Даниъл Силва

Черната вдовица

(книга 16 от "Габриел Алон")

На Стивън Л. Картър — за приятелството и вярата.

И както винаги, на съпругата ми — Джейми, и децата ми — Лили и Николас.

Черните знамена ще дойдат от Изток, предвождани от силни мъже с дълги коси и бради, фамилиите им ще са като родните им градове.

Хадис

Дайте ми момиче на възраст, когато се впечатлява, и то е мое завинаги.

Мюриъл Спарк, „Разцветът на госпожица Джийн Броуди“

Това е художествено произведение. Имената, местата и случките са продукт на авторовото въображение или са използвани преносно и не бива да се разглеждат като истински. Всички прилики с реални събития, локации, организации или личности, живи или мъртви, са напълно случайни.

Предговор

Започнах работа по този роман, преди ислямската терористична група, позната като ИДИЛ[1], да извърши вълна от стрелби и бомбени атентати в Париж и Брюксел, в които загинаха повече от 160 души.

След като за кратко обмислях да оставя настрани ръкописа, избрах да го довърша така, както първоначално го бях замислил, все едно трагичните събития все още не са се случили във въображаемия свят, в който моите герои живеят и работят. Приликите между реалните и измислените атаки, включително връзките с брюкселския квартал Моленбек, са чисто съвпадение. Не се гордея с предсказанието си. Само ми се иска смъртоносният апокалиптичен тероризъм на „Ислямска държава“ да бе останал единствено на страниците на тази книга.

Първа част

Рю де Розие

1.

Квартал Маре, Париж

Тулуза щеше да се окаже началото на края за Хана Вайнберг. Онази вечер тя се обади на Ален Ламбер от Министерството на вътрешните работи и му заяви, че нещо трябва да се направи. Ален обеща бърза реакция. „Ще действаме дръзко“, увери той Хана, а това бе дежурният отговор на апаратчика, когато всъщност възнамеряваше да не предприема абсолютно нищо. На следващата сутрин самият министър посети мястото на атаката и вяло призова за „диалог и възстановяване“. На родителите на трите жертви поднесе само своето „съжаление“.

— Ще се стараем още повече — обеща той, преди бързо да се върне в Париж. — Трябва да го направим.

Жертвите бяха на по дванайсет години — две момчета и едно момиче, всичките еврейчета, макар че френските медии пропуснаха да споменат религията им в първите репортажи. Нито си направиха труда да отбележат, че шестимата нападатели бяха мюсюлмани, а само информираха за някакви младежи, живеещи в banlieue — предградие, източно от центъра на града. Описанието на атаката беше неясно и неточно. Според френското радио пред сладкарница възникнала кавга. Трима били ранени, един сериозно. Полицията разследвала случая. Не предприела арести.

А всъщност нямаше никаква кавга, беше добре планирана засада. И нападателите не бяха младежи, а мъже на по трийсетина години, тръгнали към центъра на Тулуза, за да търсят евреи, които да пребият. Това, че жертвите им бяха деца, никак не ги бе смутило. Двете момчета бяха ритани, плюти и бити до кръв. А момичето — притиснато на тротоара и лицето му нарязано с нож. Преди да избягат, шестимата побойници се обърнали към шокираните минувачи и извикали: Khaybar, Khaybar, ya-Yahud![2] Макар свидетелите да не знаели, възгласът напомнял за завладения от мюсюлманите еврейски оазис край светия град Медина. Посланието бе недвусмислено. Армията на Мохамед, възвестяваха шестимата мъже, идва за евреите във Франция.

За съжаление, нападението в Тулуза не бе прецедент и се случи след множество предупредителни сигнали. Франция по това време бе обхваната от най-силната вълна от агресия срещу евреите след холокоста. Палеха се синагоги, рушаха се надгробни камъни, ограбваха се магазини, домове бяха поругавани и нашарвани със заплашителни надписи. Имаше общо над четири хиляди документирани атаки само за последната година. И всяка от тях — внимателно описана и разследвана от Хана и нейния екип в Центъра за изучаване на антисемитизма във Франция „Исак Вайнберг“.

Наречен на дядо ѝ по бащина линия, Центърът бе отворил врати десет години по-рано при засилена охрана. Вече бе най-уважаваната подобна институция във Франция, а Хана Вайнберг бе смятана за първия хроникьор на новата вълна от антисемитизъм. Нейните поддръжници я наричаха „воин на паметта“, жената, която не се спираше пред нищо, за да притиска страната да защити своето обсадено еврейско малцинство. Клеветниците ѝ обаче далеч не бяха толкова мили. Вследствие на това Хана отдавна бе престанала да чете написаното за нея в пресата и в жълтите сайтове.

Центърът „Вайнберг“ се намираше на Рю де Розие, Улицата на розите, най-видната в най-явния еврейски квартал. Апартаментът на Хана беше на ъгъла с Рю Паве. На звънеца ѝ пишеше Г-жа Бертран — една от малкото стъпки, които бе предприела, за да си подсигури безопасност. Живееше сама, заобиколена от предмети, завещани от три поколения в семейството ѝ, включително и скромна колекция от картини и няколкостотин броя старинни очила. Те бяха тайната ѝ страст. Хана бе на петдесет и пет, неомъжена и без деца. От време на време, когато успяваше да поразреди задълженията си, си позволяваше да има любовник. Ален Ламбер беше свръзката ѝ в Министерството на вътрешните работи. И понякога я даряваше с приятни емоции, особено в напрегнатия период от антиеврейски инциденти. Той звънна на Хана у дома след посещението на шефа му в Тулуза.

— Голям смелчага — подхвърли кисело тя. — Трябва да се срамува от себе си.

— Направихме каквото можахме.

— Не беше достатъчно.

— По-добре е в такива времена да не наливаме масло в огъня.

— Същото са казвали и през лятото на 1942-а.

— Да не прекаляваме с емоциите.

— Не ми оставяте друг избор, освен да направя изявление, Ален.

— Внимателно си подбери думите. Ние сме единствените, които стоим между вас и тях.

Хана затвори телефона. След това дръпна горното чекмедже на бюрото си и извади ключ — беше за вратата в дъното на коридора. Зад нея имаше детска стая. Стаята на Хана, застинала във времето. Легло с дантелен балдахин. Полици, пълни с плюшени животинки и играчки. Избеляла стара снимка на американски актьор красавец. А над невидимия в мрака френски провансалски скрин висеше картина на Винсент ван Гог. Маргьорит Гаше пред тоалетката си… Хана прокара пръсти по мазките от четката и се замисли за човека, който бе направил единствената реставрация на картината. Как би реагирал той в такива времена? Не, каза си тя и се усмихна. Това не е достатъчно.

Легна на детското си легло и за нейна изненада, потъна в безпаметен сън. А когато се събуди, вече имаше план.

* * *

През по-голямата част от следващата седмица Хана и екипът ѝ се трудиха в условия на строга конспиративност. Дискретно бе установен контакт с потенциалните участници, раздрънкаха се оръжия и донорите бяха призовани да помогнат. Два от най-сигурните източници на финансиране обаче се отдръпнаха, тъй като заради такива като вътрешния министър смятаха, че е по-добре да не наливат масло в огъня — jeter de l’huile sur le feu… За да навакса недостига, Хана нямаше друг избор, освен да посегне към личното си състояние, което бе значително. То също даваше храна на враговете ѝ.

Накрая изникна малкият проблем как да бъде наречено начинанието. Рашел Леви, шефката на отдела за връзки с обществеността, смяташе, че най-добрият подход би бил демонстрация на неутралитет с дозирана тревога, но Хана го отхвърли. Каза, че когато горят синагоги, предпазливостта е лукс, който не могат да си позволят. Желанието ѝ бе да бие тревога, да призове гръмко към действие. Написа няколко думи на лист хартия и го остави на разхвърляното бюро на Рашел.

— Това би трябвало да им привлече вниманието.

На този етап никой, който би могъл да предизвика някакъв отзвук, не се съгласи да присъства — освен досаден американски блогър и коментатор от кабелна телевизия, където биха приели покана и за собственото си погребение. Но тогава Артър Голдмън, виден историк на антисемитизма от Кеймбридж, заяви, че може и да дойде до Париж, стига, разбира се, Хана да се съгласи да го настани за две вечери в любимия му апартамент в „Крийон“. След ангажирането на Голдмън тя привлече Максуел Строс от Йейл, който никога не пропускаше възможност да се появи на една и съща сцена със своя съперник. Останалите участници бързо се наместиха. Директорът на Мемориалния музей на холокоста на Съединените щати също се записа, както и двама значими оцелели мемоаристи и експерт по френския холокост от „Яд Вашем“[3]. Беше добавена и авторка на романи — по-скоро заради огромната ѝ популярност, отколкото за историческите ѝ проучвания, както и политик от френската крайна десница, който рядко имаше нещо мило за казване за когото и да било. Бяха поканени и няколко мюсюлмански духовни и обществени лидери, но всички отказаха. Същото направи и министърът на вътрешните работи. Ален Ламбер лично съобщи новината на Хана.

— Наистина ли си мислеше, че той ще дойде на конференция с такова провокативно наименование?

— Опазил го бог твоя шеф да направи нещо провокативно, Ален.

— Ами сигурността?

— Винаги сме се грижили за себе си.

— Не и израелци, Хана. Това ще придаде на събитието лош дъх.

На следващия ден Рашел Леви пусна съобщение до пресата. Медиите бяха поканени да отразят конференцията, а ограничен брой места бяха предоставени на широката общественост. Няколко часа по-късно на оживена улица в дванайсети арондисман мъж нападна с брадва и сериозно рани религиозен евреин. Преди да избяга, нападателят размахал кървавото острие и извикал: Khaybar, Khaybar, ya-Yahud! Бе съобщено, че полицията разследва случая.

* * *

И от съображения за сигурност, и заради бързането, самата конференция бе насрочена само пет дни след пускането на прессъобщението. Затова Хана смогна едва в последните часове да подготви слово за откриването ѝ. В навечерието на събитието седна сама в библиотеката си и започна да драска яростно с химикалка по празния жълт лист.

Смяташе, че мястото е подходящо за написването на подобен документ, тъй като библиотеката някога бе принадлежала на дядо ѝ. Той бе роден в Люблински окръг, Полша, избягал в Париж през 1936-а, четири години преди нашествието на Хитлеровия Вермахт. Сутринта на 16 юли 1942 г. — деня, познат като Jeudi Noir, или Черния четвъртък — френски полицаи, носещи купчина сини формуляри за депортация, арестували Исак Вайнберг и съпругата му заедно с почти тринайсет хиляди други евреи, родени в чужбина. Исак успял да скрие две неща преди ужасяващото почукване на вратата: единственото си дете — малкия си син Марк, и картината на Ван Гог. Марк Вайнберг оцелял през войната, като се криел, а през 1952-а успял да си върне апартамента на Рю Паве от френското семейство, което се било заселило в него след Jeudi Noir. И като по чудо картината се оказала точно там, където Исак Вайнберг я бил оставил — скрита под дюшемето на библиотеката, под бюрото, на което Хана седеше сега.

Три седмици след ареста Исак Вайнберг и съпругата му били депортирани в Аушвиц и задушени в газовите камери още с пристигането си. Те били само двама от 75-те хиляди евреи от Франция, загинали в лагерите на смъртта на нацистка Германия, а това беше оставило трайно петно върху френската история. Но можеше ли този срамен акт да се повтори? И дали не беше време 475-те хиляди евреи във Франция — третата по големина еврейска общност в света, да си събират багажа и да потеглят? Това бе въпросът, който Хана поставяше в наименованието на конференцията. Много евреи вече бяха напуснали страната. Петнайсет хиляди бяха емигрирали в Израел през последната година, още хора тръгваха всеки ден. Хана обаче нямаше желание да се присъедини към тях. Без значение какво биха казали враговете ѝ, тя се смяташе първо за французойка, а след това за еврейка. Идеята да живее някъде другаде, освен в четвърти арондисман в Париж, ѝ беше противна. Все пак смяташе за свой дълг да предупреди сънародниците си — френските евреи, за приближаващата буря. Заплахата все още бе в зародиш. Но когато една сграда пламне, пишеше Хана сега, спасението е да се намери най-близкият изход.

Довърши първата чернова малко преди полунощ. Помисли си, че текстът е прекалено рязък и може би прекалено гневен. Посмекчи острите реплики и добави няколко потискащи статистики, за да защити тезата си. След това го преписа на лаптопа си, разпечата един екземпляр и до два успя да си легне. Алармата я събуди в седем; тя изпи набързо цяла кана кафе с мляко и се вмъкна под душа. След това седна пред тоалетката си по хавлия и се взря в лицето в огледалото. Баща ѝ в изблик на брутална откровеност веднъж бе казал на единствената си дъщеря, че Бог е бил щедър, когато я е дарил с ум, но стиснат на хубост. Косата ѝ бе чуплива, тъмна, прошарена със сиви нишки, и тя я бе оставила да расте на воля. Носът ѝ бе тънък и орлов, очите ѝ — големи и кафяви. Лицето ѝ никога не бе блестяло с хубост, но пък и никой не я беше смятал за глупачка. Помисли си, че в такива моменти външността ѝ е предимство.

Сложи си малко грим, за да скрие тъмните кръгове под очите, и оправи косата си по-старателно от обичайното. След това бързо се облече — тъмна вълнена пола и пуловер, тъмни чорапи, избра ниски обувки — и пое надолу по стълбите. Прекоси вътрешния двор, открехна вратата на главния вход на сградата няколко сантиметра и надникна към улицата. Беше малко след осем. Парижани и туристи изпълваха тротоара под сивото небе в ранната пролет. По всичко личеше, че никой не очакваше жена с интелигентен вид на около петдесет и пет да се появи от блока на номер 24.

Тя излезе и тръгна покрай редицата шикозни бутици за дрехи на Рю де Розие. Отначало приличаше на обикновена парижка улица в доста престижен квартал. Ала истинската ѝ същност се разкри, когато Хана стигна до кашер пицария и няколко сергии за фалафели с табелки на иврит. Представи си как ли бе изглеждала в утрото на Jeudi Noir. Безпомощните евреи, подкарани да се качват в откритите каросерии на камионите, всеки стиснал позволения му единствен куфар. Съседите, които надзъртат през отворените прозорци, някои мълчаливи и засрамени, други едвам сдържащи злорадството си от нещастието на омразното малцинство. Хана задържа този образ в ума си — парижаните, които махат за сбогом на обречените евреи, — докато крачеше в мрачното утро, а токчетата ѝ потракваха ритмично по паветата.

Центърът „Вайнберг“ беше в тихия край на улицата, в четириетажна сграда, приютявала преди войната редакцията на вестник, издаван на иврит, и фабрика за палта. Опашка от няколко десетки души се бе извила пред входа, а двама охранители в тъмни костюми — млади мъже под трийсетте, внимателно претърсваха всеки, който искаше да влезе. Хана се шмугна покрай тях и се качи горе, където специалните гости вече бяха изпълнили залата. Артър Голдмън и Макс Строс се гледаха предпазливо от двата края на помещението над чашите си със слабо американско кафе. Прочутата авторка на романи говореше сериозно с един от мемоаристите; директорът на Музея на холокоста разменяше бележки със специалиста от „Яд Вашем“, с когото бяха дългогодишни приятели. Само досадният американски коментатор като че ли нямаше с кого да общува. Той трупаше кроасани и бриоши в чинията си, сякаш не бе ял от дни.

— Не се тревожи — усмихна му се Хана. — Планирали сме прекъсване за обяд.

Тя прекара по няколко минути с всеки от поканените експерти, преди да тръгне по коридора към кабинета си. Щом остана сама, започна да препрочита встъпителното си слово, докато Рашел Леви не показа глава през вратата, сочейки часовника на ръката си.

— Колко хора дойдоха? — попита Хана.

— Повече, отколкото залата може да побере.

— А медиите?

