом влезе в стаята.

— Татко ми счупи машинката за махане на телбод!

— Опарих си пръстите! — каза Ноа и нахлу след нея, като държеше нагоре наранените си пръстчета.

Алисън разгледа пухкавата разперена ръчичка. Очевидно доволна, че Ноа щеше да оживее, тя се обърна към Чарли и го попита:

— Какво правеше с машинката?

— Ами, аз просто…

— Отваряше една бутилка, мамо, а машинката не трябва да се използва за това — обясни възмутено Ани.

— Каква бутилка? — попита Алисън.

Ушите на Чарли започнаха да се зачервяват. Той бръкна зад гърба си и извади празната бирена бутилка.

— Още една бира? — каза тя. Замълчаха за миг, а в тишината се чуваше как ваната в другата стая се пълни с вода. Децата ги наблюдаваха с отворени уста. Алисън погледна първо тях, а после Чарли, искаше да му каже нека не правим това тук. — Добре, виж, довърши работата в кухнята. Аз ще ги сложа да си легнат.

— Оооо, защо не мога да се изкъпя? — проплака Ноа.

— Но — намеси се Чарли.

— Чарли, пиян си — каза тихо тя.

— Не съм.

— Ще го обсъдим по-късно.

— Хубаво е да имаш морално превъзходство, нали? — каза той някак отчаяно.

Тя му хвърли толкова студен и яростен поглед, че той отстъпи назад и се блъсна в бюрото.

— Ти най-добре го знаеш — отвърна тя.

Чарли приключи с чиниите, които и без това бяха почти готови — Алисън беше много афектирана, — той се отпусна на дивана и превключи на Си Ен Ен, за да гледа новините.

За съжаление, даваха Маркет Уоч, предаване за борсови операции и акции, което го ядоса (фактът, че не проявява особен интерес към фондовата борса, бе неговата тайна; той знаеше, че това е негов дълг като мъж, но в момента пазарът потъваше и завличаше негови 401 хиляди, което допълнително намаляваше интереса му), така че той започна да превключва каналите. Смени семейна комедия от седемдесетте с предаване, в което участниците ядяха насекоми, и накрая спря на Семейство Симпсън.

Това повече му допадаше. Хвърляше по едно око на предаването, проснат на дивана. Епизодът свърши — заплетена история, в която участваха Клинт Истууд, малки пайове и ядрената електроцентрала, в която Хоумър работеше — и Чарли изключи телевизора. Къщата утихна и той реши, че децата са си легнали. Стана. Беше замаян. Четири бири не бяха чак толкова много. В колежа това количество нямаше изобщо да му окаже влияние, но вече беше отвикнал да пие толкова. А и не беше ял много на вечеря. Искаше само да си легне.

Чуваше Алисън в стаята над него — спалнята им. Знаеше, че трябва да се качи, но не искаше.

Отново седна. Мамка му. В мозъка му имаше голям чук, който не спираше да удря. Главата му сякаш ставаше по-голяма при всеки пулсиращ удар.

Той легна и затвори очи. Може би дори задряма.

— Защо беше нужно всичко това? — попита рязък, сърдит глас над него.

Чарли примигна. Надигна се замаяно, подпря се на лакът и провеси крака от дивана. Присви очи към надвисналата над него неясна фигура — Алисън, облечена с дебела пижама (през април? — наистина беше студено, но не чак толкова). Лицето й, без грим, влажно и лъскаво от намазания крем, изглеждаше учудващо на показ, сякаш не само го беше измила, но бе изтъркала най-горния слой кожа.

— Колко е часът? — попита той.

— Десет без петнадесет.

— О. Уау — Чарли потърка лицето си.

Тя скръсти ръце.

— Трябва да поговорим.

Той се намръщи, сякаш думите й го изненадаха. Всъщност не бе изненадан, но не искаше тя да си мисли, че като страхливец изчаква тя да направи първата крачка, което, разбира се, беше истина.

— Добре — отвърна той.

Тя седна на ръба на дивана, сякаш готова да избяга всеки момент. Прехапа ъгълчето на устната си и присви уста в гримаса.

— Осъзнах нещо — поде тя. — През цялото време след катастрофата ме обвиняваш, че аз убих момченцето.

— Алисън…

— Млъкни. Това не е всичко, което разбрах. Осъзнах също, че самата аз обвинявам себе си. Обвинявам се за смъртта на момченцето, за проблемите в брака и за това, че теб те няма в нашия живот. Мислех си, че вината е моя. Но знаеш ли какво? — Гласът й се извиси и се превърна в остро кресчендо. — Не аз минах на червено. Не аз държах детето си в скута си на предната седалка. Може би ако не бях изпила онези две питиета, щях да се изтегля от кръстовището по-бързо, а може би не. Никога не съм имала бързи рефлекси, особено докато шофирам и особено вечер в тъмнината. Повярвай ми, ще живея с този спомен до края на живота си. Но няма да живея с твоите обвинения и презрение.

— Ей, ей — каза той нежно и се опита да я успокои. — Аз не…

— Теб те няма през по-голямата част от времето — сопна се тя. — Няма те и емоционално. А когато все пак прекарваш малко време с нас, се напиваш. По дяволите, ти си лицемер. Просто се отдръпна.

Той изчака, за да види дали Алисън иска да каже още нещо, но тя само стоеше и гледаше пода. Гърдите й се движеха бързо нагоре-надолу под горнището на пижамата й. В ума му изскочи стар философски въпрос: кой къса конеца? Онзи, който дърпа, или онзи, който го държи здраво?

Ето че нещата се случваха. Нямаше връщане назад.

— Права си, Алисън — каза той и сложи ръка върху нейната. — Прави си. За всичко.

Подобно на облак, който се движи пред слънцето, по лицето й плъзна някакво изражение — от облекчение, през недоверие до отбранителност.

— Какво искаш да кажеш?

— Предполагам… предполагам, че те обвинявах. Може би си мислих, че щеше да бъде по-лесно, ако те превърна в злодей.

— Кое щеше да бъде по-лесно?

По дяволите.

— Щеше да бъде по-лесно да… ти кажа онова, което трябва да ти кажа.

Тя се отмести и дръпна ръката си.

— Не разбирам.

— Не знам как да ти го кажа.

— О, боже! — Тя покри очите си с ръце.

— Аз просто — ти нямаш никаква вина.

— Знаех си — прошепна тя.

— Какво си знаела? — попита той, като се опита да прозвучи състрадателно, а не да проучва ситуацията. Какво точно знаеше?

— Че ти вече не си влюбен в мен.

— Не, не е това — отвърна той. — Обичам те. Винаги ще те обичам.

— Моля те — каза тя и вдигна ръка.

— Аз не…

— Просто ми кажи.

Нито една молекула от тялото на Чарли не искаше да води този разговор. Чувстваше се така, сякаш някой го беше избутал върху тънко въже, високо над земята. Единственото нещо, което можеше да направи сега, беше да се опита да запази равновесие и да премине от другата страна.

— Аз мисля, че съм влюбен в Клеър — каза той.

Беше чувал израза „кръвта се отдръпна от лицето й“, но никога досега не го беше виждал. Лицето на Алисън побеля.

— Ккакво? — изсъска тя.

Чарли сви рамене. Използваше старо оръжие, еквивалента на момиче, което флиртува, за да получи онова, което иска. Ако в очите на Алисън можеше да се превърне в малко момче, непослушно, своенравно и безотговорно, може би нямаше да бъде толкова ужасно. Навярно тя щеше някак да му прости. За съжаление, тази тактика, изглежда, вече не беше ефективна.

— Клеър Елис? Клеър, най-добрата ми приятелка от детството?

Той не отговори. Това едва ли беше нужно.

— Сигурно се шегуваш — каза тя. — По дяволите, трябва да се шегуваш. Кажи ми, че това е шега.

— Не е шега.

— Какво — как? — Тя поклати глава, сякаш се опитваше да се събуди от някакъв кошмар.

— Мисля, че съм влюбен в нея още от Кеймбридж — каза несигурно той. Тя го гледаше вторачено.

Той сведе поглед.

— Продължавай.

— Тя — Клеър — тогава не искаше да бъде с мен. Вече беше с Бен.

— Боже мой. — Устата на Алисън се сви от отвращение. Това беше още по-лошо — в началото Клеър го беше отхвърлила и го беше отстъпила на нея.

— Мислех, че чувството ще отшуми — продължи той. — Падах си по нея, но тя беше с Бен. Харесвах и Бен. Обичах да бъда с тях. Известно време си мислех, че може би просто исках да бъда част от живота им. Техният живот изглеждаше много по-интересен от моя. И тогава… се появи ти.

Тялото на Алисън се скова. Тя гледаше право пред себе си, втренчена в някаква невидима точка в средата на стаята.

— А ти беше толкова красива — каза той. — Ти си толкова красива.

— Недей, Чарли.

— Наистина се влюбих в теб. Никога преди не бях срещал някого като теб. Толкова самоуверена и в същото време — не знам — навярно открита.

Видя как очите й се пълнят със сълзи.

— Исках те. Исках да се оженя за теб.

— Бил си влюбен в нея.

— Не, тогава не. Или поне успях да се самоубедя, че не бях влюбен, защото не можех да направя нищо.

— Значи аз бях утешителната награда — каза горчиво тя.

— Не. Не — отвърна той, — нещата не стояха така. — Искаше да бъде напълно искрен с Алисън, дължеше й го, това бе най-малкото, което можеше да направи. Но тя бе права. Той не би се оженил за нея, ако Клеър беше свободна. И въпреки че започна да обича Алисън — той наистина вярваше, че се е влюбил в нея, — част от мислите му винаги оставаха насочени към Клеър, беше си представял как нещата биха изглеждали различни, ако се беше оженил за нея. — Бях щастлив с теб.