— Всички са тук, включително „Ню Йорк Таймс“ и Би Би Си.

В този миг звънна мобилният ѝ телефон. Беше есемес от Ален Ламбер от Министерството на вътрешните работи. Тя го прочете и се намръщи.

— Какво пише? — попита Рашел.

— Ален си е Ален.

Хана остави телефона на бюрото, събра книжата си и тръгна. Рашел Леви я изчака да излезе, взе телефона и въведе не чак толкова тайната парола на Хана. Появи се съобщението от Ален Ламбер, съдържащо само четири думи.

БЪДИ ВНИМАТЕЛНА, СКЪПА МОЯ…

* * *

В Центъра „Вайнберг“ нямаше достатъчно място за аудиторията, ала залата на най-горния етаж бе една от най-хубавите в квартал Маре. Редицата френски прозорци разкриваха великолепна гледка към покривите и Сена, а по стените висяха няколко големи черно-бели фотографии от живота в квартала преди Jeudi Noir. Всички хора на тях бяха загинали по време на холокоста, включително и Исак Вайнберг, който бе сниман в библиотеката си три месеца преди да го застигне нещастието. Сега, минавайки покрай фотографията, Хана прокара пръст по повърхността ѝ, както бе докоснала и мазките по картината на Ван Гог. Само тя знаеше за тайната връзка между творбата, дядо ѝ и центъра, който носеше неговото име. Не, помисли си тя внезапно, това не беше съвсем вярно. Реставраторът също знаеше за тази връзка.

Върху платформа пред прозорците бе поставена дълга правоъгълна маса, а в залата двеста стола бяха строени като войници на парад. Всеки от тях беше зает и още стотина зрители се бяха наредили покрай задната стена. Хана зае определеното ѝ място — доброволно бе пожелала да бъде буфер между Голдмън и Строс — и се заслуша как Рашел Леви инструктираше публиката да изключи звука на мобилните си телефони. Накрая дойде нейният ред да говори. Тя включи микрофона и сведе очи към написаното си слово. Истинска национална трагедия е, че подобна конференция изобщо се провежда… И тогава дочу звук от улицата, пукане като от фойерверки, последвано от мъжки вик на арабски:

— Khaybar, Khaybar, ya-Yahud!

Хана слезе от платформата и притича до френските прозорци.

— Мили боже! — прошепна тя.

Обърна се и извика към гостите да се отдръпнат от прозорците, но ревът от детонацията заглуши гласа ѝ. За миг залата се превърна в торнадо от летящи стъкла, столове, мазилка, дрехи, човешки крайници. Хана усети, че се премята напред, макар да не разбираше дали се издига, или пада. Стори ѝ се, че вижда как Рашел Леви се върти като балерина. След това и тя, и всички останали изчезнаха от погледа ѝ.

Накрая осъзна, че лежи просната по гръб, може би на улицата или в гробница от тухли и бетон. Тишината, пропита от дим и прах, беше потискаща. Тя помъчи да изтрие мръсотията от очите си, но дясната ѝ ръка не я послуша. Тогава осъзна, че няма дясна ръка. Май нямаше и десен крак. Извърна леко глава и видя лежащ до нея мъж.

— Професор Строс, това вие ли сте?

Но мъжът не отговори. Беше мъртъв. „Скоро и аз ще го последвам“, помисли си Хана.

Изведнъж ѝ стана ужасно студено. Предположи, че е заради загубата на кръв. Или пък бе от вятъра, който за кратко разнесе тъмния дим над лицето ѝ. Тогава осъзна, че с мъжа, който можеше и да е професор Строс, лежаха сред отломки на Рю де Розие. А над тях се бе надвесил някой, облечен изцяло в черно, който ги гледаше над дулото на автомат. Лицето му бе покрито с маска, но очите му се виждаха. Те бяха поразително красиви, два калейдоскопа в лешниково и медно.

— Моля ви — тихо изстена Хана, но очите зад маската само просветнаха злокобно.

След това блесна бяла светлина и Хана вече вървеше по коридор, а липсващите ѝ крайници бяха възстановени. Мина през вратата на своята детска стая и заопипва в тъмнината за картината на Ван Гог. Ала по всичко личеше, че тя не бе на мястото си. А след миг и Хана вече я нямаше.

2.

Рю дьо Гренел, Париж

По-късно френските власти щяха да съобщят, че бомбата тежала повече от петстотин килограма. Била поставена в бял ван „Рено Трафик“ и както показваха многобройните камери за наблюдение на улицата, била детонирана точно в десет часа, когато е трябвало да започне конференцията в Центъра „Вайнберг“. Явно атентаторите държаха на точността.

Според френските експерти, заложеният взрив беше ненужно мощен за такава скромна цел. Те заключиха, че и около двеста килограма експлозив е щял да бъде достатъчен, за да срине офисите и да убие или рани всички в тях. А бомбата от петстотин килограма беше съборила сгради и изпочупила прозорците по цялата Рю де Розие. Ударната вълна бе толкова силна, че в Париж всъщност бе регистрирано земетресение за пръв път, откакто някой помнеше. Имаше щети и под земята. Водопроводите и газопроводите в целия район бяха засегнати, а влак на метрото дерайлира, докато наближаваше станцията при „Отел дьо Вил“. Повече от двеста пътници бяха ранени, много от тях тежко. Парижката полиция отначало помисли, че и във влака има бомба, и веднага разпореди евакуация на цялото метро. Животът в града бързо замря. За атентаторите това бе неочаквана победа.

Огромната сила на взрива изкопа на Рю де Розие кратер, дълбок шест метра. Нищо не бе останало от реното, само лявата задна врата на багажника бе намерена, странно непокътната, да плува в Сена близо до катедралата „Нотър Дам“, след като бе прелетяла разстояние от почти километър. След време разследващите щяха да установят, че ванът е бил отмъкнат от Во ан Велен — мрачно предградие на Лион, населено с мюсюлмани. И откаран неясно от кого в Париж в навечерието на атаката. Бил оставен пред магазин за обзавеждане на кухни и бани на булевард „Сен Жермен“. Точно в осем и десет на следващата сутрин бил подкаран от гладко избръснат мъж, висок около метър и осемдесет, с бейзболна шапка и слънчеви очила. Шофирал безцелно из централните улици на Париж — или поне така се предполагаше — до девет и двайсет, когато взел съучастника си пред Гар дю Нор. Отначало френската полиция и разузнаването работеха по хипотезата, че вторият атентатор също бе мъж. Ала по-късно, след като анализираха наличните видеозаписи, заключиха, че всъщност става въпрос за жена.

Когато реното стигна до квартал Маре, двамата пътници в него вече бяха закрили лицата си с маски. Слязоха от вана пред Центъра „Вайнберг“, тежковъоръжени с автомати „Калашников“, пистолети и гранати. Двамата охранители на Центъра бяха убити намясто. Четиримата граждани, които все още чакаха да бъдат проверени от тях, за да влязат в сградата, също бяха застреляни. Случаен минувач храбро опита да се намеси и бе безмилостно покосен. Останалите пешеходци на тясната уличка панически избягаха.

Стрелбата пред Центъра „Вайнберг“ престана в 9:59:30 и двамата маскирани нападатели хладнокръвно се придвижиха на запад по Рю де Розие към „Вией дю Тампъл“. Там нахлуха в популярна хлебарница. Осмина клиенти чакаха кротко на опашка. Всичките бяха убити, включително и жената зад щанда, която молеше за пощада, преди да бъде простреляна няколко пъти.

В мига, в който жената се свлече на пода, бомбата във вана избухна. Взривната вълна изпочупи витрините на хлебарницата, но сградата оцеля. Вместо веднага да избягат от касапницата, която бяха предизвикали, двамата маскирани се върнаха на Рю де Розие. Единствената оцеляла охранителна камера беше записала как методично се разхождат сред руините и екзекутират ранените и умиращите. Сред жертвите им бе и Хана Вайнберг, която бе простреляна два пъти, въпреки че почти нямаше шанс да оцелее. Атентаторите проявяваха жестокост, ала по всичко личеше, че не са аматьори. Жената с маска бе забелязана как хладнокръвно оправя засеклия „Калашников“, преди да убие тежко ранен мъж, който само допреди миг бе седял в залата на четвъртия етаж.

Няколко часа след атаката квартал Маре остана отцепен от полицията, достъпен само за линейките на Спешна помощ и за разследващите. Най-накрая, в късния следобед, когато и последните пожари бяха потушени и бе установено, че няма други експлозиви, пристигна френският президент. Обходи мястото на трагедията и заяви, че това е „холокост в сърцето на Париж“. Репликата не бе посрещната радушно в някои от по-неспокойните предградия. В едно от тях настана спонтанна веселба, която бързо бе потушена от полицейските части за борба с безредиците. Повечето вестници не обърнаха внимание на инцидента. Високопоставен полицейски началник го нарече „неприятно отклонение“ от непосредствената задача да се намерят извършителите.

Бягството на двамата маскирани от квартал Маре, както и всичко друго в атентата, беше педантично планирано и изпълнено. В близката улица ги чакаше мотор „Пежо Сателит“ с две черни каски на седалката. Отпрашиха с пълна газ на север, мъжът караше, а седналата зад него жена го държеше през кръста. Така отминаха незабелязано покрай колоната наближаващи полицейски коли и линейки. Камера на Пътна полиция ги бе заснела за последно край селцето Вийерон в окръг Вал д’Оаз. До обед те станаха обект на най-голямото издирване във френската история.

Националната полиция и жандармерията блокираха пътищата, проверяваха лични документи, чупеха прозорци на изоставени складове и прерязваха катинарите на подозрителни скривалища. А в изящна сграда на Рю дьо Гренел осемдесет и четирима мъже и жени бяха заети със съвсем друг вид търсене. Бяха познати само като група „Алфа“, членове на таен отряд на ГДВС — Генералната дирекция за вътрешна сигурност на Франция. Официално се знаеше, че е създаден шест години по-рано, след самоубийствен атентат на джихадисти пред прочут ресторант на „Шан-з-Елизе“. Отрядът беше специализиран в проникване във все по-нарастващия френски джихадистки ъндърграунд. И бе получил правомощия да предприема „активни мерки“ за премахване на потенциални ислямски терористи, преди те самите да предприемат активни мерки срещу републиката и гражданството. За шефа на група „Алфа“ — Пол Русо, се твърдеше, че е планирал повече бомбени атентати от Осама бин Ладен. Той не оспорваше обвинението, макар да добавяше, че никоя от неговите бомби никога не е избухвала. Офицерите от група „Алфа“ бяха добре обучени и натрупали много опит в изкуството на измамата. А Пол Русо бе неоспоримият им лидер и пътеводна звезда.

Със своите сака от туид, рошава посивяла коса и неизменната лула Русо изглеждаше по-подходящ за ролята на отнесения професор, отколкото на безмилостния таен полицай, а това съвсем не бе случайно. Беше започнал кариерата си именно в академичните среди и в по-мрачните си моменти точно там мечтаеше да се върне. Русо бе уважаван изследовател на френската литература от XIX век и работеше в Сорбоната, когато приятел от френското разузнаване го помоли да стане част от ДТН — Дирекцията за териториално наблюдение, френската служба за вътрешна сигурност. Годината беше 1983-а и страната бе разтърсена от вълна от бомбени атентати и покушения, извършвани от лява терористична група, позната като „Пряко действие“. Русо се присъедини към службата, чиято задача бе да унищожи „Пряко действие“, и след серия от брилянтни операции я постави на колене.

Остана в ДТН, където противодействаше на последвалите вълни от левичарски и близкоизточен тероризъм, до 2004 г., когато любимата му съпруга — Колет, почина след дълга борба с левкемията. Беше неутешим, оттегли се в скромната си вила в Люберон и започна работа върху планираната многотомна биография на Пруст. Тогава се случи атентатът на „Шан-з-Елизе“. Русо се съгласи да остави писалката и да се върне в битката, но само при едно условие: нямаше намерение да следи заподозрени в тероризъм, да подслушва телефонните им разговори или да чете маниакалните им размисли в интернет. Искаше да премине в настъпление. Шефът се съгласи, вътрешният министър — също, и така се роди група „Алфа“. През шестте си години съществуване тя бе предотвратила повече от дузина големи атентати на френска земя.

Сега обаче Русо смяташе нападението над Центъра „Вайнберг“ не просто за провал на разузнаването, а за лична обида. Късно следобед, докато френската столица още бе разтресена от жестокостта на атентата, той позвъни на шефа на ГДВС, за да подаде оставка. Шефът, разбира се, отказа да я приеме.

— Но за да покажеш, че се разкайваш — допълни той, — ще намериш чудовището, отговорно за тази мерзост. И ще ми донесеш главата му на тепсия.

Русо не хареса алюзията, защото нямаше намерение да се мери с поведението на съществата, срещу които се бореше. Въпреки това, той и екипът му се хвърлиха в задачата с отдаденост, която съперничеше на религиозния фанатизъм на враговете им. От групата си бяха изградили канали за информация из цялата страна. По кафенета, гари и затънтени улички оперативните работници на Русо се срещаха дискретно с агентите си от различни среди — проповедници, вербовчици, улични мошеници, добронамерени мюсюлмани или изгубени души с празни погледи, които бяха намерили упование в глобалната общност на радикалния ислям, сееща смърт. Някои шпионираха по съвест, други — за пари. А имаше и такива, които го правеха, защото Русо и неговите хора не им бяха оставили друга възможност. Нито един от тях обаче не беше предупредил за планираната атака — дори и дребните мошеници, които твърдяха, че знаят всичко, особено когато се намесеха парите. Затова и никой от членовете на група „Алфа“ не можеше още да установи самоличността на двамата атентатори. Възможно беше да са начинаещи, вълци единаци, войни на джихада без лидер, сглобили петстотинкилограмова бомба под носа на френското разузнаване, която бяха доставили умело до целта. Възможно беше, ала твърде невероятно, мислеше си Русо. Някъде се спотайваше зъл гений, който бе замислил нападението, бе събрал екип и го бе повел професионално към крайната цел. И именно главата на този човек Пол Русо щеше да поднесе на тепсия на шефа си.

И докато всички френски специални служби търсеха двамата извършители на атентата в Центъра „Вайнберг“, погледът на Русо бе решително вперен към далечен бряг. Като всички добри капитани в тежки времена, той остана на мостика на кораба, който в неговия случай бе кабинетът му на петия етаж. В стаята цареше дух на академичен безпорядък, носеше се плодовият аромат на тютюна му за лула — порок, на който се наслаждаваше в разрез с всички официални забрани на пушенето в държавните институции. Под бронираните му прозорци — които му бяха наложени от шефа — се намираше кръстовището на Рю дьо Гренел и тихата уличка „Амели“. Самата сграда нямаше вход откъм улицата, само задна порта, която водеше към малък вътрешен двор и паркинг. Дискретна месингова табелка гласеше, че вътре се намира нещо, наречено Международно общество за френска литература, и този детайл загатваше за почерка на Русо. За прикритие групата издаваше тънко тримесечно списание, което той настояваше сам да редактира. По последни данни то имаше дванайсет читатели. Всеки от тях бе щателно проверен.

В самата сграда обаче всичко бе съвсем различно: техническият екип обитаваше мазето; наблюдателите бяха на първия етаж; на втория беше обемният регистър на група „Алфа“ — Русо предпочиташе старомодните хартиени досиета пред дигиталните файлове; а третият и четвъртият се заемаха от водещите офицери на агентите… Повечето идваха и си отиваха през задната порта — пеша или със служебни коли. Други минаваха през тайния проход, свързващ сградата и романтичния магазин за антики в съседство, собственост на възрастен французин, някогашен секретен служител по време на войната в Алжир. Пол Русо беше единственият от група „Алфа“, който бе получил разрешение да прочете страховитото досие на притежателя на магазина.