Тя го гледа продължително.

— Не ти вярвам.

Той помръдна неудобно.

— Целият ни брак е бил лъжа.

— Не, Алисън.

— Просто престани с тези глупости — каза тя. — От колко време спиш с нея?

— Ал…

— От колко време?

Той въздъхна.

— Започнахме да се виждаме преди няколко месеца. През зимата.

Виждаше как тя изчислява датата наум.

— Кога?

— Преди празниците.

— О, това е чудесно — каза тя, а гласът й беше саркастичен. — Къде? Къде го направихте?

— Първия път ли?

Тя направи гримаса.

— В един хотел в центъра.

— Аз къде бях по това време? Или беше в обедната ти почивка?

— Не, беше петък. Ти и децата бяхте у Пам Търгууд в северната част на Ню Йорк.

— Аа — отвърна тя и кимна бавно. — Спомням си този уикенд. Каза, че се налага да работиш до късно, нали? Затова не можеше да дойдеш с нас.

— Виж — каза колебливо той, — подробностите не са важни.

— Наистина — отбеляза тя.

— Да. Просто мисля, че… не е важно какво и кога се е случило.

— Хехе — каза тя. — И как беше?

— Какво искаш да кажеш?

— Сексът беше ли добър?

— Стига, Алисън.

— Какво? И това ли не е от значение? Предполагам, че за теб има значение.

— Не мисля, че е нужно да правим това.

— Аха. — Тя кимна с подигравателна любезност. — Да, прав си. Не е нужно да го правим. Спиш с най-добрата ми приятелка, казваш, че си влюбен в… — тя направи знака за кавички във въздуха —.в най-добрата ми приятелка— моята най-добра приятелка, — но си прав. Изключително невъзпитано и грубо е да задавам въпроси. — Тя хапеше думите, гласът й се повишаваше с всяка изречена сричка, докато накрая не започна да крещи.

Божичко, щеше да събуди децата. Чарли искаше някак да я накара да говори по-тихо. Трябваше да се въздържи да не запуши устата й с ръка или да й каже да млъкне. Знаеше, че няма право да проявява нетърпение, трябваше да я изслуша, но, боже мили, беше много трудно. Не искаше да обяснява, да влиза в подробности, да стои там и да понася всичко, докато тя осъзнае чудовищността на случващото се и се ядосваше още повече.

— Да, би било грубо, нали? — продължи тя и се изправи. — Ти, проклет задник! Човек без морал. Създаде две деца и сега ще ги изоставиш.

— Не, няма.

— Да, ще го направиш.

— Не, Алисън, няма да го направя.

— О, добре. Разбирам. Клеър при нас ли ще се нанесе?

— Алисън, моля те.

— Отдадох ти най-добрите години от моя живот — това глупаво клише, вярно е — проплака тя и изплю думите. — Посветих ти се, на теб и на този брак. На семейството.

— Знам, знам — каза той и потупа въздуха с ръка, сякаш се опитваше да потуши емоциите й. — Ти си страхотна съпруга и майка. Може и да звучи налудничаво, но наистина го мисля — не става въпрос за теб.

— Точно така! — изпищя тя. — Не става въпрос за мен. Никога не е ставала въпрос за мен, нали?

— Алисън — каза нещастно той.

— Престани да повтаряш името ми. — Тя излезе от стаята и след миг Чарли реши, че разговорът беше приключил. После се върна с цял куп салфетки, които вадеше от свитата си шепа, като магьосник, който вади копринени шалове от ръката си. Издуха шумно носа си. По лицето й се стичаха сълзи. — Бен знае ли?

— Мисля, че да.

— Мислиш?

— Да, знае.

— Откъде знаеш?

— Клеър ми се обади.

Тя хлъцна.

— Кога?

— Днес.

— Кога днес? Докато беше „на работа“?

Той кимна.

Тя поклати глава.

— Знаех си, че това с работата е лъжа — изхлипа тя.

— Не те излъгах. Наистина трябваше да отида.

— Колко удобно. Тя е знаела, че си бил на работа.

— Не знаеше. Звъняла е на мобилния ми телефон.

— Глупости. Мобилният ти телефон беше тук.

— Да, точно така — отвърна той. Беше му трудно да се справя с детективските й въпроси. — Затова ми беше изпратила имейл. За бога, Ал, какво значение има това — каза накрая той. — Не те лъжа за днес. Трябваше да отида на работа. Не съм виждал Клеър. Но… те излъгах. Лъгах те. Ненавиждам тази част…

— О, значи ненавиждаш тази част?

— Да. Мразя да те лъжа.

— Защо тогава го правиш? — изкрещя тя. Отпусна се на дивана до него и се приви, сякаш в агония, стисна корема си с една ръка и се разплака в салфетките, които държеше в другата ръка. — Защо? Защо?

Нямаше отговор. Правеше го, защото не можеше да продължава да се носи по повърхността на живота си, без един ден да се удари в нещо твърдо и неприятно, някоя истина за себе си, която отдавна се бе опитвал да избегне — че неспособността му да взима трудни решения е онова, което го беше забъркало във всичките тези проблеми. Нуждаеше се и от двата живота. Не искаше да му се налага да избира. Желаеше и живота си с Алисън, и паралелния живот с Клеър, но това не беше възможно. Правеше го, защото най-после бе осъзнал, че му отнема много повече усилия да поддържа този хаос, отколкото да го спре.

И въпреки че наистина обичаше децата с цялото си същество и ненавиждаше мисълта, че те, точно както той и Алисън, щяха да страдат заради развода, той беше убеден, че има само един шанс да изпита такава страст, да я изрази, да живее. Нещата бяха прости: човек има само един живот. И въпреки, че децата бяха всичко за него, понякога затваряше очи и се чудеше какво би било битието му, ако от самото начало настояваше да получи онова, което иска, ако не се бе предал толкова лесно и ако децата ги нямаше.

Разбира се, нямаше да изрече на глас нищо от това. Не можеше да го каже. Затова сложи нежно ръката си на гърба й, докато тя плачеше, а накрая утихна.

Ноември 1997 г

— По дяволите. Забравих да взема химикал. Имате още един, нали?

Чарли стоеше в тъмния, тесен коридор на „Куинс колидж“ и чакаше за срещата си със своя консултант. Първо забеляза очите на момичето, бяха необичайно зеленикаво-кехлибарени на фона на бледото й лице, с цвета на листо, паднало в снега. Погледна го с очакване, с откровено напрежение, което му се стори обезпокоително.

— Ами, нека проверя — каза той и започна да рови в чантата си. Намери цяла шепа химикали и й ги подаде в отворената си длан.

Тя избра един и се усмихна. Зъбите й бяха малки и бели.

— Благодаря — каза му. — Ти си американец, нали?

— Как позна? Едва продумах.

Тя се засмя.

— Типичен американец си.

— Защо това звучи като обида? — попита шеговито той, макар че наистина звучеше така. — Ти също си американка.

Тя присви очи. Кожата й беше бледа, а носът, гърдите и ръцете й бяха осеяни с лунички.

Не можеше да прецени фигурата й заради роклята, която висеше на раменете й като чувал, но голите й крака бяха загорели и здрави. Беше височка, а къдравата й канелена коса — прибрана назад с фиба.

— Всичко, което кажа, звучи като обида — отговори тя. — Или поне така са ми казвали.

В този момент вратата се отвори и от стаята на консултанта излезе млад мъж със скосена брадичка и кичури коса, прилепени към челото. Беше облечен в сив панталон и тънка бяла риза с яка, която розовееше от кожата под нея.

— Да влиза следващият — каза той.

— Е, мой ред е. Беше ми приятно да се запознаем — каза момичето и подаде ръка на Чарли.

— Но ние не се запознахме — каза той. — Дори не знам името ти.

— Клеър Елис.

— Чарли Гранвил.

Тя се усмихна.

— Защо довечера не дойдеш у нас за няколко питиета след вечеря? Събираме всички американци, които успеем да намерим.

— Ние…

— Бен и аз. Приятелят ми. Всъщност, годеникът ми. Чарли кимна. Усети как разочарованието го прободе, сякаш го ужили пчела.

— „Бартън роуд“ 32 — каза тя. — Осем часа.

Погледна ръцете й. Не носеше пръстен.

— Благодаря — отвърна той. — Ще ми бъде приятно.

* * *

Когато се случи нещо ужасно, един цял живот, съставен от дребни събития и незначителни решения, от неизчезнал гняв и непроучени страхове, започва да се разкрива по най-неочаквани начини. Живееш ден за ден, без да разбираш, че онези отчаяни думи често водят до нещо друго, извод, който не си очаквал. А по-късно, когато започнеш да проследяваш стъпките си, виждаш, че не е нужно да се връщаш по-назад, отколкото си си представял, отвъд думите, мислите и дори мечтите, за да осъзнаеш случилото се.

Четири седмици след катастрофата Алисън трябваше да се яви пред съда заради обвинението за шофиране в нетрезво състояние. Робин не само й предложи да я придружи, но помогна на Алисън да подготви документите си за адвоката Пол Раян и написа защитно писмо, което да даде на съдията.

Съдебната зала се помещаваше в нова общинска сграда. Беше тиха и покрита с мокет — точно като параклиса, в който се извърши погребението на момченцето, помисли си Алисън, създадена да заглушава противоречиви изрази на страдание и отчаяние. Малките прозорци с къси пердета в прегорялооранжев цвят бяха високо на стената, така че през тях се виждаха само парченца небе и части от други сгради. Алисън бе влизала в съдебна зала само два пъти в живота си — веднъж, за да напише статия за едно списание, и втори път, за да оспори глоба за неправилно паркиране. И двата пъти залите се намираха в големи стари сгради, тържествени, украсени помещения с огромни прозорци и дървен подиум за съдията — по нищо не приличаха на тази, в която стояха в момента.

Докато Алисън вървеше по широката централна пътека, тя с изненада забеляза майката и бащата на момчето, които стояха в далечния десен ъгъл. Отпред, вляво, Пол Раян разговаряше тихо с млада жена в тъмносин костюм — вероятно това беше прокурорът. Робин я прегърна през рамо и нежно я побутна напред.

Съдът беше снизходителен към Алисън, по-добър, отколкото самата тя би била към себе си. Съдията й взе шофьорската книжка за три месеца и присъди дванадесет часа в Център за водачи, шофирали в нетрезво състояние.

През следващите години трябваше да изплати почти 1000 долара глоби и такси, както и още няколко хиляди за застраховки. В решението си съдията постанови, че Алисън не бе предизвикала катастрофата — разследването заключи, че бащата на момчето минал през кръстовището, без да натисне спирачка, но въпреки това тя беше частично виновна. Съдържанието на алкохол в кръвта й бе точно на ръба на позволеното. Рефлексите й бяха засегнати. Ако не беше пила, би могла да реагира по-бързо и да избегне удара. Трябваше цял живот да живее със знанието, че изпитият от нея алкохол може да е допринесъл за смъртта на момчето.

Съдията погледна Робин, вярната приятелка, която беше седнала до Алисън. Огледа и самата Алисън от глава до пети. Каза, че се надява Алисън да си е взела поука от случката. Тя помоли Алисън да обмисли задълбочено това, което бе направила. Каза й, че в практиката си на съдия бе научила едно нещо — че животът се крепи на маловажни моменти и привидно тривиални решения.

От другата страна на пътеката седяха родителите на момчето. Бащата беше с бейзболна шапка на „Ню Йорк Мете“ и син анорак, а косата на майката бе хваната в стегнат кок. На погребението косата й беше пусната. Сега стискаше пакетче, което приличаше на бисквити „Риц“, и гледаше пред себе си. Ръката на бащата беше протегната зад нея по облегалката на дървената пейка. Потропването на пръстите му отекваше приглушено в тихата зала.

Родителите на момчето не поглеждаха Алисън, но тя постоянно насочваше погледа си към тях. Беше им написала писмо, в което изразяваше съжалението и тъгата си, но те така и не отговориха. Дори не знаеше дали го бяха получили.

Щом изслушването приключи, Пол Райн се наведе към нея и каза тихо:

— Сега вече можеш да оставиш това зад гърба си.

— Благодаря за всичко — отвърна тя.

Робин я прегърна.

— Готова ли си да тръгваме?

— След малко — каза Алисън. — Искам да разговарям с родителите.

Пол, който прибираше някакви документи в куфарчето си, направи гримаса.

— Не мисля, че това е добра идея.

— Трябва да го направя — отвърна Алисън.

Тръгна към родителите на Марко и улови погледа на бащата. Той сложи ръка върху съпругата си, сякаш искаше да я предпази, а тя потъна в него.

— Много съжалявам — каза Алисън. — Самата аз имам две деца и…

— Добре — прекъсна я бащата и стисна рамото на жена си. Тя само гледаше Алисън със студено изражение.

— Разбирам защо дойдохте. Ако мога нещо… — каза безпомощно Алисън.

— Искаме само да те видим — каза той и се обърна на другата страна.

Вървяха пред паркинга към хондата на Робин и Алисън погледна нагоре. Сивите облаци се гонеха бързо по бледото синьо небе и сякаш земята под краката й се движеше също толкова бързо, но в обратна посока. Не знаеше накъде върви. Всичко, което само допреди месец изглеждаше стабилно, целият й живот, сега се разпадаше. Земята се беше разместила, а тя, сякаш изгубила равновесие, беше готова да падне.

Седмици наред на Алисън й се струваше, че живее под вода, на дълбоко и тъмно място, и се бореше да излезе на повърхността. Не вярваше на думите на Чарли и Клеър. Не знаеше кои от приятелите й не бяха разбрали нищо, точно като нея, и кои знаеха всичко. Научи, че не е нормално хората да разговарят открито по болезнени и трудни теми.

Говорим един с друг и един за друг, но тези разговори рядко са еднакви. След години живот с благородни лъжи и самозалъгване научаваме, че един открит разговор може да предизвика мощни чувства, затова говорим със заобикалки и метафори, като внимаваме да не засегнем суровата истина: съпругът ти не те обича. Най-добрата ти приятелка те е предала. Живял си в лъжа.

Веднъж в аптеката Алисън наблюдава млада майка с дете, очевидно дъщеря й, която беше на около две години. Майката се беше навела, за да подпише сметката от кредитна карта. Крачетата на момиченцето бяха обвити около кръста на майката, а ръчичките — около шията й. Изглеждаха като едно цяло и за миг на Алисън й се прииска да имаше фотоапарат. И тогава осъзна, че искаше да даде на жената снимка, за да може тя да забележи нещо, което дотогава не бе виждала.

Сега Алисън разглеждаше снимките си с Чарли и търсеше знаци. Дали той гледаше в далечината? Дали тя беше свела поглед? Колко близо бяха един до друг, докосваха ли се, към нея ли беше обърнат той, или на другата страна? Беше направила хиляди снимки и повечето от тях бяха събрани в кутии, с надписани години на тях. Понякога — обикновено след някое събитие, например пътуване, сватбата им или раждането на децата — тя подреждаше снимките в албум. Но каква история разказваха те? Какво прикриваха и какво разкриваха за това, което се случваше в момента?

Би било лесно да се придържа към историята за предадената, излъганата и изоставената съпруга. В някои дни именно това беше историята на брака й, единствената история, която имаше значение. Когато в един брак се случи нещо, всеки иска да обвини някого от двамата, сякаш някакъв лесен отговор би могъл да направи нещата по-разбираеми или не толкова тъжни. Той не й беше верен — добре, че се отърва от него. Тя не знаеше как да го обича — нима той не заслужаваше нещо по-добро? Но когато ти се окажеш един от тези хора в този брак, разбираш колко сложни са нещата. Може би не ти е бил верен, защото ти не си знаела как да го обичаш, а навярно ти не си знаела как да го обичаш, защото никога не ти се беше отдал напълно. Може би беше влюбен в друга. И може би ти си знаела навярно си знаела отдавна, още преди да се омъжиш, но въпреки това си се омъжила за него.

Един следобед, докато разчистваше най-долния рафт, скоро след като Чарли се изнесе, Алисън намери книгата Сини мартинита. Ани беше на училище, а Ноа спеше. Тя седна на пода и я разлисти за първи път след като я получи по пощата преди няколко месеца. От книгата падна листче — „Комплименти от автора“. На заглавната страница имаше надпис, изписан с познатия почерк на Клеър. Алисън не знаеше за този надпис. „На Ал, навярно единствения човек на света, който знае коя част от книгата е истина и коя измислена. Ако ти не кажеш нищо, и аз ще си мълча. С обич, Клеър.“

На следващата страница имаше посвещение: „Сякаш… онова, което беше истина, противно на предполагаемото, противно на вярването, имаше някакво значение, щом стигна до него.“ Цитатът беше от книгата Чаровния Били на Алис Макдермът.

Значи нямаше значение кои части от книгата на Клеър бяха истина. Разказът беше истина и едновременно с това не беше, фактите бяха произволни и податливи като измислица.

Алисън изпита силно желание да затвори книгата и да я остави, но се поколеба. Изглежда, нежеланието й да се изправи пред нещата беше част от проблема.

Облегна се на стената, отвори на първата глава и зачете.

Отваряне врата на фризер. Подрънкване на тежка чаша. Лед в сребрист шейкър. Ема чу шума и наостри уши като котка, която усеща консерва. Слезе долу и завари майка си да налива синя течност в две чаши за мартини. Остави шейкъра на плота, облиза пръстите си и избърса ръцете си с кърпа. Пусна парче лимонова кора във всяка чаша. Подаде едната на Ема и вдигна другата.

Наздраве.

Понякога Ема познаваше кога от резкия отпечатък от червило върху чашата — майка й започваше да пие в мига, в който канеше Ема да й прави компания.

През следващите два часа Алисън четеше и пропускаше части от текста. Озова се в свят, който й беше едновременно познат и чужд, някаква забавна версия на реалността. Очакваше книгата да не й хареса, но тя я увлече, беше заинтригувана от описанията на места, които й бяха известни, и хора, които познаваше лично.

В малкото градче има прекалено много хора, които наблюдават и коментират, прекалено много начини да бъдеш разпознат. Но не и достатъчно толерантност. Няма начин да избягаш. Лепват ти етикет още преди да си наясно със самия себе си — преди въобще да си направил нещо съзнателно, за да го заслужиш. Допускаш една-две грешки, казваш нещо на един човек и всички знаят за това. Всички си мислят, че те познават, макар че самият ти не си сигурен кой си.

Домът на Ема беше самотно място. Студена тъмнина: плъзгащите се стъклени врати бяха покрити с тежки завеси. Присъствието на баща й се усещаше постоянно, сякаш изразходваше целия кислород и в къщата не можеше да се диша нормално. Пълзящото ефирно нещастие на майка й тровеше останалия въздух. Щом Ема влезеше през входната врата, баща й и хвърляше безизразен поглед, майка й едва я забелязваше иззад завесата на следобедните си коктейли и Ема ставаше неясна и смътна за самата себе си, каквато беше и за тях.

Романът не беше такъв, какъвто Клеър настояваше, че е. Подробностите за истинския им живот бяха изцяло точни, чак до разнебитения каменен двор зад къщата на Алисън и официалната рокля, която Клеър носеше в училище, когато беше на тринадесет, за да ядоса майка си. Историята не беше толкова измислена, колкото частична — парчета от живота им, фрагменти от приказката.