Случаен посетител на петия етаж би могъл да го сбърка с офис на частна швейцарска банка. Беше мрачен, сенчест и тих, ако изключим музиката на Шопен, която понякога се носеше през отворената врата на Пол Русо. Многострадалната му секретарка — неумолимата госпожа Тревил, седеше на подредено бюро в преддверието, а в отсрещния край на тесния коридор беше кабинетът на заместника на Русо — Кристиан Бушар. Той беше всичко, което Русо не бе — млад, в добра форма, елегантно облечен и прекалено добре изглеждащ. Но преди всичко Бушар беше амбициозен. Шефът на ГДВС го бе натрапил на Русо и мнозина предполагаха, че един ден той ще оглави група „Алфа“. Русо го презираше съвсем малко, защото въпреки очевидните си недостатъци, Бушар бе много добър в работата си. И също толкова безмилостен. Когато трябваше да се върши мръсна бюрократична работа, младокът неизменно се заемаше с нея.

Три дни след атаката в Центъра „Вайнберг“ терористите все още бяха на свобода, а в Министерството на вътрешните работи се проведе среща на началниците на отдели. Русо ненавиждаше подобни събирания — на тях винаги се състезаваха за печелене на политически точки, — затова изпрати Бушар. Заместникът му се върна на Рю дьо Гренел чак когато вече наближаваше осем вечерта. Влезе в кабинета на Русо и без да отрони дума, постави две снимки на бюрото му. На тях се виждаше смугла жена на около двайсет и пет години с овално лице и очи като калейдоскопи от лешниково и медно. На първата снимка косата ѝ бе до раменете, сресана назад, разкривайки безупречното ѝ чело. На втората тя бе покрита с хиджаб от черна коприна без украса.

— Наричат я Черната вдовица — каза Бушар.

— Ефектно — изпъшка Русо и се намръщи. Взе втората снимка, на която жената бе облечена според религиозния канон, и се взря в бездънните ѝ очи. — Как е истинското ѝ име?

— Сафия Бурихан.

— Алжирка ли е?

— От Олне су Боа.

Олне су Боа бе предградие на север от Париж. Неговите пълни с всякакви престъпници общински жилищни комплекси — познати във Франция като HLM, или habitation à loyer modéré[4] — бяха едни от най-опасните в страната. Полицията рядко се осмеляваше да стъпи там. Дори Русо съветваше служителите си на терен да се срещат с информаторите си от Олне на по-безопасен терен.

— На двайсет и девет години е, родена е във Франция — поясни Бушар. — Въпреки това винаги се е определяла първо като мюсюлманка, а след това като французойка.

— Кой я е намерил?

— Люсиен.

Люсиен Жакар беше началникът на антитерористичния отдел на ГДВС. Официално група „Алфа“ бе под негово командване. На практика обаче Русо се отчиташе през главата му на неговия шеф. За да избегне евентуални конфликти, той информираше Жакар за актуалните случаи на група „Алфа“, но ревниво пазеше имената на информаторите и оперативните методи на поделението. Група „Алфа“ беше по същество служба в службата, която Люсиен Жакар искаше да постави твърдо под свой контрол.

— Каква информация има той за нея? — попита Русо, продължавайки да се взира в очите на жената.

— Появила се в радара му преди около три години.

— Защо?

— Заради приятеля ѝ.

Бушар постави друга снимка на бюрото. На нея се виждаше мъж малко над трийсетте, с късо подстригана тъмна коса и рядката брада на ревностен мюсюлманин.

— Алжирец ли е?

— Всъщност тунизиец. Той е голямата работа. Разбира от електроника. И от компютри. Прекарал е известно време в Ирак и Йемен, преди да замине за Сирия.

— Ал Кайда?

— Не — каза Бушар. — ИДИЛ.

Русо вдигна рязко очи.

— Къде е сега?

— Очевидно в рая.

— Какво се е случило?

— Убит е при въздушен удар на коалицията.

— А жената?

— Тя пътувала до Сирия миналата година.

— Колко дълго е останала там?

— Поне шест месеца.

— И какво е правила?

— Явно е преминала обучение по боравене с оръжие.

— А когато се е върнала в Париж?

— Люсиен я поставил под наблюдение. Само че после… — Бушар сви рамене.

— Свалил го е, така ли? — смръщи се Русо.

Бушар кимна.

— Защо?

— Обичайната причина. Прекалено много цели, твърде малко ресурси.

— Та тя е била тиктакаща бомба.

— Люсиен не е мислил така. Очевидно е започнала да се държи прилично, след като се е върнала във Франция. Не се е срещала с никакви радикални елементи, а и присъствието ѝ в интернет е било безобидно. Дори спряла да носи хиджаб.

— Защото точно това ѝ е наредил да направи този, който стои зад атаката. По всичко личи, че е била част от сложна мрежа.

— Люсиен потвърждава това. Всъщност той предупреди министъра, че е само въпрос на време да ни ударят отново.

— А министърът как реагира?

— Просто нареди на Люсиен да предаде всичките си досиета на нас.

Русо си позволи да се усмихне за кратко за сметка на противника си.

— Искам всичко, Кристиан. Особено докладите от наблюденията след завръщането ѝ от Сирия.

— Люсиен обеща да прати досиетата утре рано сутринта.

— Колко мило от негова страна. — Русо сведе поглед към снимката на жената, която наричаха La veuve noire, Черната вдовица. — Къде предполагаш, че е тя?

— Ако трябва да гадая, бих казал, че досега вече се е върнала в Сирия заедно със съучастника си.

— Чудно е защо не са пожелали да умрат за каузата. — Русо събра трите снимки и ги върна на заместника си. — Други новини?

— Интересно развитие около онази жена Вайнберг. Оказва се, че в колекцията ѝ от произведения на изкуството има картина на Винсент ван Гог, която се води за изгубена.

— Наистина ли?

— И познай на кого е решила да я остави.

Изражението на Русо показваше ясно, че не е в настроение за игрички, затова Бушар бързо съобщи името.

— Мислех, че е мъртъв.

— Явно не е.

— Защо не е отишъл на погребението?

— Кой каза, че не е?

— Съобщихме ли му за картината?

— Министерството предпочита тя да остане във Франция.

— Значи отговорът е „не“?

Бушар мълчеше.

— Някой трябва да припомни на министерството, че четири от жертвите на атентата в Центъра „Вайнберг“ са граждани на държавата Израел.

— Какво намекваш?

— Подозирам, че скоро ще имаме вести от него.

Бушар излезе и остави Русо сам. Той намали светлината на лампата на бюрото си, включи стереоуредбата на полицата за книги и след миг първите акорди на Концерт за пиано №1 в ми минор на Шопен се разляха в тишината. Трафикът пълзеше по Рю дьо Гренел, а на изток, над брега на Сена, блестяха светлините на Айфеловата кула. Русо не виждаше нищо от това. В мислите си той съзерцаваше млад мъж, който се движеше енергично през вътрешния двор с оръжие в протегнатата ръка. Този човек беше легенда, талант в изкуството на заблудата и екзекутор, който се бореше с терористите по-дълго дори от Русо. Би било чест да работи с него, вместо срещу него. Скоро, помисли си Русо. Скоро…

3.

Бейрут

Макар Пол Русо да не знаеше, семената на този оперативен съюз вече бяха посети. Защото в същата тази вечер, докато Русо вървеше към малкия си ергенски апартамент на улица „Сен Жак“, по крайбрежния булевард „Корниш“ в Бейрут с пълна скорост се движеше кола. Тя бе черна на цвят, германско производство и внушителна по размер. Мъжът на задната седалка бе висок и слаб, с бледа безкръвна кожа и очи с цвят на глетчер. На лицето му бе изписана дълбока досада, но пръстите на дясната му ръка, които леко барабаняха по страничната облегалка, издаваха истинското състояние на емоциите му. Носеше прилепнали джинси, вълнен пуловер и кожено яке. Под якето, в колана на джинсите му бе затъкнат 9-милиметров пистолет, произведен в Белгия, който бе взел от свой човек на летището — в Ливан никога нямаше недостиг на оръжия, нито малки, нито големи. Във вътрешния джоб на якето му имаше пачка банкноти и канадски паспорт с много печати, който го идентифицираше като Дейвид Ростов. Като много неща около този мъж, и паспортът беше измама. Истинското му име бе Михаил Абрамов и негов работодател бяха тайните служби на държавата Израел. Тези служби имаха дълго и заблуждаващо наименование, което нямаше почти нищо общо с истинската същност на дейността им. Хората като Михаил ги наричаха Службата и нищо повече.

Той се взираше в огледалото за обратно виждане и чакаше погледът на шофьора да срещне неговия. Шофьорът се казваше Сами Хадад. Беше маронит, бивш член на Ливанската християнска милиция и дългогодишен наемник на Службата. Имаше топли и опрощаващи очи на свещеник и подути ръце като на боксьор. Беше достатъчно възрастен, за да помни времето, когато Бейрут беше Париж на Близкия изток, както и да е участвал в дългата гражданска война, която бе разкъсала страната на парчета. Нямаше нищо, което Сами Хадад да не знаеше за Ливан и неговата опасна политика, а и не съществуваха неща, които да не можеше бързо да достави: оръжия, яхти, коли, наркотици, момичета. Някога бе осигурил пума за рекорден срок, тъй като Службата искаше да вербува алкохолизиран принц от арабска династия в Залива, който си падаше по хищни котки. Лоялността му към Службата не се поставяше под съмнение. Както и инстинктът му да надушва неприятности.

— Успокой се — каза Сами Хадад, след като срещна погледа на Михаил в огледалото. — Не ни следят.

Михаил надникна през рамо към светлините, идващи от трафика зад тях по „Корниш“. Във всяка от колите можеше да има екип убийци и похитители от „Хизбула“ или някоя друга екстремистка джихадистка организация, пуснала корени в палестинските бежански лагери на юг. А тези организации караха Ал Кайда да изглежда като старомодна умерена ислямска фракция. Това бе третото му посещение в Бейрут за последната година. Всеки път влизаше в страната с един и същ паспорт и защитен от една и съща легенда. Той беше Дейвид Ростов, пътуващ бизнесмен от руско-канадски произход, който купуваше незаконно придобити антики за предимно европейската си клиентела. Бейрут бе едно от любимите му ловни полета, защото там всичко бе възможно. Веднъж му предложиха поразително добре запазена двуметрова римска статуя на ранена амазонка. Струваше два милиона долара с включена доставка. След безбройни чаши сладко турско кафе убеди продавача, виден дилър от известно семейство, да свали цената с половин милион. Сетне си тръгна, но си спечели репутацията на упорит в преговорите труден клиент, а това се ценеше в градове като Бейрут. Провери колко е часът на мобилния си телефон „Самсунг“. Хадад забеляза това. Сами забелязваше всичко.

— Кога те очаква той?

— В десет часа.

— Доста късничко.

— Парите никога не спят, Сами.

— На мен ли го казваш?

— Да отидем ли направо в хотела, или искаш първо да се поразходиш?

— Ти реши.

— Да отидем в хотела.

— Или пък да се поразходим…

— Няма проблем.

Сами Хадад зави от „Корниш“ по улица с френски колониални сгради. Михаил я познаваше добре. Преди дванайсет години, докато служеше в специалните части Саярет Маткал, бе убил там терорист от „Хизбула“, докато спеше в леглото си в тайна къща. Да бъде член на такова елитно поделение, беше мечта на всяко израелско момче, а това бе наистина забележително постижение за момче от Москва. Което трябваше да се бори всеки божи ден от живота си, тъй като предците му са се оказали евреи. И чийто баща, виден съветски учен, беше затворен в психиатрична клиника, защото се осмелил да подложи на съмнение мъдростта на партията. Това момче бе пристигнало в Израел на шестнайсет години. Научи иврит за месец и след година бе изтрил всички следи от руския си акцент. Беше като милионите, дошли преди него, първите пионери ционисти, избягали в Палестина, за да се спасят от преследванията и погромите в Източна Европа. Беше като хората развалини, изсипали се от лагерите на смъртта след войната. Изхвърли багажа и слабостите на миналото и успя да стане нов човек, нов евреин. Стана израелец.

— Все още сме чисти — каза Хадад.

— Тогава какво чакаш? — подкани го Михаил.

Сами се върна на „Корниш“ и пое към пристанището. Над него се издигаха двете еднакви кули от стъкло и стомана на хотел „Четири сезона“. Сами подкара колата към алеята и погледна в огледалото за указания.

— Обади се, когато пристигне — каза Михаил. — Кажи ми дали има приятел с него.

— Никъде не ходи без приятел.

Михаил взе куфарчето и пътната си чанта от отсрещната седалка и отвори вратата.

— Внимавай там — предупреди го Сами. — Не говори с непознати.

Михаил слезе, тихичко си заподсвирква и се шмугна покрай пиколото във фоайето. Охранител в тъмен костюм го изгледа тревожно, но го пропусна, без да го претърси. Той прекоси дебелия килим, който погълна шума от стъпките му, и се озова пред внушителната рецепция. Зад нея стоеше хубава тъмнокоса жена на двайсет и пет, осветена от лампата над нея. Михаил знаеше, че е палестинка и че баща ѝ, боец от миналото, е избягал от Ливан през 1982 г., много преди тя да се роди. И други от служителите на хотела също имаха притеснителни биографии. Двама членове на „Хизбула“ работеха в кухнята, имаше и няколко потвърдени джихадисти в обслужването на стаите. Михаил прецени, че приблизително десет процента от личния състав би го убил, ако научеха истинската му самоличност и работа.

Усмихна се на жената и тя също му се усмихна, но хладно.

— Добър вечер, господин Ростов. Толкова се радвам пак да ви видя. — Лакираните ѝ нокти затракаха по клавиатурата, а на Михаил му се зави свят от миризмата на прецъфтели азалии. — Ще ви настаним само за една вечер.

— Колко жалко — каза той и пак се усмихна.

— Искате ли помощ за багажа?

— Ще се справя.

— Този път стаята ви е луксозна, с изглед към морето. Намира се на четиринайсетия етаж. — Тя му подаде плик с ключ и направи жест към асансьора като стюардеса, сочеща към аварийните изходи. — Добре дошли отново.

Михаил понесе чантата и куфарчето си към фоайето с асансьорите. Чакаше го празна кабина с отворена врата. Пристъпи вътре, благодарен, че ще остане сам, и натисна бутона за четиринайсетия етаж. Но докато вратата се затваряше, в процепа се показа ръка и влезе още един мъж. Беше набит, със силно изпъкнало чело и челюст, създадена да поема удари. Очите им се срещнаха за кратко в отражението на вратата. Размениха си кимвания, но не си казаха нито дума. Мъжът натисна копчето за дванайсетия етаж, сякаш не бе сигурен какво да стори, а щом кабината потегли, започна да си гризе нокътя на палеца. Михаил се направи, че си проверява електронната поща на телефона, и така незабелязано снима нискочелия мъж. Докато вървеше по коридора към стаята си, прати снимката на булевард „Цар Саул“, където се намираше анонимната централа на Службата в Тел Авив. Огледът на вратата не показа следи от намеса. Прекара картата си през слота, приготви се за нападение и влезе.

Посрещна го музика на Вивалди — любимата на оръжейните контрабандисти, дилърите на хероин и терористите по цял свят, помисли си той, докато изключваше радиото. Леглото беше оправено, на възглавницата имаше шоколадче. Отиде до прозореца и видя покрива на колата на Сами Хадад, която бе паркирана на „Корниш“. Отвъд беше пристанището, а зад него — тъмното Средиземно море. Някъде там беше неговият спасителен изход. Вече не му бе позволено да идва в Бейрут без пътека за бягство по море. Следващият шеф имаше планове за него — или поне така бе чул да се говори в Службата. За специална служба това беше много клюкарско място.

Точно тогава мобилният телефон на Михаил светна. Получи съобщение от булевард „Цар Саул“, в което се казваше, че компютрите не могат да идентифицират мъжа, който го бе придружил в асансьора. Съветваха го да продължи да бъде предпазлив, каквото и да означаваше това. Пусна щорите, дръпна пердетата и угаси светлините в стаята една по една, докато настана пълен мрак. Едва тогава седна в края на леглото, заби поглед в ивицата светлина под вратата и зачака телефонът да звънне.