Ема не помнеше много от живота си преди да се запознае с Джил, а нямаше и спомен как се беше запознала с нея. Знаеше само, че Джил се бе появила в първи клас и като че ли винаги е била там.

Приятелството им се беше изградило в таванската стая на Джил, в която имаше две легла. Лампата не светеше и всяко от момичетата сякаш се намираше в своята собствена изповедалня. Тъмнината разбулваше тайни, които дневната светлина криеше. В летните нощи, под хладните чаршафи, те разговаряха за завист и недоволство, анализираха техниките за флиртуване на момчетата в училище, критикуваха гаджетата на другите момичета. Ема заспиваше, докато слушаше слабото дишане на Джил в другото легло. Кракът на Джил висваше като парцалена кукла.

На сутринта двете заставаха една до друга пред овално огледало толкова близо, че раменете им се допираха и те се събираха в рамката му.

— Имаш късмет, че косата ти е права — казваше Ема.

— Ужасна е. Мръснокафява.

— Поне не е къдрава. Пружини! — Ема издърпваше един кичур и го пускаше, а той отскачаше и се навиваше отново.

— Радвай се, че нямаш такъв нос.

— Да, благодаря ти, Боже, че вместо това си ми дал лунички.

— Хипопотамските ми бедра дори не се побират в огледалото.

Продължаваха с тази молитва на самоунижение, докато някоя от тях не кажеше нещо, което се доближаваше прекалено много до истината, а другата се чувстваше длъжна да я успокои с болезнена откровеност: това не е вярно, ти си страхотна, скъпа. Това пропъждаше илюзията, че подобно на вещици, които развалят проклятия, те можеха да прогонят тези недостатъци и страхове, ако ги изкажат на глас, и тогава играта приключваше.

Ема се чувстваше прекалено голяма до Джил — прекалено висока, с неконтролируема коса, груби черти, особена, подскачаща от радост. Джил беше слаба и нежна, като момичетата, с които дори и най-лошите момчета се държаха добре, сякаш усещаха, че в нейната сдържаност и очевидната й ранимост можеше да настъпи някаква приказна промяна. Ема винаги бе смятала, че подобно на Снежанка или Пепеляшка, един ден Джил ще се омъжи за принца.

Наистина ли Клеър се беше чувствала така? Ако беше истина, Алисън не знаеше за това. Сети се за реакцията на майка си, за предупрежденията й, че на нея няма да й хареса начинът, по който бе представена. Наистина най-добрите качества на Джил сякаш се състояха само в нейната лоялност, наивността й и желанието й да оправя нещата, когато главната героиня прекали. Ако Джил беше невинната девойка, Ема бе умната героиня, чиято премислена импулсивност обикновено й даваше онова, което искаше да постигне.

Алисън прескочи още от текста, стигна до гимназията и зачете отново:

Ема и Джил бяха седнали на тухлената стена пред главния вход на училището и чакаха майката на Ема да ги вземе. Две момчета, които не познаваха — вероятно от по-горните класове, — стояха в една кола до тротоара, наблюдаваха ги и се усмихваха самодоволно.

— Онази е сладка — каза високо едното от момчетата и посочи Джил, — но другата е много готина.

— Да, накрая можеш да се ожениш за нея — отвърна приятелят му и вдигна пръст към Джил, — но ще искаш нея. — Той се прицели в Ема с въображаемия си пистолет и дръпна спусъка.

Ноа извика от притъмнялата си стая:

— Мамо, събудих се!

— Идвам — каза Алисън и отвори в края на книгата. Сега Ема беше на осемнадесет и тайно кандидатстваше в университети на север. В деня, в който пристигна писмото, че е приета в Барнард, тя започна да събира багажа си. Джил щеше да учи в колеж в щата.

В първата си вечер в града Ема отиде до Таймс Скуеър с метрото. Бе една от онези летни вечери, в които градът сякаш блещукаше. Въздухът беше хладен, а светлината — мека. Всички бяха извън града, в Хамптънс или на крайбрежието, ресторантите изглеждаха полупразни, такситата се движеха по, Бродуей“, а портиерите стояха без работа под сенниците. Ню Йорк беше като тайна, която имаш привилегията да научиш.

Разхождаше се по „Бродуей“, присвиваше очи към високите сгради, заслепена от светлините. Ако някой я погледнеше, тя се усмихваше и поздравяваше. Приличаше на турист, макар че не се чувстваше така. Беше в Ню Йорк само от шест часа, но вече се чувстваше като у дома си.

Сега миналото на Ема — Хетфийлд и всички в него — остана зад гърба й. Разхождаше се из града и го усещаше: някогашният й живот изчезваше и се превръщаше в спомен. Знаеше, че истинският едва сега започва.

И все пак, помисли си Алисън, Клеър отново събуждаше миналото. Разликата се състоеше в това, че сега можеше да говори за него като възрастен човек. Можеше да го разглежда от хладен и дори ироничен ракурс. Можеше да го анализира философски. Миналото й беше едновременно истинско и нереално, истина и измислица. Но това нямаше значение, нали? Ставаше въпрос за детството й, а то бе много отдавна.

Ако ти не кажеш нищо, и аз ще си мълча.

Алисън затвори книгата. Чуваше как Ноа пее в леглото си. Изправи се, върна романа на рафта и отиде при сина си, в истинския живот, в другата стая.

ПЕТА ЧАСТ

„Единственото бъдеще, което можем да

имаме, се гради върху сянката на

нашето минало.“

Марсел Пруст

От мястото, на което Бен беше застанал — купчина пръст над издълбания изкоп, — машините и жълтите багери под него приличаха на детски играчки. Сякаш беше оживяла детска фантазия (не точно неговата фантазия, но на нечие друго момче). Докато гледаше как машините се движат из калта, Бен забеляза птица — вероятно врабче, което беше кацнало на греблото на един от неработещите багери. Спомни си една приказка, която обичаше като дете — за малко птиче, което пада от гнездото си и тръгва да търси майка си, въпреки че не знае как изглежда тя.

— Ти ли си майка ми? — питало то всяко нещо, което срещнело по пътя си — багер, жерав, куче, цвете.

Бен също се чувстваше така в момента — изгубен, без посока, неспособен да намери пътя си, защото не знаеше какво точно търси. Ти ли си жена ми?

Изобщо не му помагаше това, че постоянно премисляше подробностите, но не можеше да ги пропъди, те непрестанно нахлуваха в ума му. Въпреки дългото време, което беше отделил, за да ги обмисля отново и отново, Бен не виждаше смисъла на случилото се, точно както не го намираше и в първите минути, в които сякаш на забавен каданс бе видял своето бъдеще и бъдещето на Клеър, осъзнавайки, че това са две различни неща, два различни живота.

Чувстваше се така, сякаш живееше чужд живот. Сякаш гледаше телевизионно предаване и после, с натискането на един бутон на дистанционното, просто сменяше канала. Нямаше приемственост и обща история, имаше само една напълно различна история.

Седмица след като Клеър се изнесе, Бен се обади на Алисън.

— Имаше ли представа какво се случва? — попита той.

— Не знам — отвърна тя. — Но не исках да знам.

Замълчаха за миг. После тя каза:

— Можеха да ни спестят много време.

— Да, на себе си също — каза той.

Нямаше друго за казване. И двамата се срамуваха. Беше ужасно да са свързани по този начин.

Щеше да бъде по-лесно, ако Бен можеше да раздели нишките на историята, но те оставаха преплетени в ума му в невъзможен възел. Ето го брака му с Клеър, взаимоотношенията с родителите му, детството в провинцията и зрелия му живот в големия град, приятелството му с Чарли и Алисън. Докато мислеше за миналото си, сякаш се вглеждаше прекалено внимателно в отделните точици на някаква картина, но не можеше да отстъпи назад, за да я види в цялост.

Не намираше логично обяснение защо Клеър го зарязва, за да бъде с Чарли. Чарли беше добър човек (или поне така мислеше Бен досега), но не притежаваше големи амбиции или плам. Имаше работа, която не харесва, и сякаш не бързаше да разбере какво точно иска.

С изключение на Клеър, разбира се.

Колко глупаво. Какво прахосничество. Клеър нарани двама от малкото хора в този свят, които проявяваха загриженост за нея, които винаги й бяха желали доброто, които я обичаха. А Чарли, Чарли имаше две деца, които се нуждаеха от него, къща с двор, традиционен живот, от който Клеър винаги се стремеше да избяга. Щом Бен се замислеше затова, той се ядосваше. Затова се опитваше да не мисли много.

Бен се премести в Бостън преди шест седмици, за да следи строежа на Центъра за изкуствата, и оттогава стоеше все там. Сега се чудеше как въобще бе възможно да се опитва да наблюдава строителството от Ню Йорк. Ежеседмичните посещения не даваха реална представа за нещата и възможност за такава отчетност. Когато дарителят Филипа Бойд изведнъж реши, че иска пясъчник за фасадата, а не варовик, Бен успя да я убеди, че варовикът е по-подходящ за дизайна, за мястото и за символа, който представляваше целият проект. На строежа той бе в състояние да се намеси и когато главният инженер реши да премести сградата вляво, заради някакви неясни причини, като по този начин щеше да промени изцяло фокуса и мястото, на която се срещаха сушата и водата.

През уикендите Бен се разхождаше из Кеймбридж и събуждаше стари спомени. Ресторантите, които посещаваше като студент, магазините за плочи, магазин „Кокошарника“, в който можеше да остане часове наред. През есента започна да води курс веднъж седмично, вечер, в Харвард — място, към което изпитваше смесени чувства като студент, на което се усещаше удобно и познато като в свой наследствен дом. Наблюдаваше студентите, които сега бяха още по-различни, отколкото по негово време, и изпитваше смесица от носталгия и завист. Животът им на възрастни все още не бе пълноценен, нямаха представа какво ги очаква тепърва.

Бостън беше безопасен, познат, промиван от честия дъжд. Бен харесваше Нова Англия с нейните спретнато и консервативно облечени хора, с дискретните селца, дори и с нейната сладникава и прекалено романтична колониална история. Харесваха му хладните вечери и лодките в пристанището. Обичаше работата си и беше щастлив, че не трябва да се връща в Ню Йорк, с цялата суматоха и непредвидимост на този град. Водата сама си намира пътя, казваше майка му, и тече на правилното място.

Понякога Бен се тревожеше да не се превърне в един от онези дребнави самотни мъже с малки очила и папийонки, които издигат чистотата и начетеността в свой фетиш. Миналата сутрин, докато мелеше кафе, вареше мляко и четеше вестник Бостън глоуб на кръглата маса, и закусваше филия пълнозърнест хляб с масло, той усети кратка и внезапна паника: възможно ли бе светът му завинаги да се свие до това?

Беше казал на партньорите си в „Слоун Хауърд“, че отива в Кеймбридж само за да наблюдава как върви проектът, но Бен подозираше, че ще остане тук. Преди няколко дни той се обади на свой приятел от училище, партньор в малко местно архитектурно бюро, и двамата си уредиха обяд, за да проучи възможностите. А освен това нямаше дом, в който да се върне. С Клеър бяха обявили апартамента си в Ню Йорк за продажба и изненадващо бързо успяха да намерят купувач. Разделиха живота си сравнително приятелски: Бен взе книгите, а Клеър запази повечето подаръци от сватбата. Доколкото знаеше, Чарли и Клеър вече живееха заедно в апартамент на техен приятел в центъра.

На Бен му се струваше, че разпадането на брака му беше внимателно подготвен танц, но никой не го бе научил на стъпките. Можеше само да следва музиката и да се опита да научи някоя стъпка в движение. Винаги бе мислил, че щом си живял дълго време с един човек, чувствата ти стават като айсберг и само малка част от тях се появяват над повърхността. Сега вече знаеше, че онова, което смяташе за връх в дълбоките чувства на Клеър, всъщност беше единственото, което беше останало от тях — парченце близост, частичка желание — единственият фрагмент от една разпадаща се връзка. Беше я изгубил напълно преди да разбере, че я губи.

Събитията промениха Бен, но не можеше да каже, както беше правил много пъти преди в моменти на напрежение и несигурност, че промяната е била към по-добро. Сега изглеждаше по-силен. По-бдителен. Вече не очакваше най-доброто, сякаш му принадлежеше по право. Беше успял да преодолее горчивината и навярно това бе най-доброто, на което можеше да се надява.

Като дете, Бен избягваше да прави неща, които причиняват прекалено страдание — да гледа към слънцето, да подлага тялото си на усилия отвъд издръжливостта му, да се къпе с прекалено гореща вода. Целта му бе да избягва болката. А ето че сега тя не можеше да бъде избегната.

Един ден, докато животът му все още беше подреден в кашони, а в ума му цареше безпорядък, Бен вдигна телефона и чу гласа на Сара — момичето, което нае миналата есен и което напусна, защото си намери по-престижна работа.

— Умирам от скука тук — каза тя с типичната си прямота, която той намираше едновременно за обезпокоителна и привлекателна. — Искам да се върна на работа, ако ме искаш, разбира се.

— Проектът в Бостън е изключение — каза Бен. — Наистина ли искаш да проектираш басейни и къщи за гости?

— Не. Но искам да работя с теб.

— Защо?

— Защото те е грижа за работата ти. А това се среща рядко.

— О, така е, нали — отбеляза разсеяно Бен и си припомни как изглеждаше момичето — царевична коса, тънки китки и обезпокоителен интелект, твърд поглед и каменносиви очи. — Къде е момчето? — попита той.

— Кой? Нямам представа. И без това не го харесвах особено.

Тя пристигна в Бостън, Бен я изведе на вечеря и когато стигнаха до десерта, вече я беше наел като свой сътрудник по проекта „Бойд“. Би било хубаво, помисли си той, да има някого, с когото да си говоря за работа. Не че не беше говорил с Клеър — просто никога не бе сигурен дали тя има желание да го слуша.

— Е, какво искаш от живота? — попита Бен един ден, а Сара отвърна:

— Искам да проектирам интересни сгради и да имам бебе, не задължително в този ред.

Искам да имам бебе. По време на брака си с Клеър Бен беше започнал да се отказва от тази идея, да се примирява с живота, който очевидно щяха да водят, но сега, когато бе свободен, можеше да признае, че това се оказа важно за него, че копнееше за дете.

Колко странно, мислеше си Бен: може би този живот ще ми хареса. Навярно всеки от нас можеше да живее собствения си живот, да се откаже от едни неща и да получи други, да постигне различно щастие и да бъде доволен по различен начин. Тук, в Бостън, не беше трудно да си представи, че Клеър просто бе част от живота му, която беше приключила, етап, през който бе преминал, фаза, безкръвно оттегляне — като да завършиш колеж, да напуснеш една работа и да започнеш друга или пък да изгубиш контакт със стар приятел.

Клеър имаше големи изисквания, беше алчна. Той винаги се опитваше да й угоди, да я направи щастлива. Ценеше това, че Сара бе толкова сдържана. Не се налагаше той да бъде разумният и логичният. Можеше да бъде спонтанен и дори чудат. Можеше самият той да бъде алчен.

Сега след работа Бен се прибираше вкъщи в наетия от него апартамент на последния етаж на стара тухлена сграда, в който имаше прозорец с форма на полумесец във всекидневната, водещ към терасата над калдъръмената улица. Когато вечерите бяха ясни, той излизаше на терасата и гледаше звездите — парченца ярка светлина на кадифеното небе. Играеше играта от детството си и търсеше съзвездията — царя Лъв и ловеца Орион. Следеше фазите на Луната от новолуние до пълнолуние и наблюдаваше как метеорите се стрелват през небето. Стоеше там, обграден от звездите, и си мислеше колко лесно бе да вярваш, както хора са вярвали в течение на хиляди години, че всички звезди и планети се въртят около Земята.

Една от първите големи покупки, които Бен направи в новия си апартамент, беше телескоп. Докато поставяше триножника пред прозореца с форма на полумесец, си мислеше за Галилей, който в началото на седемнадесети век бе насочил първобитния си телескоп (по-слаб от съвременните бинокли) към спътниците на Юпитер и бе направил невероятното откритие, че Земята не е център на Вселената. През следващите сто години астрономите започват да вярват, че всички планети се въртят около Слънцето. Сега, разбира се, те знаят, че Слънцето е само една от многото звезди, която се върти около оста си в Галактиката Млечен път, която пък е една от милиардите съществуващи галактики.

Бен следеше с телескопа си спътниците на Юпитер и откри неясната мъглявина Орион. Наблюдаваше звездите в Млечния път, пръстените на Сатурн и спираловидните пипала на галактиката Андромеда. Понякога си представяше, че може да види живота си с Клеър по този начин — от голямо разстояние, както сателитите, които се въртят около своята планета, се виждат от Земята с големината на автомобили. Клеър бе Слънцето в неговата Слънчева система. Той не се беше питал дали трябва да се върти около нея. Но в Галактиката имаше и други слънчеви системи, а във Вселената имаше и други галактики. Колко далеч искаше да пътува? Все още не знаеше и вероятно нямаше нужда да знае. Навярно засега му беше достатъчно просто да разбира, че съществува и друг свят.

* * *

— Толкова е малък — каза Клеър.

— Предпочитаме да казваме „очарователен“ — отбеляза брокерът на недвижими имоти и задържа вратата отворена. След миг тя надникна в коридора зад ъгъла.

— Къде отиде съпругът ви?

— Какво? О, той не ми е съпруг.

— Извинявайте — отвърна брокерът. — Така предположих.

Клеър кимна. После попита:

— Защо?

— Какво защо?

— Защо предположихте така?

Брокерът я погледна, сякаш опитваше да прецени какво искаше да чуе Клеър.

— Изглеждате някак — свързвани — отвърна жената. — И, разбира се — тя докосна халката на безименния си пръст, — брачните халки.

Клеър погледна златната халка на лявата си ръка. Бяха минали четири месеца, откакто с Бен се разделиха. Защо още я носеше? А защо Чарли носеше неговата? Вероятно една от причините е, че всичко стана много бързо — разкритата афера, разпадането на браковете им. Може би пръстените са символ на нормалността, от която и двамата не искаха да се откажат.

През последните няколко месеца, след като Алисън помоли Чарли да се изнесе, а Бен замина за Бостън, Клеър и Чарли живееха в апартамента на бивша преподавателка на Клеър — Ева Стоукс, която беше на почивка в Европа. През първата си година в университета в Ню Йорк Клеър посещаваше лекциите на професор Стоукс „Въведение в науката за жените“ и съвсем очаквано, това промени живота й. Ева стана ръководител на дипломната работа на Клеър и те продължиха да поддържат връзка. Двете обядваха или вечеряха заедно на всеки няколко месеца. По време на срещите им Ева се гневеше на патриархалната хегемония, а Клеър кимаше, за да изрази съгласието си. Когато стана ясно, че двамата с Чарли нямаше къде да живеят, Клеър се обади на Ева и помоли за големия й апартамент на улица „Осма“, който университетът плащаше и който стоеше празен, докато тя е в Рим. Впечатлена от Клеър, която беше разбила оковите на институционалното потисничество (тоест беше сложила край на брака си), Ева им предложи апартамента си до началото на август.

Беше горещ юлски следобед. Чарли и Клеър търсеха апартаменти, чийто наем можеха да си позволят да плащат, и изпитваха изненада и разочарование. Имайки предвид финансовите затруднения на Чарли и непостоянния доход на Клеър, се оказа, че можеха да си позволят единствено тесен и тъмен апартамент без никакъв чар.