* * *

Не беше необичайно информаторът да закъснява. Той припомняше на Михаил при всяка възможност, че е много зает човек. Затова не беше изненада, че минаваше десет часът, а все още нямаше обаждане от Сами Хадад. Най-накрая в десет и четвърт телефонът звънна.

— Влиза във фоайето. С двама приятели е, и двамата са въоръжени.

Михаил затвори и остана седнал още десет минути. След това, с пистолет в ръка, тръгна към входното антре и залепи ухо на вратата. Не чу нищо навън и върна пистолета на кръста си. После излезе в коридора, който беше пуст, с изключение на един-единствен служител от поддръжката. В бара на покрива картинката беше обичайната: богати ливанци, хора от емирствата в обичайните им бели кандури, китайски бизнесмени, светнали от алкохола, дилъри на наркотици, проститутки, комарджии, търсачи на приключения, глупаци… Морският бриз си играеше с косите на жените и браздеше водата в басейна. Пулсиращата музика, пускана от професионален диджей, беше истинско аудиопрестъпление срещу човечеството.

Михаил си проправи път към най-отдалечения ъгъл на бара, където Кловис Мансур, потомък на династията на търговци на антики Мансур, седеше сам на белия диван с лице към Средиземно море. Беше заел поза като за фотосесия, с чаша шампанско в едната ръка и димяща цигара в другата. Носеше тъмен италиански костюм и разкопчана на врата бяла риза, изработена ръчно специално за него от шивача му в Лондон. Златният му ръчен часовник беше с размерите на слънчев. Парфюмът му се стелеше зад него като мантия.

— Закъсня, хабиби[5] — каза той, когато Михаил седна на отсрещния диван. — Тъкмо се канех да си тръгвам.

— Не, не се канеше.

Михаил огледа интериора на бара. Двамата бодигардове на Мансур бъркаха в купичка с шамфъстък на съседната маса. Мъжът от асансьора се бе облегнал на парапета. Преструваше се, че се наслаждава на гледката към морето, докато държеше телефона до ухото си.

— Познаваш ли го? — попита Михаил.

— Никога не съм го виждал. Питие?

— Не, благодаря.

— По-добре да пийнеш.

Мансур махна на преминаващия сервитьор и поръча втора чаша шампанско. Михаил извади тъмножълт плик от джоба на сакото си и го сложи на ниската маса.

— Какво е това? — попита Мансур.

— Знак на уважение.

— Пари ли?

Михаил кимна.

— Не работя за теб, защото се нуждая от пари, хабиби. Все пак си имам достатъчно собствени. Работя за теб, защото искам да остана в бизнеса.

— Началниците ми предпочитат да си плащат.

— Началниците ти са стиснати изнудвачи.

— На твое място, преди да ги нарека така, бих погледнал в плика.

Мансур го отвори, вдигна вежди и го пъхна във вътрешния джоб на сакото си.

— Какво имаш за мен, Кловис?

— Париж — каза търговецът на антики.

— Какво за Париж?

— Знам кой го е направил.

— Как?

— Не съм сигурен — отвърна Мансур, — но е възможно да помогна той да си плати за това.

4.

Бейрут — Тел Авив

Беше два и половина през нощта, когато Михаил най-накрая се прибра в стаята си. Не забеляза нищо, което да му подскаже, че някой е влизал там в негово отсъствие; дори увитото в станиол шоколадче беше на същото място и под същия ъгъл върху възглавницата. След като го подуши за следи от арсеник, внимателно захапа края му. После, в необичаен пристъп на нервност, замъкна всяка мебел, която не бе прикрепена към пода, във входното антре и затисна вратата. Когато привърши барикадата, отвори пердетата и щорите и затърси своето средство за спасение сред корабните светлинки в Средиземно море. Веднага се упрекна, че подобна мисъл изобщо му е хрумнала. Пътят за бягство трябваше да се използва само в много краен случай. Притежанието на разузнавателна информация не попадаше в тази категория — дори и ако имаше потенциала да предотврати друга катастрофа като тази в Париж.

Наричат го Саладин…

Михаил се изтегна на леглото, опря гръб на таблата и придърпвайки пистолета до себе си, се взря в сенчестия силует на своята барикада. Стори му се наистина позорна гледка. Пусна телевизора и се разходи по каналите на полуделия Близък изток, докато досадата не го доведе до прага на съня. За да остане буден, изпи една кола от минибара и се замисли за жената, която глупаво бе позволил да се изплъзне измежду пръстите му. Беше красива американка с безупречно протестантско родословно дърво, която бе работила за ЦРУ и от време на време — за Службата. В момента живееше в Ню Йорк, където отговаряше за специална колекция от картини в Музея за съвременно изкуство. Беше дочул, че се среща доста сериозно с един мъж, който на всичкото отгоре бе брокер на акции. Поколеба се дали да не ѝ се обади просто за да чуе гласа ѝ, но реши, че ще е неразумно. Тя беше изгубена за него, също като Русия.

Как е истинското му име, Кловис?

Не съм сигурен, че някога е имал такова.

Откъде е?

Преди може да е бил от Ирак, но сега е син на халифата…

Накрая небето зад прозореца стана тъмносиньо от настъпващото утро. Михаил оправи стаята си и трийсет минути по-късно седна с кървясали очи на задната седалка на колата на Сами Хадад.

— Как мина? — попита ливанецът.

— Пълна загуба на време — отговори Михаил, докато широко се прозяваше.

— Сега накъде?

— Тел Авив.

— Пътят никак не е лек, приятелю.

— Тогава може би трябва да ме закараш до летището.

Полетът му беше в осем и половина. Мина през паспортния контрол, преструвайки се на усмихнат и малко сънен канадец, след това зае мястото си в първа класа на борда на самолета на „Мидъл Ист Еърлайнс“, който пътуваше за Рим. За да се изолира от съседа си — турски търговец с нелицеприятна външност, той се направи, че чете сутрешните вестници. А всъщност обмисляше всички възможни причини самолет от флота на правителството на Ливан да не успее да стигне безопасно до крайната си точка. Като начало, каза си той мрачно, смъртта му би имала последствия и информацията му щеше да умре с него.

За колко пари говорим, Кловис?

Четири милиона, може би пет.

Последно?

По-скоро пет…

Самолетът кацна в Рим без инциденти, но на Михаил му трябваха почти два часа, за да премине през организираната блъсканица на паспортния контрол на летище Фиумичино. Престоят му в Италия бе кратък, колкото да смени самоличността си и да се прехвърли на друг самолет, този път на „Ел Ал“, за Тел Авив. Кола на Службата го чакаше на „Бен Гурион“. Отведе го на север към булевард „Цар Саул“. Сградата в западния край на улицата представляваше изложена на показ измама, също като крепостта на Пол Русо на Рю дьо Гренел. Над входа ѝ нямаше табела, липсваха метални букви, които да съобщават кой е обитателят. Всъщност абсолютно нищо не подсказваше, че това е централата на една от най-страховитите и уважавани разузнавателни служби в света. По-внимателно наблюдение разкриваше, че има сграда в сградата, която се ползваше със собствено електрозахранване, водоснабдителна система, канализация и сигурна комуникационна мрежа. Служителите носеха два ключа. Единият отваряше необозначената врата във фоайето, а с другия се задействаше асансьорът. Онези, които извършеха непростимия грях да загубят единия или двата ключа, бяха прогонвани в Юдейската пустиня и никой не ги виждаше и не чуваше за тях след това.

Като повечето оперативни агенти, Михаил влезе в сградата през подземния паркинг и после тръгна нагоре към етажа на началниците. Заради късния час — който според охранителните камери бе девет и половина — коридорът беше тих като в училище през ваканция. От открехнатата врата в дъното му струеше тънък ромб светлина. Михаил почука леко и като не чу отговор, влезе. В удобен кожен стол зад бюро от опушено стъкло се бе настанил Узи Навот, който скоро щеше да бъде бивш шеф на Службата. Той се мръщеше пред отворена папка като пред сметка, която не може да си позволи да плати. До лакътя му зееше отворена кутия с виенски маслени сладки. Само две бяха останали, което не бе добър знак.

Накрая Навот вдигна поглед и махна пренебрежително с ръка на Михаил да седне. Носеше риза на тънки райета, която бе правена за по-слаб човек, и очила без рамки, любими на германските интелектуалци и швейцарските банкери. Косата му, някога червеникаворуса, сега бе сребристосива. Той се втренчи за един дълъг миг в новодошлия със зле прикрита враждебност. Не такова посрещане бе очаквал Михаил, но пък напоследък никой не знаеше какво да очаква от срещите с Узи Навот. Имаше слухове, че наследникът му възнамерява да го запази под друга длъжност, което си бе светотатство в служба, за която смяната на върха беше почти въпрос на религиозна доктрина. Ала официално бъдещето му си оставаше неясно.

— Някакви проблеми по пътя от Бейрут? — попита най-сетне Навот, сякаш въпросът току-що му бе хрумнал.

— Никакви — отговори Михаил.

Узи натисна троха от сладките с върха на дебелия си пръст.

— Следиха ли ви?

— Нищо, което да сме забелязали.

— А мъжът, който се качи заедно с теб в хотелския асансьор? Видя ли го пак?

— В бара на покрива.

— Нещо подозрително?

— Всички в Бейрут изглеждат подозрително. Затова е Бейрут.

Навот бутна трохата в кутията. След това извади снимка от папката и я хвърли през бюрото към Михаил. На нея имаше мъж, седнал на предната седалка на луксозен автомобил на крайбрежен булевард. Прозорецът на колата бе разбит. Мъжът, превърнат в кървава пихтия, съвсем очевидно беше мъртъв.

— Позна ли го? — попита Навот.

Михаил присви съсредоточено очи.

— Внимателно огледай колата.

Михаил така и направи. И тогава разбра. Мъртвият мъж бе Сами Хадад.

— Кога са го убили?

— Скоро след като те е оставил на летището. И това е било само началото.

Навот бутна друга снимка през бюрото, изобразяваща разрушена сграда на елегантна улица в центъра на Бейрут. Беше галерия „Мансур“ на улица „Мадам Кюри“. По тротоара бяха пръснати крайници и глави. Но не бяха човешки. Това бе великолепната колекция от статуи на Кловис Мансур.

— Надявах се — започна Навот след известно мълчание, — че последните ми дни като шеф ще минат без инциденти. Вместо това трябва да се занимавам със загубата на най-добрия ни наемник на терен в Бейрут и на информатор, когото дълго вербувахме.

— По-добре, отколкото мъртъв оперативен агент.

— Нека аз преценя това. — Узи взе двете снимки и ги върна в папката. — Какво имаше Мансур за теб?

— Човекът, който стои зад атентата в Париж.

— Кой е той?

— Наричат го Саладин.

— Саладин? — оживи се Навот, докато затваряше папката.

— Е, това е някакво начало.

* * *

Узи остана в кабинета си дълго след като Михаил си тръгна. На бюрото нямаше нищо освен бележника му, подвързан с естествена кожа, в който бе написал една-единствена дума. Саладин… Само човек с високо самочувствие би си дал такова кодово име, човек с огромни амбиции… Истинският Саладин бе обединил мюсюлманския свят под властта на династията Аюбиди, завоювайки Йерусалим от кръстоносците. Може би новият му съименник имаше същите намерения. За своя дебют бе избрал да изравни със земята еврейска цел насред Париж, като така бе атакувал две страни, две цивилизации едновременно. Със сигурност, помисли си Навот, успехът на атентата само е подсилил жаждата му за кръв. Беше въпрос на време да удари отново.

Засега Саладин беше френски проблем. Но фактът, че четирима израелски граждани бяха загинали при нападението, даваше на Навот основание да се намеси в Париж. Както и името, което Кловис Мансур бе прошепнал в ухото на Михаил в Бейрут. Всъщност с помощта на малко умели пазарлъци само това име можеше да е достатъчно, за да осигури на Службата място край масата на операцията. Навот вярваше в силата на убеждението. Бивш оперативен агент и вербовчик на шпиони, той владееше способността да представи сламка за чисто злато. Трябваше му единствено човек, който да се грижи за интересите на Службата при съвместно френско-израелско начинание. Имаше предвид само един кандидат, легендарен агент, който провеждаше операции на френска земя, откакто бе младеж на двайсет и две. Нещо повече, въпросният агент бе познавал Хана Вайнберг лично. За нещастие, премиерът имаше други планове за него.

Той погледна колко е часът: беше десет и петнайсет.

Посегна към телефона и набра отдел „Пътувания“.

— Трябва да летя за Париж утре сутринта.

— В шест или в девет часа?

— Шест — каза унило Узи.

— Кога се връщате?

— Още същата вечер.

— Готово.

Навот затвори и след това направи едно последно обаждане. Въпросът, който постави, бе задаван много пъти преди това.

— Колко време му трябва, за да свърши?

— Близо е.

— Колко близо?

— Може би тази вечер, най-късно утре.

Навот остави слушалката на мястото ѝ и зарея поглед из просторния кабинет, който скоро нямаше да е негов.

Най-късно утре…

Може би, помисли си той. А може би не.

5.

Израелски музей, Йерусалим

В далечния ъгъл на лабораторията за консервация от белия таван до белия под се спускаше черна завеса. Зад нея имаше два еднакви дъбови италиански статива, две халогенни лампи, фотоапарат „Никон“, закрепен на триножник, палитра, купчинка памучни тампони, стар сиди плейър, омазан с няколко различни цвята. И масичка на колелца, пълна с бои, материали, разтворители, дървени дюбели и няколко самурени четки номер 7 на „Уинсър и Нютън“. През повечето време от последните четири месеца реставраторът се бе трудил там сам, понякога до късно вечер, понякога чак до зори. Той нямаше служебен пропуск за музея, защото всъщност работеше за друга институция. Щатните реставратори бяха посъветвани да не споменават за присъствието му, дори да не произнасят името му. Не им бе позволено да обсъждат и голямата олтарна картина от стар италиански майстор, която бе подпряна на стативите. И картината, и реставраторът имаха опасно и трагично минало.

Мъжът беше под средния ръст — около метър и седемдесет, не повече — с крехко телосложение. Имаше високо чело и тясна брадичка, широки изразени скули и дълъг костелив нос, който изглеждаше като издялан от дърво. Тъмната му коса бе късо подстригана и прошарена на слепоочията, очите му бяха обагрени в неестествен нюанс на зеленото. Възрастта му бе една от най-строго пазените тайни в Израел. Неотдавна, когато некрологът му се появи във всички вестници по света, не беше публикувана нито една достоверна година на раждане. Новината за неговата смърт бе част от сложна операция, целяща да измами враговете му от Москва и Техеран. Те повярваха, че историята е истинска, и тази заблуда позволи на реставратора да им отмъсти. Скоро след завръщането му в Йерусалим съпругата му роди близнаци: момиче, кръстено Ирене — на майка му, и момче на име Рафаел. Сега майката, дъщерята и синът бяха трима от най-зорко пазените хора в Израел. Както и самият реставратор. Той идваше и си отиваше в брониран американски джип, придружаван от бодигард, двайсет и пет годишен убиец с кафяви очи. Младият мъж седеше пред вратата на лабораторията през цялото време, докато той бе вътре.

Появата му в музея в една мрачна и дъждовна сряда през декември, няколко дни след раждането на децата му, предизвика шок и дълбоко облекчение у останалите реставратори. Те бяха предупредени, че той не обича да го гледат, докато работи. Ала въпреки това редовно надничаха в неговата скрита зад завесата пещера, за да зърнат картината със собствените си очи. В интерес на истината той не можеше да ги вини. „Рождество със свети Франциск и свети Лаврентий“ на Караваджо беше може би най-известното изчезнало произведение на изкуството. То бе откраднато от църквата „Сан Лоренцо“ в Палермо през октомври 1969 г., а сега формално се водеше собственост на Ватикана. Светият престол разумно бе решил да премълчи новината за връщането на картината до завършването на реставрацията ѝ. Както ставаше често със съобщенията на Ватикана, официалната версия щеше напълно да се размине с истината. В нея нямаше да се спомене фактът, че легендарен израелски разузнавач на име Габриел Алон е намерил изчезналата картина, окачена в църква в северния италиански град Бриено. Нито че на същия легендарен разузнавач е поверена задачата за нейната реставрация.