Клеър отиде до прозореца и се опита да го отвори, но рамката беше счупена. Апартаментът беше в „Ийст търтис“, близо до реката. Тя не познаваше тази част от града и се бореше с чувството на паника при мисълта, че трябваше да живее тук, толкова далеч от местата, където обикновено живееше и посещаваше. Знаеше, че в Бруклин щяха да намерят по-добро място, но не искаше да минават от другата страна на моста. Ийст сайд беше достатъчно далеч. Брокерът обясняваше, че този квартал в момента се оформя, но единственото, което Клеър виждаше през мръсния прозорец, беше паркинг и няколко пусти сгради, оградени със заключени решетки. Приличаха й на оголени зъби.

Момент — сега по улицата вървеше жена с тъмна коса и големи слънчеви очила като на Джаки Кенеди. Буташе детска количка. Отдалеч приличаше на Алисън и коремът й се сви. Косата на Алисън, лъскава като коприна, очите й — бдителни като на птица, която подскача от клон на клон, колебанието й и внимателната й преценка. Добротата и постоянството й. Алисън винаги беше там, приемаше онова, което Клеър можеше да й предложи, и даваше в замяна много повече, отколкото тя заслужаваше.

Колко голямо беше това предателство — да нарани човека, когото някога обичаше най-силно.

Всичко беше замъглено. Клеър не можеше да види ясно нещата, сякаш й убягваха. Алисън, катастрофата, Бен, милият Бен, който започна нов живот в Бостън. Тя поклати глава. Не искаше да мисли за всички последици, не искаше тези животи да бъдат част от нейния. Беше достатъчно трудно да знае какво изпитваше към самата себе си.

Дванадесет години бяха дълго време, за да обичаш някого, без да се преструваш. Клеър считаше, че през цялото това време бе останала по-вярна на Чарли, отколкото на Бен. Ако беше невярна по природа, щеше да замени Чарли с други фикс идеи. Любовта й към Бен бе подсилена от клетвите, които си бяха разменили. Любовта й към Чарли извираше от въздуха и висеше във времето. Не заслужаваше ли да бъде щастлива? Не заслужаваше ли да прекара остатъка от живота си с единствения мъж на света, когото бе желала истински?

— А, ето го и него — възкликна брокерът, Клеър се обърна и видя Чарли, който влезе бавно в стаята.

— Тоалетната е счупена — каза той и отиде при Клеър до прозореца.

— Тази сграда е огромна.

— Да. Голяма е, хубава кооперация със солидна финансова история — каза брокерът, а гласът й беше непоколебимо весел, сякаш се опитваше да уреди грозновата приятелка на среща с непознат.

Чарли обви ръце около раменете на Клеър.

— Ненавиждаш го, нали? — прошепна той.

Тя сви рамене, твърдо решена да не бъде лоша.

— Какво мислиш ти?

— Ще се съглася с теб.

— Знам, но какво е мнението ти?

Той я притисна към себе си.

Тя затвори очи за миг. Тези обгръщащи ръце, тази прегръдка, толкова различни от несигурното докосване на Бен. Той никога не я беше прегръщал така, изцяло, без да се притеснява, че ще й причини болка или че тя иска да се отдръпне. Ако искаше да се отдръпне, щеше да го направи. Чарли го знаеше. Той вярваше в нейната способност да го избута от скута си като куче.

Апартаментът не беше толкова лош, мислеше си Чарли, но знаеше, че Клеър не го харесва, и беше безсмислено да се опитва да я убеди. Беше достатъчно щастлив да се носи на вълната на нейното търсене. Ако някой можеше да намери идеалния за техните финансови възможности апартамент, това беше Клеър.

Техните финансови възможности. Чарли едва сега започваше да осъзнава каква огромна тежест щеше да окаже разводът върху финансите му. Къщата и колата останаха за Алисън, както и картата за фитнеса, която тя дори не използваше. Той нямаше почти нищо и въпреки това трябваше да плаща за всичко. Но Алисън се връщаше на работа, започваше в понеделник. Очевидно адвокатът й я беше осведомил, че Чарли нямаше да я издържа вечно и че ако не предприеме някакви мерки, навярно ще трябва да се премести.

Любимите обувки на Чарли бяха в къщата, любимият му стол също — първият стол, който купи със свои пари от истински магазин за мебели (а не стол от общежитието, купен от „Армията на спасението“ или от благотворителната организация „Гуудуил“). Дипломите му, гаранционните карти на фотоапарата му, часовникът му и стереоуредбата му. Беше прекарал часове и седмици в проучване, очакване и монтиране на стереосистемата, опъна кабелите по касите на вратите и проби малки дупки в стените, а Алисън въртеше очи зад него. Но би било абсурдно да вземе стереото, когато напусна къщата (щеше да се наложи да разглоби всекидневната, тонколоните бяха в кухнята). Всеки ден мислеше за нещата, които бе оставил там. Рамкирани червеникавокафяви снимки на кротките му баба и дядо и строгите му прабаба и прадядо, закачени на стената в коридора заедно със снимки на роднините на Алисън. Годишници от университета в Канзас. Някой ден щеше да си вземе част от тези неща, вероятно поне най-важните, но щеше да се раздели с повечето от тях.

С Алисън бъдещето беше изпълнено с обещания — загребваха от миналото си и оплитаха с него домашното си гнездо. Сега бъдещето му криеше друго — трябваше да се раздели с миналото и да гледа как парченца от него се разсипват по земята. Всички неща, които Чарли приемаше за даденост — удобният дом, възможността да вижда децата си всеки ден, многобройните задължения, за които се грижеше Алисън, — вече ги нямаше. Почти всичко се беше усложнило. В какво да превърне преживяното? В натрупан опит? Ако не друго, то последното десетилетие им беше дало Ани и Ноа. Изминалите години си струваха дори и само заради това.

Две седмици след като Чарли се изнесе, той се обади на Алисън и помоли тримата с Клеър да се видят и да поговорят. Да й обяснят. В началото тя отказа, но после отстъпи.

Срещнаха се в „Старбъкс“ в Рокуел.

— Не искахме да те нараним — каза Клеър. — Не искам да приемаш това погрешно, но няма нищо общо с теб, Алисън.

— „Ние“ — отвърна Алисън. — Значи вече сте „ние“. — Гласът й беше толкова спокоен, че звучеше почти зловещо. — Не можете да откраднете живота ми и да ми кажете, че това няма нищо общо с мен.

— Аз съм виновен — каза Чарли. — Вината не е твоя. Нито пък нейна. Изцяло моя е.

— О, знам, че вината е твоя. Твоето предателство, твоята незрялост, начинът, по който ти я идеализираш. — Алисън почти изплю думите. — Твоят егоизъм. Ноа и Ани вече нямат баща.

— Стига, Алисън — каза Чарли. — Това не е така.

— Ти им открадна невинността. Доверието. Как ти се струва това?

— Моля те. Не си ли малко…?

Клеър сложи леко ръката си върху неговата, сякаш за да не му позволи да каже нищо повече. После самата тя каза:

— Връщаме ти живота обратно, не виждаш ли? Животът, който си мислеше, че имаш — той не беше истински.

Очите на Алисън се разшириха и тя примигна.

— Как си позволяваш да го кажеш?

Всичко това беше мъчително. Едва напоследък Алисън успяваше да разговаря по телефона с Чарли, без да се разплаче, разкрещи или затвори. Ноа, миличкият Ноа, беше пълен с въпроси, но приемаше отсъствията и повторните появи на Чарли, сякаш баща му беше пътуващ търговец. Ани беше ту ядосана, ту се държеше като обезумяла, правеше сцени, докато се хранеха в ресторанти, и се държеше, сякаш не се интересуваше от нищо. Чарли трябваше деликатно да я успокоява, да внимава да не дава прекалено големи обещания и в същото време да й покаже колко много я обича. Стратегията му беше обречена на провал. Каквото и да направеше, с изключение на това да се върне у дома, щеше да я разочарова.

Чарли знаеше, че ще бъде трудно, но всъщност беше по-трудно, отколкото си представяше. Но въпреки всичко — въпреки всичко. Той беше по-щастлив отвсякога. Обичаше сутрин да се буди до медните къдрици на възглавницата, да слуша ритмичното дишане на Клеър (тя дишаше по-тежко от Алисън, която спеше тихо като котка). Беше чудесно отново да живее в Ню Йорк, нищо, че търсеха евтин апартамент. Чарли се чувстваше като разтопен и освободен от леден блок. Колко беше странно да кажеш, че си тръгваш, и после просто… да си тръгнеш. Никога не си беше представял, че ще бъде толкова лесно, че подобно на магьосник ще прави нещата лесно, изричайки правилното заклинание. Нещо толкова важно трябваше да представлява по-голямо предизвикателство; трябваше да мине през огъня, да надвие дракон, да премине през бодливи храсти. Да намери правилния път в лабиринт, преди да му позволят да си тръгне.

— Мисля, че този апартамент не е за вас — каза брокерът.

— Имате ли друго жилище, което можем да разгледаме? — попита Клеър.

Брокерът прегледа папката, която носеше.

— В този ценови диапазон — каза бавно тя, сякаш им правеше голяма услуга, като разговаряше с тях, сякаш са много под обичайната й цена — ще ви бъде много трудно да намерите точно това, което търсите.

— Ако не мислите, че можете да ни помогнете… — започна Чарли.

— Не, не — отговори бързо тя и се усмихна примирено.

— Всъщност има един апартамент, който може би има потенциал. Близо е до „Астор плейс“. Голям, просторен, нуждае се от малко работа. Празен е, затова сега мога да ви заведа, ако искате. Просто трябва да се обадя на началника за ключа.

— Страхотно — каза Клеър.