През дългата си кариера той бе извършил няколко необичайни реставрации — веднъж например възстанови портрет на Рембранд, който бе прострелян с куршум. Но картината на Караваджо върху стативите на Габриел бе със сигурност най-повреденото платно, което някога бе виждал. Малко се знаеше за дългия ѝ път от „Сан Лоренцо“ до църквата, където той я бе намерил. Историите обаче бяха безбройни. Била дадена на мафиотски бос като награда и я изваждали единствено за важни срещи на неговите главорези. Била изядена от плъхове, повредена от наводнение, горяла в пожар. Габриел беше сигурен само в едно: макар и сериозни, повредите по картината не бяха фатални. Но Ефраим Коен, шефът на отдела за реставрация в музея, не беше толкова сигурен. След като видя платното за пръв път, той посъветва Габриел да му даде последно причастие и да го върне на Ватикана в същия дървен ковчег, в който бе пристигнало.

— Имай малко вяра — каза му Габриел.

— Не — отвърна Коен. — Нямам толкова талант.

Коен, също както и останалите от екипа, бе чул историите за пропуснатия краен срок, за неплатените възнаграждения, за закъснялото откриване на църквата. Бързината на охлюв, с която Габриел работеше, беше легендарна, почти колкото подвизите му на тихия фронт из Европа и Близкия изток. Но скоро откриха, че мудността му е нарочна, а не инстинктивна. Една вечер, докато оправяше със замах повреденото лице на свети Франциск, той обясни на Коен, че изкуството на реставрацията е като правенето на любов. Най-добре било всичко да се върши бавно и с педантично внимание към всеки детайл, с периодични прекъсвания за почивка и освежаване. Но ако творецът и неговият обект се познават добре, реставрацията може да се прави с необичайна бързина, постигайки общо взето същия резултат.

— С Караваджо сте стари приятели, така ли? — попита Коен.

— Сътрудничили сме си в миналото.

— Значи, слуховете са верни?

Габриел рисуваше с дясната си ръка. Премести четката в лявата и продължи да работи със същата сръчност.

— Какви слухове? — попита той след малко.

— Говори се, че ти си реставрирал „Полагането на Христос в гроба“ по поръчка на Ватиканските музеи преди няколко години.

— Не бива никога да даваш ухо на слухове, Ефраим, особено когато те се отнасят за мен.

— Нито на новините — допълни мрачно Коен.

Работното му време бе хаотично и непредсказуемо. Можеше да мине и цял ден без следа от него. А след това Коен идваше в музея и виждаше, че голяма част от платното е била чудодейно реставрирана. Със сигурност си имаше таен асистент, мислеше си той. Или самият Караваджо се вмъкваше в музея нощем с меч в едната ръка и четка в другата, за да му помага в работата. След една нощна сесия — толкова продуктивна, че след нея Девата се бе върнала към първоначалния си блясък — Коен наистина провери записите от охранителните камери. Откри, че Габриел бе влязъл в лабораторията в десет и половина вечерта и си бе тръгнал в седем и половина на следващата сутрин. Дори и бодигардът с кафявите очи не беше с него. И докато гледаше как призрачната фигура се движеше с един кадър в секунда из полуосветената зала, Коен си помисли: „А може би е истина, той все пак е архангел“.

Когато идваше в нормалните работни часове, винаги звучеше музика. „Бохеми“ му беше особено любима. И наистина, пускаше я толкова често, че Коен, който не говореше и дума италиански, можеше да изпее Che gelida manina[6] наизуст. Влезеше ли веднъж Габриел в пещерата си зад завесата, не излизаше, докато не свърши работа. Нямаше разходки сред скулптурите в градината на музея, за да прочисти мислите си, нито отскачаше често до служебната столова за доза кофеин. Чуваше се само музика и тихото тупане на четката, а от време на време по някое щракване с фотоапарата „Никон“, с което документираше неумолимия си прогрес. Преди да си тръгне от лабораторията, почистваше четките и палитрата и подреждаше масичката на колелца — и то изрядно, за да може да забележи, ако някой му е пипал нещата в негово отсъствие. След това музиката спираше, халогенните лампи угасваха и след сърдечно кимване към другите, поемаше навън.

В началото на април, когато зимните дъждове бяха само спомен, а дните бяха станали топли и слънчеви, той вече с всички сили препускаше към финалната права, която единствен виждаше. Оставаше само крилатият ангел на Бога, момче с кожа като от слонова кост, което се носеше в горната част на композицията. Странен избор да го остави за накрая, мислеше си Коен, тъй като ангелчето бе пострадало сериозно. По крайниците му имаше много излющвания на боята, бялата му дреха бе съсипана. Само дясната му ръка, която сочеше към небето, беше непокътната. Габриел реставрира ангела след серия от маратонски сеанси. Те бяха забележителни с тишината си — освен че не звучеше музика, се случи и нещо друго, докато възстановяваше кестенявата коса на херувима: в Париж избухна мощна бомба. Той стоя дълго пред малкия телевизор в лабораторията, докато палитрата му бавно съхнеше, и гледаше как вадят трупове изпод развалините. А когато снимка на жена на име Хана Вайнберг се появи на екрана, мъжът трепна, сякаш нещо невидимо го удари. След това изражението му стана мрачно и зелените му очи заблестяха от гняв. Коен се изкушаваше да попита легендарния разузнавач дали бе познавал тази жена, но реши да премълчи. С него можеше да се говори за картини и за времето, но когато избухваха бомби, вероятно бе по-добре да се спазва дистанция.

В деня, в който Узи Навот отпътува за Париж, Габриел пристигна в лабораторията преди изгрев-слънце и остана в малката си пещера дълго след като музеят бе затворил. Ефраим Коен си намери причина да постои до късно, тъй като усещаше, че краят е близо, и искаше да е там, за да го види с очите си. Малко след осем вечерта долови познатия звук от оставянето на четките номер 7 на „Уинсър и Нютън“ върху алуминиевия плот на подвижната масичка. Коен надникна незабелязано през малката пролука в завесата и го видя да стои пред платното, беше подпрял с ръка брадичката си, главата му бе леко килната настрани. Остана в тази поза, застинал като фигурите на картината, докато бодигардът с кафявите очи нахлу в лабораторията и му пъхна припряно телефон в ръката. Той го вдигна неохотно към ухото си, послуша мълчаливо и измърмори нещо, което Коен не успя съвсем да разбере. След миг и двамата с бодигарда тръгнаха.

Като остана сам, Ефраим Коен се вмъкна зад завесата, застана пред платното и едва успя да си поеме дъх. Най-накрая взе четката от масичката на колела и я пъхна в джоба на престилката си. Не е честно, помисли си, докато гасеше халогенните лампи. Може би той все пак беше архангел.

6.

Маале Хахамиша, Израел

Старият кибуц Маале Хахамиша се намираше на стратегически хълм в скалистите западни подстъпи на Йерусалим, недалеч от арабското градче Абу Гош. Основан по време на Арабското въстание от 1936–39 г., той беше едно от петдесет и седемте поселища тип „стена и кула“. Бяха издигнати набързо в завладяната от британците Палестина в отчаян опит да се подсигури ционисткото начинание и в крайна сметка да се възстанови древното царство Израел. Името на това поселище идваше от една история за отмъщение. В превод от иврит Ma’ale Hahamisha означаваше „Възходът на петимата“. Това бе несъвсем деликатно напомняне, че арабски терорист от близко село бе загинал от ръцете на петима евреи от кибуца.

Въпреки бруталните обстоятелства около своето раждане, кибуцът бе станал проспериращ благодарение на карфиола, прасковите и чаровния си планински хотел. Ари Шамрон, някогашен шеф на Службата в два мандата и сив кардинал на израелското разузнаване, често използваше този хотел за срещи, когато те не можеха да се проведат на булевард „Цар Саул“ или в таен апартамент. Една такава среща се състоя във великолепен септемврийски следобед през 1972 г. Тогава гостът, пристигнал без особено желание, беше обещаващият млад художник Габриел Алон. Шамрон го беше измъкнал от Академията по изобразително изкуство и дизайн „Бецалел“. Палестинската терористична група „Черният септември“ току-що бе убила единайсет израелски спортисти и треньори на Олимпийските игри в Мюнхен и Шамрон искаше отмъщение. А Габриел, чийто майчин език бе немският и който бе живял в Европа, беше най-подходящ за това дело. С непокорството на младостта Габриел му каза да си търси някой друг, ала Шамрон го принуди да се подчини на волята му. И го направи не за последен път…

Кодовото име на операцията „Божи гняв“ беше избрано от Шамрон, за да придаде на начинанието окраска на свръхестествено възмездие. Три години Габриел и малък екип оперативни работници дебнаха плячката си из цяла Западна Европа и Близкия изток, убиваха през нощта и посред бял ден, живяха в страх, че във всеки миг могат да бъдат арестувани от местните власти и обвинени в убийство. Общо дванайсет членове на „Черният септември“ загинаха от техните ръце. Габриел лично уби шестима терористи със своя 22-калибров пистолет „Берета“. Винаги когато бе възможно, прострелваше жертвите си единайсет пъти. Слепоочията му побеляха от напрежението и изтощението. Шамрон наричаше белите му коси „петна от пепел по принца на огъня“.

Габриел възнамеряваше да се върне към кариерата си на художник, но всеки път, когато заставаше пред платно, виждаше само лицата на мъжете, които беше застрелял. И с благословията на Шамрон замина за Венеция да учи реставрация под самоличността на италианец емигрант на име Марио Делвекио. Когато чиракуването му приключи, се върна в Службата и пак попадна в очакващите го прегръдки на Ари Шамрон. Под прикритието на талантлив, но мълчалив реставратор, живеещ в Европа, той елиминира някои от най-опасните врагове на Израел — включително Абу Джихад, талантливата дясна ръка на Ясер Арафат. Застреля го пред съпругата и децата му в Тунис. Арафат отвърна на удара, като нареди на терорист да сложи бомба под колата на Габриел във Виена. Експлозията уби малкия му син Даниел и тежко рани Леа, първата му съпруга. В момента тя живееше в психиатрична клиника от другата страна на хребета срещу Маале Хахамиша, заключена в затвор от спомени и с обезобразено от огъня тяло. Болницата се намираше в старото арабско село Деир Ясин, където еврейските бойци от паравоенните групи „Лехи“ и „Иргун“ бяха избили над хиляда палестинци в нощта на 9 април 1948 г. Иронията бе жестока — съсипаната жена на израелския ангел на отмъщението трябваше да живее сред призраците на Деир Ясин. Ала такъв бе животът на два пъти Обетованата земя… От миналото не можеше да се избяга. Арабите и евреите бяха свързани от омраза, кръв и жертви. И за наказание бяха принудени да живеят като враждуващи съседи цяла вечност.

Годините след атентата във Виена за Габриел бяха изгубени. Прекарваше ги като отшелник в Корнуол, скиташе се тихо из Европа, за да реставрира картини, и се опитваше да забрави миналото. Накрая Шамрон отново го потърси и връзката между Габриел и Службата бе подновена. По заръка на наставника си той проведе едни от най-славните операции в историята на израелското разузнаване. Всички останали се съизмерваха с неговите успехи, особено Узи Навот. Двамата с Габриел бяха неразривно свързани — също като арабите и евреите в Палестина. Те бяха синовете на Ари Шамрон, доверените наследници на службата, която той бе създал и отгледал. Габриел, по-големият син, беше сигурен в любовта на баща си, но Навот винаги се бореше за одобрението му. Той получи шефския пост само защото Габриел го отказа. Сега, женен повторно и пак станал баща, Габриел най-накрая бе готов да заеме полагащото му се място на шефския етаж на булевард „Цар Саул“. За Узи Навот това беше накба — думата, която арабите използваха, за да опишат катастрофата с прогонването им от палестинската земя.

Старият хотел в Маале Хахамиша беше на около километър от границата от 1967 г. и от терасата на ресторанта можеше да се видят подредените жълти светлини на еврейските селища, спускащи се по хълмовете към Западния бряг. Терасата бе потънала в тъмнина, само пламъчетата на няколко свещи, подухвани от вятъра, едва трептяха по празните маси. Навот се беше настанил в далечния ъгъл, същия, в който бе чакал Шамрон в онзи септемврийски следобед през 1972 г. Габриел седеше до него, вдигнал яката на коженото си яке, за да се предпази от студа. Узи мълчеше. Взираше се надолу в светлините на Хар Адар, първото израелско селище отвъд Зелената линия.

— Мазел тов — каза той накрая.

— За какво?

— Картината — отвърна Навот. — Чух, че е почти завършена.

— Къде чу подобно нещо?

— Следях напредъка ти. Премиерът също. — Той погледна Габриел през малките си очилца без рамки. — Наистина ли е готова?

— Така мисля.

— Какво значи това?

— Означава, че искам да я погледна още веднъж сутринта. Ако ми хареса, ще я грундирам и ще я пратя обратно във Ватикана.

— И то само десет дни след изтичането на крайния ти срок.

— Всъщност единайсет. Но кой ли ги брои?

— Аз. — Узи му се усмихна тъжно. — Отсрочката на присъдата ми хареса, колкото и кратка да беше.

Между тях отново се настани мълчание. Атмосферата далеч не бе приятелска.

— В случай че ти е убягнало — каза най-накрая Навот, — време е да подпишеш новия си договор и да се пренесеш в кабинета си. Планирах да си събера нещата днес, но се наложи да предприема още едно пътуване като шеф.

— Къде?

— Получих разузнавателна информация, която трябваше да споделя с френските ни братя, става въпрос за атентата в Центъра „Вайнберг“. А и исках да се уверя, че преследват нападателите с необходимата сериозност. Все пак четирима израелски граждани бяха убити, да не говорим за жената, която някога направи много голяма услуга на Службата.

— Знаят ли за нашите връзки с нея?

— Французите ли?

— Да, Узи, французите.

— Пратих екип да огледа апартамента ѝ след атаката.

— И какво докладваха?

— Екипът не намери следи, водещи към определен израелски разузнавач, който някога бе взел назаем картината на Ван Гог, за да открие терорист. Нито някакви препратки към Зизи ал Бакари, инвестиционния мениджър на кралското семейство на Саудитска Арабия и генерален изпълнителен директор на фирма Джихад. — Навот замълча за миг, след това добави: — Бог да се смили над душата му.

— Ами картината?

— Била си е на обичайното място. Сега, като се замисля, екипът трябваше да я вземе.

— Защо?

— Както без съмнение си спомняш, нашата Хана така и не се омъжи. Няма братя и сестри. Завещанието ѝ за картината е напълно категорично. За нещастие, френското разузнаване е стигнало до адвоката ѝ, преди той да успее да се свърже с нас.

— За какво говориш, Узи?

— По всичко личи, че Хана е имала доверие само на един човек на този свят да се грижи за безценното платно на Ван Гог.

— На кого?

— На теб, разбира се. Но има един проблем — въздъхна Навот. — Французите са взели картината ѝ за заложник. И искат много голям откуп.

— Колко?

— Французите не искат пари, Габриел. Искат теб.

7.

Маале Хахамиша, Израел

Навот постави снимка на масата, на която се виждаше улица в Бейрут, посипана с древни отломки от галерия за антики.

— Предполагам, че си видял това.

Габриел бавно кимна. Беше прочел за смъртта на Кловис Мансур във вестниците. На фона на събитията в Париж, бомбата в Бейрут получи съвсем незначително внимание. Нито една медия не се опита да свърже двете случки, нито предположи, че Кловис Мансур е бил на заплата към някое чуждо разузнаване. А в интерес на истината той получаваше пари от поне четири служби: ЦРУ, МИ6, йорданската Главна разузнавателна дирекция и Службата. Габриел знаеше това: докато го подготвяха да поеме шефския пост, бе изчел доклади за всички настоящи операции и сътрудници.

— Кловис бе един от най-добрите ни източници на информация в Бейрут — обясни Навот. — Особено когато ставаше въпрос за дела, свързани с пари. Напоследък следеше намесата на ИДИЛ в незаконната търговия с антики, затова поиска спешна среща в деня след избухването на бомбата в Париж.

— Кого изпрати?

Навот отговори и събеседникът му го погледна озадачено:

— И откога Михаил се занимава с агенти?

Навот сложи още една снимка на масата. Тя бе направена от поставена нависоко охранителна камера и беше със средно качество. На нея се виждаха двама мъже, седнали край малка кръгла маса. Единият беше Кловис Мансур. Както винаги, той бе безупречно облечен, но мъжът срещу него изглеждаше така, сякаш за случая бе взел дрешките си назаем. В центъра на масата върху нещо, което приличаше на ивица шаяк, стърчеше глава в реални размери, очите ѝ се взираха безизразно в празното пространство. Габриел разпозна, че антиката е с римски произход. Предположи, че зле облеченият мъж разполагаше с още части от статуята, може би с цялата. Идеално запазената глава бе просто неговата първа карта в играта.

— Няма дата и час — отбеляза той.

— Правена е на двайсет и втори ноември в четири и петнайсет следобед — поясни Навот.

— Кой е човекът с римската антика?

— Визитката му го идентифицира като Ияд ал Хамза.

— Ливанец ли е?

— Сириец — отвърна Навот. — Очевидно е пристигнал в града с цял камион антики за продан: гръцки, римски, персийски… Всички са с високо качество, по много от тях има издайнически следи от скорошни разкопки. Едно от местата, на които се е опитал да пробута стоката си, е била галерия „Мансур“. Кловис показал интерес към няколко антики, но след като направил дискретни проучвания, решил да се откаже.

— Защо?

— Защото се говорело, че господинът от Сирия продавал ограбени статуи, за да събира пари за „Ислямска държава“. Явно средствата са били за основния фонд на ИДИЛ. Сирийският посредник работел от името на високопоставен лидер на групировката, който изграждал терористична мрежа, способна да напада цели на Запад.

— Този лидер има ли си име?

— Наричат го Саладин.

Габриел вдигна очи от фотографията.

— Колко грандоманско.

— Напълно съм съгласен.

— Предполагам, че Кловис не е успял да научи истинското му име, нали?

— Нямахме толкова късмет.

— Откъде е?

— Висшите командири на ИДИЛ до един са иракчани. Те гледат на сирийците като на работни мулета.

Габриел отново сведе поглед към снимката.

— Защо Кловис не ни е уведомил за това по-рано?

— Изглежда, му е изскочило от ума.

— Или пък може би лъже.

— Кловис Мансур да лъже? Как въобще можа да ти хрумне подобно нещо?

— Той е ливански търговец на антики.

— А каква е твоята хипотеза? — попита Навот.

— Имам чувството, че Кловис е изкарал много пари от продажбата на онези антики. И когато е избухнала бомбата в сърцето на Париж, е решил, че ще е разумно да се подсигури. Затова е дошъл при нас със скалъпената историйка за това как е прекалено добродетелен, за да търгува с такива като ИДИЛ.

— Само че тази историйка — вметна Навот — му струваше живота.

— Откъде знаеш?

— Убиха и Сами Хадад. Ще ти спестя снимката.

— Защо само Кловис и Сами? Защо не и Михаил?

— Не знам. И аз се питам същото… Просто съм доволен, че поне не затриха и него. Това щеше да ми провали прощалното парти.

Габриел върна снимката.

— Колко информация даде на французите?

— Достатъчно, за да им стане ясно, че заговорът срещу Центъра „Вайнберг“ е възникнал в халифата. Те не бяха изненадани. Всъщност вече много добре знаеха за сирийската връзка. И двамата нападатели пътували дотам миналата година. Едната е французойка от алжирски произход. А съучастникът ѝ е белгиец от квартала Моленбек в Брюксел.

— От Белгия ли? Колко изненадващо! — възкликна подигравателно Габриел.

Хиляди мюсюлмани от Франция, Великобритания и Германия бяха отпътували за Сирия, за да се бият на страната на ИДИЛ, но мъничката Белгия си бе спечелила спорната слава на най-голям доставчик на човешка сила за ислямския халифат на глава от населението.

— И къде са те сега? — попита Габриел.

— След няколко минути френският министър на вътрешните работи ще обяви, че са се върнали в Сирия.

— Как са стигнали дотам?

— С „Ер Франс“ до Истанбул с фалшиви паспорти.

— Ама разбира се! — Настъпи тишина. Накрая Габриел попита: — Какво общо има това с мен, Узи?

— Французите са загрижени, че ИДИЛ са успели да създадат сложна мрежа на френска земя.

— А така ли е?

— Освен това французите са загрижени — продължи Навот, пренебрегвайки въпроса му, — че тази мрежа има намерение да удари отново. И то скоро. Очевидно бързат да я разплетат преди следващата атака. И искат ти да им помогнеш да направят това.

— Защо аз?

— Изглежда, че имаш обожател във френските служби за сигурност. Казва се Пол Русо. Ръководи малка оперативна единица, наречена група „Алфа“. И настоява да отидеш в Париж утре сутринта на среща.

— А ако не го направя?

— Тогава картината никога няма да напусне френската територия.

— Утре трябва да се видя с министър-председателя. Той ще съобщи на света, че не съм бил убит от бомба на Бромптън Роуд. Ще съобщи, че съм новият шеф на Службата.

— Да — отрони мрачно Навот. — Знам.

— Може би ти трябва да работиш с французите.

— Предложих им го.

— И какво?

— Искат точно теб. — Навот замълча, след това добави: — Историята на моя живот.

Габриел се опита да потисне усмивката си и не успя.

— Това има и добра страна — продължи Навот. — Министър-председателят смята, че съвместната операция с французите ще помогне за възстановяване на отношенията ни със страна, която някога е била ценен и доверен съюзник.

— Дипломация чрез специални операции?

— Може и така да се каже.

— Е — кимна Габриел, — изглежда, двамата с премиера сте измислили всичко.

— Идеята е на Пол Русо, не наша.

— Нима, Узи?

— Какво намекваш? Подозираш ме, че съм изфабрикувал всичко, за да задържа работата си още малко?

— А така ли е?

Навот размаха ръка, сякаш за да отпъди лоша миризма.

— Приеми операцията, Габриел — заради Хана Вайнберг, ако не за друго. Влез в мрежата. Открий кой в действителност е Саладин и откъде действа. След това го обезвреди, преди да избухне друга бомба.

Габриел погледна на север, към далечния черен силует на планината, която разделяше Израел от това, което бе останало от Сирия.

— Ти дори не знаеш дали той наистина съществува, Узи. Засега е само слух.

— Някой е планирал атаката и е наредил пъзела под носа на френските служби за сигурност. И това не са двайсет и девет годишна жена от парижките предградия и приятелят ѝ от Брюксел. И не е слух.

Телефонът на Навот светна като драсната клечка кибрит в мрака. Той го вдигна за кратко към ухото си и го подаде на Габриел.

— Кой е?

— Министър-председателят.

— Какво иска?

— Отговор.

Габриел се взря за миг в телефона.

— Кажи му, че ще трябва да поговоря с най-влиятелния човек в държавата Израел. И че ще му се обадя утре рано сутринта.

Навот предаде съобщението и затвори.

— Какво каза той?

Узи се усмихна.

— Късмет.

8.

Улица „Наркис“, Йерусалим

Ревът на джипа на Габриел наруши дълбоката тишина на улица „Наркис“. Той слезе от задната седалка, мина през металната порта и пое по градинската алея към входа на жилищната кооперация от йерусалимски варовик. На третия етаж намери вратата към апартамента си леко открехната. Отвори я бавно и тихо и в полумрака видя Киара седнала в единия край на белия диван да кърми. Детето бе увито в одеялце. Чак когато се приближи, Габриел разбра, че това е Рафаел. Момченцето бе наследило лицето на баща си и на своя полубрат, когото никога нямаше да познава. Габриел си поигра с пухкавата тъмна косичка и след това се наведе да целуне топлите устни на Киара.

— Ако го събудиш — прошепна тя, — ще те убия.

Той се усмихна, свали велурените си мокасини и тръгна по коридора по чорапи към детската стая. Двете легълца бяха поставени до стена с нарисувани облаци. Те бяха направени от Киара и после довършени от Габриел след връщането му в Израел от операция, която се предполагаше, че ще му бъде последната. Мъжът застана до преградата на едното легло и се загледа в спящото момиченце. Не се осмеляваше да я докосне. Рафаел вече спеше по цяла нощ, но Ирене беше нощна птица, която се бе научила как да изнудва родителите си да я вземат в леглото си. Беше по-мъничка и стройна от едрия си брат, но много по-инатлива и решителна. Габриел смяташе, че има качествата на идеалния шпионин, макар че никога нямаше да ѝ позволи да поеме по неговия път. Лекарка, поетеса, художничка — всичко друго, но не и шпионин. Той нямаше да има наследник в службите, нямаше да основава професионален род. Династията на Алон щеше да свърши с неговата смърт.

Габриел погледна нагоре към мястото, където бе нарисувал лицето на Даниел сред облаците, но тъмнината правеше образа невидим. Излезе от детската стая, затвори вратата безшумно и отиде в кухнята. Ароматът на месо, задушаващо се в червено вино и ароматни подправки, се носеше изкусително във въздуха. Надникна във фурната и видя покрита оранжева касерола на решетката. До печката, подредени като за снимка в готварска книга, стояха съставките за прочутото ризото на Киара: ориз „Арборио“, настъргано сирене, масло, бяло вино и голяма мерителна кана с домашен пилешки бульон. Имаше и бутилка галилейска сира, все още неотворена. Габриел извади корковата тапа от гърлото, наля си и се върна във всекидневната.

Тихо се настани на фотьойла срещу Киара. И не за пръв път си помисли, че малкият апартамент в стария квартал Нахлаот беше прекалено тесен за четиричленно семейство, а и прекалено далече от булевард „Цар Саул“. По-хубаво бе да притежават къща в изисканите предградия по крайбрежието или по-голям апартамент в някой от лъскавите нови небостъргачи, които сякаш бяха изникнали за една нощ в крайморската част на Тел Авив. Но много отдавна Йерусалим, разкъсаният Божи град, го бе омагьосал. Той обичаше цвета на варовика и миризмата на бор, студения вятър и дъждовете през зимата. Обичаше църквите, поклонниците и харедим, които му крещяха, защото караше кола по време на шабат. Обичаше дори арабите в Стария град, които го поглеждаха тревожно, докато минаваше покрай сергиите им на пазара, сякаш някак си знаеха, че точно той е унищожил толкова много от техните най-видни терористи. И въпреки че не беше от най-религиозните, с удоволствие се разхождаше из Еврейския квартал и стоеше пред иззиданата с огромни камъни Стена на плача. Никога вече нямаше да има граница в сърцето на Йерусалим и евреите никога повече нямаше да искат разрешение, за да посещават светите си места. Сега Стената беше част от Израел и щеше да остане така до деня, в който държавата престане да съществува. В този нестабилен край на Средиземноморието кралства и империи бяха идвали и си отивали като зимните дъждове. Един ден и Израел в сегашния си вид също щеше да изчезне. Но не и докато Габриел беше жив — и със сигурност не и докато бе началник на Службата.

Отпи от сирата със земен и парлив привкус и се загледа в Киара и Рафаел, сякаш те бяха фигурите в неговата лична картина, пресъздаваща Рождество. Детето бе пуснало гърдата на майка си и лежеше заситено в ръцете ѝ, като опиянено. Киара се взираше в него, дългата ѝ къдрава коса с кестеняви оттенъци се спускаше върху рамото ѝ, а продълговатият ѝ нос и брадичката ѝ се очертаваха в полумрака. Лицето на Киара беше красиво по начин, за който времето нямаше значение. В него Габриел виждаше следи от Арабския свят, Северна Африка и Испания, както и всички други места, по които предците ѝ са се скитали, преди да се озоват в старото еврейско гето на Венеция. Именно там преди десет години, в малък офис край широкия площад на гетото, Габриел я срещна за пръв път — красивата, своенравна и високообразована дъщеря на главния градски равин. Тогава той не знаеше, че тя също е агент на Службата. Разкри му се малко след това в Рим, след инцидент, в който бяха намесени оръжия и италианската полиция. Затворен само с нея в тайна квартира, отчаяно искаше да я докосне. Ала изчака, докато случаят се разреши и двамата отново се върнаха във Венеция. Там, в крайбрежна къща в квартал Канареджо, в специално приготвено легло с чисти чаршафи, телата им се опознаха. Беше като да правиш любов с жена, нарисувана от ръката на Веронезе.

Тя беше прекалено млада за него, а той бе прекалено стар да става отново баща — или поне така си бе мислил до момента, в който двете му деца, първо Рафаел, а след това и Ирене, не се появиха пред замаяните му очи от разреза в утробата на Киара. За миг всичко, което се бе случило преди това, му се стори като спирки по пътя към това място: бомбата във Виена, годините на доброволно изгнание, дългата хамлетовска битка дали да се ожени повторно и да създаде ново семейство. Сянката на Леа винаги щеше да виси над този малък дом в сърцето на Йерусалим, а лицето на Дани — да наднича към неговите полубрат и полусестра от небесното си селение на стената в детската стая. Ала след години скитане в пустошта Габриел Алон, вечният странник, изгубеният син на Ари Шамрон, най-накрая си бе у дома. Отпи още от парливата сира и се опита да намери думите, с които да каже на Киара, че заминава за Париж. Защото там една жена, която тя никога не бе виждала, му бе завещала картина на Ван Гог, оценена на повече от сто милиона долара. Жената, както много други, които бе срещал по пътя си, бе мъртва. А Габриел щеше да намери човека, виновен за това.

Наричат го Саладин…

Киара сложи пръст пред устните си, стана и занесе Рафаел в детската стая. Върна се след малко и взе чашата вино от ръката на Габриел. Вдигна я към носа си и вдъхна дълбоко богатия ѝ аромат, но не отпи.

— Нищо няма да им стане, ако пийнеш една малка глътка.

— Скоро ще мога. — Върна му чашата. — Готово ли е?

— Да — кимна той. — Така мисля.

— Добре — усмихна се тя. — А сега какво?

* * *

— Не си ли си мислил, че всичко това може да е сложен заговор на Узи, за да остане още малко на шефския си пост? — попита тя.

— Мислил съм.

— И какво?

— Той се кълне, че целият този план е по идея на Пол Русо.

Със скептично изражение Киара разбърка маслото и сиренето в ризотото. След това сипа ориза в две чинии и към всяка добави и парче осо буко по милански.

— Сложи ми още сос — каза Габриел. — Обичам соса.

— Това не е яхния, скъпи.

Той откъсна коричката на хляба и отопи дъното на касеролата.

— Ядеш като селянин — пошегува се Киара.

— Аз съм от стар селски род.

— Ти ли? Ти си абсолютен буржоа.

Киара намали осветлението и седна на малката маса със свещи в кухнята.

— Защо си сложила свещи? — попита Габриел.

— Защото случаят е специален.

— Да, последната ми реставрация…

— Поне за известно време, предполагам. Но винаги можеш да реставрираш картини, след като се пенсионираш като шеф.

— Ще съм прекалено стар да държа четка.

Габриел набучи с вилицата си телешкото и то падна от дебелата кост. Приготви внимателно първата си хапка — равни количества месо и ризото, полети с ароматния гъст сос, и я поднесе с благоговение към устата си.