Чарли погледна часовника си, трябваше да се връща в офиса. Но пък защо да не се забави с още един час? На фона на цялостната промяна в живота му, да напусне работа, не беше възможно, но пък кой знае? Сега импулсът на промяната беше по-силен. За първи път от години Чарли усещаше потенциала на всеки един миг. Чувстваше се като змия, която беше сменила кожата си. Кожата все още беше там, във високата трева, почти непокътната, но змията я беше оставила зад гърба си. Понякога Чарли се питаше дали Клеър не беше прекалено голяма хапка за него, ястребът за неговата змия. Дълбоко в себе си той се страхуваше, че тя можеше да го отнесе високо във въздуха и после да го пусне. Но поне щеше да види, както го беше описал поетът Джон Дън, „заоблените въображаеми ъгли на земята“, щеше да тръгне на пътешествие. Щеше да полети.

* * *

„Това е Алисън Гран — по дяволите.“ Тя натисна номер седем на телефонната слушалка, изчака трите сигнала, изслуша командите и започна отново. „Това е Алисън Грей. Моля — по дяволите“. Тя отново натисна бутона. „Свързахте се с Алисън Грей в списание „Домашен стил“. В момента не съм на бюрото си или говоря по другата линия. Моля, оставете съобщение.“ Тя натисна номер пет и се облегна на стола си. Добре. Готово. Какво следваше?

Точно в този момент в стаята влезе млада жена с тънка руса коса.

— Алисън, чудесно е, че си тук. Среща на екипа след десет минути в конферентната зала. Ще разглеждаме празничния брой.

Алисън се усмихна — Коледа през юли. Добре дошла в обърнатия с главата надолу свят на списанията. През декември щяха да пробват сосове за барбекю и да организират готвене на открито на някой плаж в Калифорния. Огледа офиса си. Беше тесен и гол, прозорецът му гледаше над незащитената ниска съседна сграда, но беше щастливка, че го имаше. Да не говорим за самата работа — в момента в медиите беше трудно да намериш работа на пълен работен ден. Преди месец, когато се бе обадила на всички свои познати в тази сфера, за да провери има ли свободни места, нещата изглеждаха безнадеждни. Една позната разгледа биографията й и директно й каза, че няма шанс.

— Наемат двадесет и шест годишни жени за твоята работа — каза й тя. — Истината е, че в списанията искат да наемат млади хора. Така поддържат нещата свежи. Имаш добър опит, но е малко — ами — остарял, нали? Нямаш шанс, освен ако не работиш в списание за родители. Дори и там шансът е малък. Обмисляла ли си варианта да завършиш магистратура по бизнес администрация?

Страхотно — значи беше прекалено стара и недостатъчно квалифицирана. След като няколко часа беше спала с възглавница върху главата си, тя отмести завивките и стана. По дяволите, беше работила това цели девет години. Нямаше да позволи на тази подигравателна — добре де, изцяло покваряваща, забележка да й попречи. Реши да се обади на всички, за които можеше да се сети — приятели на нейни приятели и техни приятели, независимо какво щеше да й коства. Имаше нужда от работа.

Накрая й помогна Рене Чеварак, предишната й шефка. Сега Рене беше главен редактор на списание Домашен стил, чиито публикации отговаряха точно на името му.

— Разбира се, че те помня! — каза тя, щом Алисън най-после успя да убеди асистентката й да я свърже с нея. — Ти беше единствената ми асистентка, която знаеше как да прави картотека. Къде, по дяволите, беше през цялото това време?

— Взех си малко почивка — отвърна Алисън. — Родих две деца… но сега те са по-големи и…

— И ти вече откачаш.

— Нещо такова.

Хладнокръвната способност на Рене да преценява хората и да ги описва само с няколко думи, която в миналото Алисън намираше за дразнеща, сега беше като очаквана промяна.

— Е, каква работа си търсиш?

— Не знам — отговори честно Алисън. — На този етап съм склонна да обмисля всякакви предложения. — Тя разказа на Рене за предишните си позиции като редактор в други списания и за ангажиментите на свободна практика.

— Знаеш ли — каза замислено Рене. — Имам нещо, което може би е идеално за теб. Работя по нова рубрика, наречена „Фокус“, която всеки месец ще представя различна тема — фокус върху семейството, фокус върху ритуалите, върху каквото й да е. Трябва ми редактор, който ще измисля идеи и ще пише материалите, който всеки месец ще се занимава с целия процес от началото до края. Как ти звучи това?

Фокус върху здравните осигуровки. Фокус върху изплащането на ипотека.

— Чудесна идея — каза Алисън и си спомни Правило № 1 за Рене: нейната интелигентност трябваше да бъде призната, преди разговорът да продължи напред. После си спомни и Правило № 2: повтори нейните думи — това ще й покаже, че я слушаш, и ще потвърди идеите й. — Мисля, че тази работа е идеална за мен.

— Добре тогава — каза Рене. — Кога можеш да започнеш? Шегувам се. Трябва да преминеш през редакторски тест. Не е кой знае какво, сигурно ще се справиш с него и насън. Ще трябва също да се явиш и на няколко интервюта с „Човешки ресурси“ и с моя екип, преди да стигнеш до мен — тя направи пауза. — Би трябвало да кажа „ако стигнеш до мен“. Но не се тревожи, сигурна съм, че ще успееш.

Сърцето на Алисън се сви. За миг бе помислила, че ще получи работата много лесно. Но сега мястото изглеждаше невъзможно. Щеше да разсипе ягодово сладко на теста, който щяха да й дадат за вкъщи; младите й колеги щяха да видят торбичките под очите й и петгодишния й костюм и щяха да й кажат, че оценяват посещението и че ще й се обадят.

— Е, какво пък — каза внезапно Рене. — Аз съм шефът тук. И съм го закъсала. Утре ела да поговорим. Искам това да се случи. Кога най-рано можеш да започнеш?

Дрехите й бяха неподходящи, обувките й — стари, нямаше бавачка (Долорес вече не гледаше децата, след като Алисън с неохота бе установила, че майка й всъщност беше права.). Направи си прическата сама. Имаше нужда от пълна физическа промяна. Колко време й трябваше, за да се приготви? Може би шест месеца?

— Кога ти трябвам?

— Вчера. Имаш ли възможност да дойдеш в града днес следобед?

— Да, разбира се — отвърна Алисън и започна да премисля вариантите за бавачка в ума си: ако Робин — милата Робин! — можеше да вземе Ноа и да прибере Ани от спирката…

— Добре. Ела в офиса в два часа. Тогава ще мога да отделя малко време. Ако нещата станат, ще подписваме договор за всеки месец. Разбираш ме, нали. За всеки случай.

Алисън искаше да прескочи при нея през телефона и да я разцелува. След всичко, което преживя, тя оценяваше прямотата на Рене. Трябваше й някой, който щеше да бъде откровен с нея, който нямаше да я кара сама да предполага. Беше го правила прекалено дълго.

Сега Алисън беше в офиса си. Погледна часовника, включи компютъра и отвори една папка на бюрото си, на която имаше надпис „Фокус“. В нея бяха събрани изрезки от статии, мостри на платове, бележки на Рене — „Фокус върху околната среда/психиката?“ — снимки и лъскави реклами от списания. Очевидно рубриката трябваше да бъде нещо, което минава за качествено съдържание в света на списанията за дома, да улови някаква очевидна обща тенденция, след като тя стане достатъчно разпространена, за да не изглежда странна, но преди да се изтърка. В същото време тя трябваше да бъде достатъчно обширна и да покрива почти всякакви теми. От Алисън се изискваше да направи тези „прогнози“ шест месеца по-рано.

Тя мислеше за собствения си живот. Какво беше важно за нея сега? Критериите й определено се бяха променили. Преди шест месеца тя представляваше смътно недоволна домакиня с малки деца. Сега беше ужасена самотна работеща майка, която се опитва да възвърне самоличността си. Фокус върху грижите след излизане от болница? Фокус върху пицата за вкъщи?

Като редактор в типични женски списания, Алисън винаги беше притежавала необикновената способност да преценява какво искат читателите. Веднъж по време на среща един от авторите, с които работеше, се обърна към нея и каза:

— Никога преди не съм срещал някого, който да познава така добре средната класа в Америка. Честно казано, това е плашещо.

Това бе шега — но всъщност не беше. Алисън никога не бе принадлежала към онези хапливи редактори в Ню Йорк, които бяха свикнали със суши и коктейли „Космополитън“. В последното списание, в което работеше, бе станала известна с един цитат, който шефката й беше закачила на видно място в столовата: „Пишем статия за лесните рецепти? Аз съм лесните рецепти!“ — Алисън Гранвил.

Фокус върху… тя отново погледна часовника си. 15:13, оставаха две минути до срещата. В момента Ани сменяше заниманията в летния лагер — 15:15 — изобразително и приложно изкуство — Алисън беше закачила графика на таблото. А Ноа се събуждаше от следобедния сън в детската градина. В 17 часа Алисън щеше да стои пред асансьора и да бърза за влака. Основното й изискване към работата се състоеше във възможността да си тръгва рано. Не се беше пазарила много за заплатата и социалните придобивки, просто искаше да се прибира до шест. Районда, едно мило момиче — студентка в местния общински колеж, — взимаше Ани от автобуса в четири и половина и прибираше Ноа от детска градина в пет часа. До шест тя обикновено беше сложила рибените пръчици в тостера и беше стоплила замразения грах, така че веднага щом се прибереше, Алисън и децата можеха да седнат заедно.