— Е, как е?

— Ще ти кажа, като дойда в съзнание.

Светлината от свещите танцуваше в очите на Киара. Те бяха с цвят на карамел, посипани със златни точици, комбинация, която Габриел никога не бе успявал да пресътвори върху платно. Приготви се за нова хапка от ризото и телешко, но вниманието му привлече картината по телевизията. В няколко парижки предградия бяха избухнали бунтове след арести на мъже, обвинени в тероризъм, никой от които нямаше пряка връзка с нападението на Центъра „Вайнберг“.

— ИДИЛ сигурно се наслаждават — отбеляза Габриел.

— На бунтовете ли?

— На мен не ми приличат на бунтове. Изглеждат като…

— Какво, скъпи?

— Интифада.

Киара изключи телевизора и увеличи звука на бебешкия монитор. Той бе направен от технологичното звено на Службата и предаваше сложно криптирани сигнали, за да не може враговете на Израел да подслушват личния живот на главния шпионин на страната. Засега по него се излъчваше само тихо бръждене.

— И какво смяташ да правиш? — попита тя.

— Смятам да изям докрай тази вкуснотия. А след това да изтопя с хляб и последната капка сос.

— Говорех за Париж.

— Очевидно имаме два избора.

— Ти имаш два избора, скъпи. Аз имам две деца.

Габриел остави вилицата си и се взря в очите на красивата си млада съпруга.

— Във всеки случай — каза той след помирително мълчание — отпускът ми по бащинство свърши. Сега трябва да поема задълженията си като шеф или да работя с французите.

— И така да се сдобиеш с картината на Ван Гог, която струва поне сто милиона долара.

— И това го има… — Габриел взе отново вилицата си.

— А защо е решила да я остави точно на теб?

— Защото знаеше, че никога няма да направя някоя глупост с платното.

— Като какво например?

— Да го продам.

Киара го погледна със съжаление.

— Дори не си го и помисляй — предупреди я той.

— Човек може поне да си помечтае, нали?

— Само за осо буко и ризото.

Габриел стана и отиде до плота за още една порция. След това сипа сос върху ориза и месото, докато чинията му започна да прелива. Киара замърмори неодобрително зад гърба му.

— Остана и за теб — каза той, сочейки касеролата.

— Все още имам да свалям пет килограма.

— Харесвам те каквато си.

— Думи на истински италиански съпруг.

— Не съм италианец.

— На какъв език ми говориш в момента?

— Храната говори вместо мен.

Габриел седна отново и се нахвърли върху телешкото. От монитора долетя кратък детски плач. Киара наостри бдително уши към устройството и се заслуша напрегнато, сякаш долавяше стъпки на крадец. След задоволителната тишина тя пак се отпусна.

— Значи, възнамеряваш да поемеш случая, така ли да разбирам?

— Склонен съм да го направя — отговори благоразумно Габриел.

Киара тъжно поклати глава.

— Какво толкова казах? — изгледа я той.

— Би направил всичко, за да избегнеш оглавяването на Службата, нали?

— Не всичко.

— Ръководенето на операция не е точно работа за един ден.

— Нито ръководенето на Службата.

— Но Службата е в Тел Авив, а операцията е в Париж.

— Париж е на четири часа със самолет.

— Четири и половина — поправи го тя.

— Освен това — продължи Габриел, — само защото операцията започва в Париж, не означава, че ще приключи там.

— А къде ще приключи?

Той наклони глава наляво.

— В апартамента на госпожа Либерман ли?

— Сирия.

— Бил ли си някога там?

— Само в Мадждал Шамс.

— Това не се брои.

Мадждал Шамс беше друзки град на Голанските възвишения. По северния му край имаше ограда с бодлива тел, а зад нея беше Сирия. „Джабхат ан Нусра“, поделение на Ал Кайда, контролираше територията по границата, а на два часа път с кола на североизток бяха ИДИЛ и халифатът. Габриел се чудеше как ли би се чувствал американският президент, ако ИДИЛ бяха на два часа от Индиана.

— Мислех си — въздъхна Киара, — че ще стоим настрани от сирийската гражданска война. Въобразявах си, че просто ще наблюдаваме и няма да правим нищо, докато враговете ни не се избият помежду си.

— Следващият шеф на Службата смята, че такава политика би била неразумна в дългосрочен план.

— Нима?

— Чувала ли си някога за човек на име Арнълд Тойнби?

— Имам магистърска степен по история. Тойнби е британски историк и икономист, един от гигантите на своето време.

— Та този Тойнби — продължи Габриел — е смятал, че в света има две важни точки, които влияят на събитията далеч отвъд своите граници. Едната е басейнът на реките Амударя и Сърдаря в съвременните Пакистан и Афганистан, или Аф-Пак, както нашите приятели американците обичат да казват.

— А другата?

Габриел пак посочи с глава наляво.

— Надявахме се проблемите на Сирия да си останат там, ала се боя, че надеждата не е приемлива стратегия. Особено когато става въпрос за националната сигурност. Докато стояхме със скръстени ръце, ИДИЛ създаде сложна терористична мрежа, способна да удари в сърцето на Запада. Вероятно тя се ръководи от човек, който се нарича Саладин. А може и да е някой друг… И в двата случая обаче смятам да съсипя тази мрежа, като се надявам това да стане, преди да ударят отново.

Киара понечи да отговори, но бе прекъсната от детски плач. Беше Ирене. Нейният рев на два тона му приличаше на звука от френска сирена в дъждовна парижка нощ. Той се надигна, но Киара вече бе скочила на крака.

— Довърши си вечерята — каза тя. — Чувала съм, че храната в Париж е ужасна.

След това Габриел долови гласа ѝ през монитора — редеше успокоителни думи на италиански, а детето вече не плачеше. Щом остана сам, той пусна пак телевизора. И довърши вечерята си, докато на четири часа и половина път със самолет на северозапад Париж гореше.

* * *

Тя се забави около половин час. Габриел се погрижи за чиниите и избърса кухненските плотове много старателно, така че да не се налага Киара да повтаря след него, както обикновено правеше. Сложи кафе и вода в кафе машината и след това тръгна тихо по коридора към спалнята. Там намери съпругата и дъщеря си, Киара лежеше по гръб на леглото, а Ирене се бе проснала по корем върху гърдите ѝ. И двете спяха дълбоко.

Габриел застана на прага, облегнал рамо на вратата, и обходи бавно с поглед стените на стаята. По тях бяха окачени картини — три от дядо му, единствените, които бе успял да издири, и няколко от майка му. Освен тях имаше голям портрет на млад мъж с преждевременно посребрени слепоочия и издължено уморено лице, затъмнено от сянката на смъртта. Някой ден, помисли си Габриел, децата му ще попитат кой е този измъчен човек от портрета и коя е жената, дето го бе нарисувала. Това не бе разговор, който той очакваше с нетърпение. Вече се страхуваше от тяхната реакция. Дали щяха да го съжалят? Или щяха да се уплашат от него, приемайки го за чудовище, за убиец? Нямаше значение, просто трябваше да им разкаже нещастните подробности от живота си, вместо да ги чуят от някого другиго. Майките често представяха бащите в прекалено ласкава светлина. А некролозите рядко разказваха цялата история, особено когато бяха на хора, живели засекретено.

Габриел вдигна дъщеря си от гърдите на Киара и я занесе в детската стая. Остави я внимателно в кошарата, зави я с одеялцето и постоя над нея, докато се увери, че се е успокоила. Когато се върна в спалнята, Киара все още спеше дълбоко под погледа на тъжния мъж от портрета. „Това не съм аз — щеше да каже той на децата си. — Това е човекът, в когото трябваше да се превърна. Не съм чудовище, нито убиец. Вие живеете в тази страна и спите спокойно заради хора като мен.“

9.

Квартал Маре, Париж

В десет и двайсет на следващата сутрин Кристиан Бушар стоеше в залата за пристигащи на летище „Шарл дьо Гол“. Беше облечен в кафяв шлифер и с хартиена табела в ръката, на която пишеше СМИТ. Дори на Бушар това му се струваше крайно неубедително. Гледаше как потокът от хора се влива в залата през паспортния контрол: международни търговци на стоки и услуги, търсачи на убежище и работа, туристи, дошли да видят една страна, която вече не съществуваше… Работата на ГДВС беше да ги пресява всекидневно, да открива потенциални терористи и агенти на чужди разузнавания и да следи движенията им, докато напуснат френската земя. Задачата бе почти непосилна, а за хората на Бушар това означаваше, че никога не оставаха без работа. А така нямаха и никакви шансове за напредък в кариерата. За добро или лошо, сигурността бе един от бързо развиващите се отрасли във Франция.

Точно тогава мобилният му телефон завибрира в джоба на сакото му. Беше съобщение, в което се казваше, че този, който беше причината за идването му на „Шарл дьо Гол“, току-що е пуснат да влезе във Франция с израелски паспорт на името на Гидеон Аргов. Две минути по-късно Бушар забеляза въпросния мосю Аргов, облечен с черно кожено яке и с черна найлонова чанта, да се носи в потока на пристигащите пътници. Бушар го бе виждал на снимки от охранителни камери — имаше един прочут кадър, направен на Лионската гара секунди преди експлозията, — ала никога не беше срещал легендарната личност на живо. Трябваше да признае, че изпита горчиво разочарование. Израелецът беше под средния ръст и наглед тежеше не повече от седемдесет килограма. Но въпреки това походката му се отличаваше с пъргавина на хищник, а нозете му бяха леко изкривени навън, което предполагаше бързина и сръчност на млади години. Само че те, помисли си Бушар с неуместна арогантност, бяха отдавна отминали.

На две крачки зад него вървеше много по-млад мъж с почти същите ръст и килограми: тъмна коса, тъмна кожа, напрегнати тъмни очи на евреин, чиито предци бяха живели в арабските земи. Служител на израелското посолство бе дошъл да ги посрещне. След това и тримата — прочутият шпионин, бодигардът и служителят — излязоха навън към чакащата ги кола. Тя пое право към центъра на Париж, а Бушар се качи сам в друг автомобил и ги последва. Беше очаквал, че обектът на наблюдението ще поеме директно към апартамента на госпожа Вайнберг на Рю Паве, където в момента се намираше Пол Русо и чакаше. Но вместо това легендарният шпионин спря на Рю де Розие. В далечния ѝ западен край имаше барикада. Зад нея бяха руините на Центъра „Вайнберг“.

Според часовника на Бушар, израелецът остана при барикадата три минути. После се отправи на изток по улицата, следван от бодигарда си. След няколко крачки спря пред витрина. Това беше тромава, но ефективна проява на професионализъм, заставяща Бушар, който дискретно го следеше, да потърси убежище в бутика отсреща. Веднага го нападна прелюбезна продавачка и докато успее да се отскубне, израелецът и бодигардът бяха изчезнали. Бушар постоя като вкаменен за миг, взирайки се отчаяно по цялата дължина на улицата. След това се обърна и отново застина: израелецът стоеше зад него, едната му ръка подпираше брадичката, главата бе леко наклонена настрана.

— Къде ви е табелата? — попита той на френски.

— Какво?

— Табелата. Онази, която държахте на летището. — Зелените му очи го пронизваха. — Вие трябва да сте Кристиан Бушар.

— А вие вероятно сте…

— Вероятно съм аз — прекъсна го той рязко. — И бях уверен, че няма да бъда следен.

— Не съм ви следил.

— Тогава какво правехте?

— Русо ме помоли да се погрижа за вашата безопасност.

— Вие сте тук да ме защитавате — това ли намеквате?

Бушар мълчеше.

— Позволете ми да изясня нещо от самото начало — каза легендарният шпионин. — Нямам нужда от защита.

* * *

Тръгнаха един до друг по тротоара, Бушар в официалния си костюм и шлифер, а Габриел в коженото си яке, потънал в тъга. Щом стигнаха до входа на жилищния блок на номер 24 и Бушар отвори външната врата, през нея сякаш нахлуха спомените на Габриел. Беше преди десет години, ранна вечер, от небето се сипеше дъждец като сълзи. Габриел бе дошъл в Париж, защото имаше нужда от картина на Ван Гог — искаше да я използва като примамка, за да вкара агент в антуража на Зизи ал Бакари. Беше чул от стар приятел в Лондон, ексцентричен търговец на произведения на изкуството на име Джулиан Ишърууд, че Хана Вайнберг притежава това платно. Представи ѝ се без предисловия на същото място, където сега стоеше Кристиан Бушар. Тя държеше чадър в една ръка, а с другата посягаше към ключалката.

„Съжалявам, че ще ви разочаровам — излъга го жената с възхитително хладнокръвие, — ала нямам картина на Ван Гог. Ако искате да видите произведения на Винсент, ви предлагам да отидете в музея „Д’Орсе“.“

Споменът се разми… Габриел последва Бушар през вътрешния двор към фоайето и нагоре по покритите с пътека стълби. На четвъртия етаж през мръсен прозорец се процеждаше металическа светлина, която осветяваше две достолепни махагонови врати. Те стояха една срещу друга като дебнещи се рицари, от двете страни на площадката с шарки на шахматна дъска. Вратата вдясно нямаше табелка с име. Бушар я отключи, отстъпи и направи знак на Габриел да влезе.

Той се спря в строгия вестибюл и го огледа, сякаш го виждаше за пръв път. Стаята бе декорирана точно така, както и в онази сутрин на Черния четвъртък: достолепни мебели с жакардови тапицерии, тежки кадифени завеси, позлатен часовник, който все още тиктакаше на полицата над камината, но бе изостанал с пет минути. И отново нахлуха спомените… Габриел видя Хана, седнала на дивана в малко старомодна вълнена пола и дебел пуловер. Тя току-що му бе подала бутилка сансер и го наблюдаваше изпитателно, докато той вадеше тапата. Взираше се в ръцете му, спомни си той, ръцете на отмъстителя.

„Много добре умея да пазя тайни — предупреди го тогава тя. — Кажете ми защо искате моя Ван Гог, мосю Алон. Може би ще успеем да се спазарим.“

Сега от съседната библиотека се носеше тихо шумолене на хартия — като от прелистване на страници. Габриел надникна вътре и видя неугледен човек, застанал пред полиците, в ръцете му имаше подвързана с кожа книга.

— Дюма — каза мъжът, без да вдига глава. — И то доста ценно издание.

Затвори томчето, върна го на рафта и започна да оглежда Габриел, все едно пред него стоеше рядка екзотична птица. Габриел му отвърна с непроницаем поглед. Очакваше някаква версия на Бушар, лъскаво надменно копеле, което пиеше вино на обяд и си тръгваше от работа в пет, за да прекара час с любовницата си, преди да се прибере у дома при жена си. А Пол Русо се оказа приятна изненада.

— За мен е удоволствие най-накрая да се запозная с вас — каза той. — Само че ми се щеше това да стане при други обстоятелства. Мадам Вайнберг ви беше приятелка, нали?

Габриел мълчеше.

— Нещо не е наред ли? — попита Русо.

— Ще ви кажа, след като видя картината на Ван Гог.

— А, да, картината… Тя е в стаята в дъното на коридора — кимна Русо. — Но предполагам, че вече знаете това.

* * *

Габриел си спомни, че тя държеше ключа в горното чекмедже на бюрото си. Очевидно Русо и неговите хора не го бяха намерили, защото ключалката бе счупена. Иначе стаята си бе същата, каквато Габриел я помнеше: същото легло с дантелен балдахин, същите играчки и плюшени животни. А над провансалския скрин висеше същата „Маргьорит Гаше пред тоалетката си“ — маслени бои върху платно, от Винсент ван Гог. Габриел бе направил единствената реставрация на картината, скрит в една натруфена викторианска къща край Лондон, малко преди тайната ѝ продажба на Зизи ал Бакари. Сега си помисли, че работата му бе издържала проверката на времето. Картината бе идеална, с изключение на хоризонтална линия в долната част на изображението, която Габриел не бе направил и опит да поправи. Линията бе по вина на Винсент; той бе облегнал друго платно върху бедната Маргьорит, преди тя да е изсъхнала напълно. Зизи ал Бакари, като върл ценител и на джихадисткия терор, и на изобразителното изкуство, бе сметнал линията за доказателство за автентичността на картината — както и за автентичността на красивата млада американка, завършила история на изкуството в Харвард, която му я бе продала.