Сутрин през почивните дни Алисън често излизаше на разходка с Робин — зареждащи разходки, както ги наричаше тя. Алисън оставяше децата да гледат анимационни филмчета с децата на Робин и нейния сънен съпруг с чаша кафе в ръка. Робин закачаше педометъра на тениската си и двете тръгваха по улицата. По време на тези разходки те срещаха и други жени, които се разхождаха на групи и ги поздравяваха весело. Робин сякаш познаваше всички по име и им задаваше конкретни въпроси: „На Тревър харесва ли му в „Свети Лука?“ и „Лиз взе ли билетите за Рейджърс за търга?“ Робин очевидно имаше десетки, дори стотици приятели. Алисън започваше да разбира, че в този град съществуваше цял един свят, за който тя не знаеше нищо. Докато се мъчеше да догони Робин (тя вървеше много бързо!), Алисън се чувстваше като див звяр, който среща други себеподобни от стадото. Някога би се отвратила от подобно сравнение, но сега приемаше тази идея съвсем нормално. Ето го стадото, а тя беше част от него. Не само че беше част от него — тя беше приятелка на алфа женската. (Алисън се замисли за гимназията, където имаше същата роля. Нещата никога ли не се променяха?)

Животът й не беше идеален. Беше далеч от идеалния. Но се оказа и не толкова ужасен, колкото си представяше. В някои отношения не само че беше по-добър, но бе по-добър в сравнение с живота й, когато Чарли бе у дома и тя мислеше, че всичко между тях е наред. За нея беше стряскащо да осъзнае колко отдалечен беше Чарли от тяхното ежедневие. Сега имаше дни, в които децата почти не забелязваха отсъствието му. Алисън разбра, че се справя отлично с много от нещата, за които мислеше, че й беше нужен — изхвърлянето на боклука, плащането на сметките, дребните ремонти, секс.

Е, може би не се справяше чак толкова добре. Но все пак достатъчно добре, за да компенсира болезнената самота, която изпитваше понякога нощем, умората в костите и притъпеното усещане, че на другата сутрин трябва да събере сили, за да се справи с всичко това отново. Да се събуди преди да е съмнало, за да се изкъпе и облече, да приготви децата за лагера и детската градина, да се качи във влака, да прекара дълъг и напрегнат ден в града и вечерта да се прибере при две уморени деца. Алисън вече не ги глезеше. Просто нямаше време за това. Ани слагаше масата за вечеря и после участваше в раздигането й, докато Алисън миеше чиниите, пълнеше ваната и помагаше на Ноа да се приготви за лягане. След като привършеше с приказките и целувките за лека нощ, Алисън бе готова да рухне в леглото.

Късно нощем тя мислеше за детето, което не познаваше, но за нея беше съвсем истинско. Нейното страдание навярно бе само частица от мъката на родителите му, но то я беше отвело на пътешествие към нещо по-дълбоко и по-голямо от всичко, преживяно до момента. Сега вярваше, че всяка загуба съдържа в себе си възможност за нов живот. Щом се случи немислимото и животът ти се променя безвъзвратно, наред с болката откриваш и милост. На мястото на сигурността и страха — страха, че може да изгубиш онова, което имаш — се появява нещо неочаквано: дълбока съпричастност, трептяща чувствителност към света около теб и благодарност за това, което все пак притежаваш.

Децата спяха и къщата беше тиха. Алисън обикаляше с боси крака, подреждаше възглавници, сменяше крушки, въдворяваше ред и се чувстваше спокойна и в хармония със себе си. Нуждите на Чарли, напрежението и грижите бяха заемали прекалено много място. Беше чудесно, че не го чуваше как се качва по стълбите или че не трябваше да мисли какво да му приготви за вечеря, дали дрехите му са изпрани и дали привидната му разсеяност прикрива раздразнението му. Дали щеше да й се сопне, ако го попита нещо? Дълго време те живееха заедно в тази къща, без да споделят живота си. Сега той се намираше от другата страна на реката и градеше нов живот с единствения човек на света, който познаваше Алисън толкова добре, колкото той самият.

Тази мисъл караше сърцето й да подскача. А под самотата се криеха още по-сложни чувства: гняв, ревност и болка. Затова Алисън се опитваше да се концентрира върху настоящето, тук и сега. Беше три и петнадесет в понеделник следобед и тя имаше нова работа. Работеше в Ню Йорк, беше редактор в списание Домашен стил. Доста добро начало. Освен това тя имаше идея за тема на рубриката, и то точно навреме за срещата: Фокус върху тишината. Любима книга, спящо дете, тиктакането на часовника в тиха стая, самота. Спокойствие. Тя се изправи, затвори папката и тръгна по коридора към конферентната зала.

БЛАГОДАРНОСТИ

Имам привилегията да работя с Катрин Нинцъл, редактора, за когото всички писатели мечтаят, както и с целия великолепен екип на „Уилям Мороу“. Искам да благодаря на Бет Весъл, мой дългогодишен агент и приятел, за нейната гледна точка и за умните съвети; на катедрата по английски език в университета „Фордам“, че подкрепиха моята творческа работа, и на моите сестри Синтия Бейкър Зетлър, Клара Лестър и Катрин Бейкър-Питс, които ме подкрепят и вдъхновяват.

Благодарности на центъра „Вирджиния“ за курса по приложни изкуства и на фондация „Джералдин Ар Додж“ за това, че ми дадоха пространство и време да пиша. На Ан Бърт, Алис Елиът Дарк и Памела Редмънд Сейтран, които прочетоха ръкописа няколко пъти и са част от ядрото на моето общество от писатели и приятели. На Карън Сакс, изпълнителен директор на „Адвокати — доброволци за справедливост“, която ме свърза с правните експерти в Ню Джърси, сред които Марвин Адамс, главен общински прокурор на Нюарк; Клайд Отис, общински прокурор; Аликс Рубин, съдружник в „Ентуисъл и Капучи“; Никол Масела от „Хак, Пайро, 0’Дей, Мърклингър, Улъс и Маккена“; и Кармела Нови от „Кейша и Кейша“. Благодаря също и на Джон Кусолито от застрахователна компания „Либърти“.

Благодаря за подкрепата на моите родители Бил и Тина Бейкър и на моята свекърва Каръл Клайн. Накрая, благодарности на съпруга ми Дейвид и на синовете ми Хейдън, Уил и Ели, които са центърът на всичко. Те правят живота ми богат

Бележки под линия

1

Прочут фотограф, известен със своята портретна и модна фотография. — Б. пр.

2

Традиционно китайско ястие, представляващо малки тестени хапки с пълнеж, които са задушени на пара, пържени или сварени. — Б. пр.

3

Умален макет на исторически момент, сцена или реална местност. Б. пр.

4

Битка от Американската гражданска война, водена в периода 11–15 декември 1862 г. край град Фредериксбърг, Вирджиния, между Конфедеративната и Съюзната армия. — Б. пр.

5

Квартал в Южен Манхатън, известен като „бохемската столица“ на интелигенцията и артистичните прослойки. — Б. пр.

6

Играчка, използвана за предсказване на бъдещето или даване на съвети, създадена през 50-те години на XX век. Б. пр.

7

Грамота за отлични резултати при дипломиране. – Б. пр.

8

Кръстоска между мандарини и портокали. – Б. пр.

9

Хранителен магазин в Манхатън, Ню Йорк, известен с асортимента си от гевреци, пушена риба, сирена и други предястия. – Б. пр.

10

Йогийска система, която поставя акцент върху осем различни практики. – Б. пр.

11

Духовно движение, известно още като „Нова епоха“, което се характеризира с отхвърляне на религиозните догми, търсене на универсалната истина и разкриване на по-висш, личен, човешки потенциал. – Б. пр.

12

Поредица от детски книги на американската начална учителка Гертруд Чандлър Уорнър. Първата книга е публикувана през 1924 г. Поредицата разказва за четири сирачета, които живеят в изоставен товарен вагон. – Б. пр.

13

Ресторант и деликатесен магазин в Манхатън, който е известен с пушената си есетра, сьомга и различни видове бели риби. Особено популярен сред клиентите за късна закуска. – Б. пр.

14

Един от най-старите квартали в Париж, разположен на десния бряг на река Сена, населен с интелектуалци и голяма еврейска общност. – Б. пр.

15

Образ на наблюдаван предмет, който за известно време се „запечатва“ върху ретината на окото. – Б. пр.

16

Марка нарязан хляб, който се продава в САЩ, Канада и Мексико. Б. пр.

17

Авангарден американски поет, есеист и драматург. Познат с ексцентричното изписване на името си с малки букви. – Б. пр.

18

Наричан още комодски варан, най-големият гущер в света, достига дължина до 3– – 4 м и тегло до 100 кг. – Б. пр.

19

Играчка, която се състои от светеща кутия и малки цветни щифтове, които се поставят на табло и се осветяват, за да се получи определена картинка или надпис. – Б. пр.

20

Общност на британски интелектуалци и литератори, към която спадат сестрите Вирджиния Улф (писателка) и Ванеса Бел (художничка), техните братя Тоби Стивън и Ейдриън Стивън, писателите Ленард Сидни Улф (съпруг на Вирджиния), Катрин Мансфийлд и Джералд Бренън, изкуствоведите Роджър Фрай и Клайв Бел (съпруг на Ванеса). художниците Дора Карингтън и Дънкан Грант и др. – Б. пр.

21

„Красивата ми господарка“. – Б. пр.

Content

Кристина Бейкър Клайн
Птичка в ръката

ПРОЛОГ

ПЪРВА ЧАСТ

ВТОРА ЧАСТ

Февруари 2009 г

Декември 2008 г

Началото на декември

Октомври 2008 г

Октомври 2001 г

Септември 1998 г

ТРЕТА ЧАСТ

Maй 1998 г

Май 1998 г

Май 1998 г

ЧЕТВЪРТА ЧАСТ

Февруари 1998 г

Ноември 1997 г

Ноември 1997 г

Ноември 1997 г

ПЕТА ЧАСТ

БЛАГОДАРНОСТИ

Бележки под линия