За това Пол Русо не знаеше нищо. Той не оглеждаше картината, а Габриел, както и преди малко, като екзотична птица.

— Да се чуди човек защо е решила да я окачи тук, а не във всекидневната си — отрони той след кратко мълчание. — И защо след смъртта си е избрала да я остави точно на вас.

Габриел откъсна очи от масленото платно и ги впи в ъгловатото лице на Пол Русо.

— Може би трябва да изясним нещо от самото начало — каза той. — Няма да разчистваме стари сметки. Нито ще се връщаме към спомените.

— О, не — съгласи се Русо веднага, — нямаме време за това. Но все пак е интересно разсъждение, дори и само за забавление.

— Внимавайте, мосю Русо. Спомените чакат зад ъгъла.

— Така е. — Мъжът се усмихна, признавайки поражението си.

— Имаме сделка — каза Габриел. — Аз идвам в Париж, вие ми давате картината.

— Не, мосю Алон. Първо вие ми помагате да намеря човека, планирал атентата в Центъра „Вайнберг“, след това аз ви давам картината. Бях много ясен пред приятеля ви Узи Навот. — Русо го погледна въпросително. — Той ви е приятел, нали?

— Беше — хладно отговори Габриел.

Те потънаха в удобно мълчание, всеки от тях се взираше в платното на Ван Гог като двама непознати в галерия.

— Вероятно Винсент е бил много влюбен в нея, за да я нарисува толкова красива — заяви накрая Русо. — И скоро тя ще ви принадлежи. Изкушавам се да кажа, че сте голям късметлия, но не мога… Знаете ли, мосю Алон — продължи той с тъжна усмивка, — чел съм досието ви.

10.

Рю Паве, Париж

Разузнавателните служби от различни държави не си сътрудничат, защото им харесва. Правят го, понеже също като разведените родители на малки деца понякога намират за необходимо да се съюзят в името на нещо по-важно. Старите вражди не изчезват за една нощ. Те дремят под повърхността като раните от изневярата, забравените годишнини и изтлялата любов. Предизвикателството пред две разузнавателни служби бе да изградят зона на доверие, пространство, в което няма тайни. Извън това бяха свободни да преследват собствените си интереси. Но влезеха ли веднъж в него, всеки бе длъжен да разкрива най-ценните си източници и методи пред другия. Габриел имаше доста опит в това отношение. Реставратор по призвание, той бе възстановил връзките на Службата и с ЦРУ, и с британското разузнаване. Франция обаче бе по-костелив орех. Тя отдавна бе арена на важни операции на Службата, особено за Габриел, чийто поменик от тайни грехове на френска земя бе дълъг. Нещо повече, Франция бе открит поддръжник на доста от най-непреклонните врагове на Израел. Така че разузнавателните служби на двете държави не се харесваха особено.

Невинаги е било така. Франция бе въоръжила Израел в младите му години и без нейна помощ той никога нямаше да изгради ядрения предпазен щит, който му позволи да оцелее във враждебния Близък изток. Но през 60-те години на XX век, след опустошителната война с Алжир, Шарл дьо Гол се зае да оправи напрегнатите отношения на страната си с Арабския свят. А точно тогава Израел, основно с помощта на френски самолети, започна Шестдневната война с изненадваща атака над египетското въздушно пространство. Дьо Гол заклейми тези действия, наричайки евреите „елитен, самоуверен и доминиращ народ“. И така настъпи разривът.

Сега, на кафе в дневната на семейния апартамент на Вайнберг на Рю Паве, Габриел и Русо се опитваха да поправят поне временно наследеното недоверие. Първото им съвместно решение бе да изработят базисно оперативно споразумение, план, по който двете тайни служби да работят заедно, разделение на труда и властта, правила за движение. Това щеше да бъде истинско партньорство, макар че по очевидни причини Русо щеше да запази първенство над повечето детайли на операцията, които засягаха френската територия. От своя страна, Габриел щеше да получи пълен достъп до обемните френски досиета на хиляди ислямски екстремисти, живеещи в границите на страната: докладите от наблюденията, засечена електронна кореспонденция и телефонни разговори, архиви на емиграционните процедури. Както много по-късно щеше да каже, само това си струваше признаването на първенството.

Имаше и неравности по пътя, но в основната си част преговорите протекоха по-гладко, отколкото и Габриел, и Русо бяха очаквали. Може би защото и двамата доста си приличаха: хора на изкуството, на културата и образованието, посветили живота си на защитата на своите сънародници от фанатиците, готови да пролеят невинна кръв заради идеология или религия. И двамата бяха загубили съпругите си — единият заради болест, другият заради тероризъм, — и двамата много бяха уважавани от колегите си във Вашингтон и Лондон. Русо не беше Габриел Алон, но водеше битка с терористите почти толкова дълго, колкото него, а на колана му висяха скалпове, които доказваха това.

— Има хора от френските политически среди — каза Габриел, — които биха искали да ме видят зад решетките заради предишните ми грехове.

— И аз така чувам.

— Ако ще работя тук без прикритие, ще трябва да поискам индулгенция, която ми дава пълен имунитет, сега и завинаги, амин.

— Ще видя какво мога да направя.

— А аз ще видя дали ще мога да намеря Саладин, преди да удари отново.

Русо се намръщи.

— Жалко, че не вие сте преговаряли за ядрената сделка с Иран.

— Така е — съгласи се Габриел.

Наближаваше четири следобед. Русо се изправи, прозя се уморено, разпери широко ръце и предложи да се разходят.

— Препоръчват ми повече движение — каза той. — Изглежда, съм прекалено дебел и трябва да поотслабна.

Те се изнизаха през вратата на кооперацията на Хана Вайнберг и следвани от Бушар и бодигарда на Габриел, поеха покрай Сена към катедралата „Нотър Дам“. Бяха странна двойка — облеченият в туид бивш професор от Сорбоната и дребничката фигура с кожено яке, която сякаш се носеше малко над повърхността на улицата. Слънцето се снишаваше на запад, пробивайки облаците. Русо засенчи очите си с ръка.

— Откъде смятате да започнете?

— От досиетата, разбира се.

— Ще ви трябва помощ.

— Очевидно.

— Колко агенти смятате да доведете в страната?

— Точно толкова, колкото са ми необходими.

— Мога да ви дам помещение в централата на Рю дьо Гренел.

— Предпочитам нещо по-усамотено.

— Мога да осигуря обезопасена къща.

— Аз също.

Габриел спря пред будка за вестници. На първа страница на „Монд“ имаше две снимки на Сафия Бурихан, французойката с мюсюлмански произход, убийцата с хиджаб от халифата. Заглавието бе от една дума: КАТАСТРОФА!

— И кой е катастрофирал? — попита Габриел.

— Неизбежното разследване без съмнение ще открие, че някои от моята служба са направили ужасни грешки. Но дали наистина ние сме виновни? Ние, скромните бойци на тихия фронт, които се опитваме да предотвратим бедите? Или вината е някъде другаде?

— Къде?

— Във Вашингтон например. — Русо тръгна по крайбрежната улица. — Нахлуването в Ирак превърна региона във врящ казан. И когато новият американски президент реши, че е дошло време да се оттеглят, казанът кипна и преля. А след това дойде онази лудост, която наричаме Арабска пролет. Мубарак да си ходи! Кадафи да си ходи! Асад да си ходи! — Той кимна ядосано. — Това бе лудост, абсолютна лудост. И остана ИДИЛ да контролира територия с големината на Обединеното кралство точно в подстъпите към Европа. Дори Бин Ладен не би се осмелил да мечтае за нещо подобно. А какво ни казва американският президент? ИДИЛ не са ислямисти. ИДИЛ са младежкият отбор. — Той се намръщи. — Какво означава това?

— Мисля, че има нещо общо с баскетбола.

— И какво му е общото на баскетбола с толкова сериозен проблем като възхода на халифата?

Габриел мълчаливо се усмихна.

— Президентът наистина ли вярва в тези глупости, или това е ignorantia affectata? — повиши глас Русо.

— Пожелателно невежество?

— Да.

— Ще трябва да го питам.

— Познавате ли го?

— Срещали сме се.

Русо очевидно се изкушаваше да разпита Габриел за неговата единствена среща с американския президент, но вместо това продължи да говори за ИДИЛ.

— Истината е — каза той, — че ИДИЛ са ислямисти. И имат много повече общо с Мохамед и ранните му последователи — al salaf al salih, „праведните последователи“, — отколкото така наречените експерти смеят да признаят. Ужасяваме се, когато четем, че ИДИЛ разпъват на кръст. Казваме си, че това са действия на варвари, не на вярващи хора. Но те не разпъват на кръст само от жестокост. Правят го, защото според Корана това е едно от предписаните наказания за враговете на исляма. Защото е задължително. А ние, цивилизованите западняци, естествено, не можем да го проумеем.

— Не е така — възрази Габриел.

— Само вие го разбирате, защото живеете до тях. Вие сте народ от онзи регион — добави Русо. — И знаете много добре какво ще се случи, ако такива като ИДИЛ някога се развилнеят и във вашата земя. Ще бъде…

— Холокост — каза Габриел.

Русо замислено кимна. След това поведе Алон през моста на „Нотър Дам“ към Ил дьо ла Сите.

— Или както казва Ленин: „Какво да се прави?“ — горчиво се усмихна той.

— Аз съм просто шпионин, мосю Русо, не генерал или министър-председател.

— А ако бяхте?

— Щях да ги изтръгна от корен. И да ги превърна в губещи, не в победители. Да им взема земята — добави Габриел. — И тогава няма как да има „Ислямска държава“. А като няма държава, халифатът отново ще се върне в историята.

— Нахлуването не свърши работа в Ирак и Афганистан — отвърна Русо — и няма да проработи и в Сирия. По-добре да бъдат омаломощавани по въздух и с помощта на съюзници в региона. А междувременно да се ограничава инфекцията, за да не се разпространи в останалите страни от Близкия изток и в Европа.

— Прекалено късно е за това. Заразата вече е тук.

Те прекосиха и Малкия мост и влязоха в Латинския квартал. Русо го познаваше добре. Вече вървеше целенасочено и целта му явно не бе само да отслабне. Крачеше енергично по булевард „Сен Жермен“, по малка странична уличка, докато накрая спря пред врата на жилищна кооперация. Тя бе позната на Габриел също като входа към блока на Хана Вайнберг, макар да бяха минали много години от последното му посещение. Той погледна към домофона — някои от имената все още бяха същите.

Отвътре излязоха младеж и жена на около двайсет и пет години. Русо задържа вратата, преди тя да се затвори, и поведе Габриел към полуосветеното фоайе. Преминаха през един коридор и се озоваха във вътрешния двор, където Русо се спря за втори път и посочи към прозорец на най-горния етаж.

— Със съпругата ми живеехме ето там. Когато тя почина, се отказах от апартамента и се преместих на юг. Имаше прекалено много спомени, много призраци. — Той посочи към прозорец, гледащ към срещуположната част на вътрешния двор. — Моя бивша студентка живееше там. Тя бе блестяща. И доста радикална, каквито бяха повечето ми студенти по онова време. Името ѝ — добави той, поглеждайки косо към Габриел — е Денис Жобер.

Габриел се взираше безизразно в Русо, сякаш името не означаваше нищо за него. Ала подозираше, че знае повече за Денис от бившия ѝ преподавател. Тя наистина бе радикална. Беше любовница на Сабри ал Халифа, лидер на палестинската терористична организация „Черният септември“, която стоеше зад касапницата на Олимпийските игри в Мюнхен.

— Късно един следобед — продължи Русо — работех на бюрото си и чух смях в двора. Беше Денис с някакъв непознат. Мъж с черна коса, бледа кожа, поразително красив. На няколко крачки зад тях вървеше по-дребен човек с къса коса. Не можах да видя добре лицето му, защото въпреки мрачното време носеше слънчеви очила.

Русо погледна Габриел, но в мислите си той вече пристъпваше през същия вътрешен двор, следвайки мъжа, когото Службата бе търсила седем дълги години.

— Не бях единственият, който забеляза човека със слънчевите очила — допълни след малко Пол. — Красивият придружител на Денис също го видя. И опита да извади пистолет, но по-дребничкият мъж беше по-бърз. Никога няма да забравя как се движеше напред, докато стреляше. Беше… красиво. Чуха се десет изстрела. След това сложи втори пълнител, постави дулото на пистолета до ухото на мъжа и стреля за последен път. Странно, но не си спомням как си тръгна. Сякаш просто изчезна. — Русо отново погледна Алон. — А сега стои до мен.

Габриел не каза нищо. Той се взираше в калдъръма на вътрешния двор, същия, който някога се бе обагрил в червено от кръвта на Сабри ал Халифа.

— Трябва да призная — каза Русо, — че дълго време ви мислех за убиец. Цивилизованият свят осъди вашите действия. Но сега този цивилизован свят се озова в същата битка и ние използваме съвсем същата тактика. Дронове, ракети, маскирани мъже посред нощ… — Той замълча, след това добави: — Изглежда, историята ви е опростила греховете.

— Не съм извършил никакви грехове — каза Габриел. — И не търся опрощение.

Точно тогава мобилният телефон на Русо завибрира в джоба му, а няколко секунди по-късно същият звук се чу и от телефона на Габриел. Той пак първи извади своя, както някога — пистолета. Беше важно съобщение от булевард „Цар Саул“. ГДВС бе изпратила подобно съобщение на Русо.

— Изглежда, че нападението на Центъра „Вайнберг“ е било само началото. — Русо прибра телефона си в джоба на сакото и се загледа в калдъръма, на който бе паднал Сабри ал Халифа. — Дали и този, когото наричат Саладин, ще свърши по същия начин?

— Ако имаме късмет.

— Кога можете да започнете?

— Тази вечер.

11.

Амстердам — Париж

По-късно почти със сигурност щеше да бъде установено, че атентатите в Париж и Амстердам са били смъртоносно дело на един и същ човек. Отново бомбата беше скрита в обикновен бял ван, макар в Амстердам той да бе „Форд Транзит“, а не „Рено“. Взривът избухна точно в четири и половина в центъра на оживения амстердамски пазар „Алберт Кейп“.

Колата влязла там рано сутринта и останала незабелязана през целия ден, докато хиляди пазаруващи минавали в пълно неведение покрай нея под хладното пролетно слънце. Ванът бил шофиран от жена на около трийсет години с руса коса, дълги крака, тесен ханш, джинси, блуза с качулка и поларен елек. Това бе установено от охранителните камери, а не с помощта на свидетели. Полицията не можа да намери сред оцелелите нито един, който да си спомня, че я е видял.

Пазарът, който се смята за най-големия в Европа, се намира в старата част на града. От двете страни на улицата има сергии, а зад тях — амфитеатрално подредени тухлени къщи с магазини и ресторанти на приземните етажи. Много от продавачите са от Близкия изток и Северна Африка и това беше отбелязано от няколко репортери и експерти по тероризъм още в първите часове след атентата. Те виждаха в това доказателство, че извършителите са били вдъхновени не от радикален ислям, а от друга вяра, макар че не можаха да я назоват, когато ги притиснаха. Най-накрая изследователка на исляма от Кеймбридж обясни привидния парадокс. Мюсюлманите от Амстердам, каза тя, живеят в град, в който наркотиците и проституцията са легализирани, в който властват светските закони, а не тези на Аллах. В очите на мюсюлманските екстремисти те са вероотстъпници. А единственото наказание за вероотстъпничество е смърт.

Свидетелите си спомняха не оглушителния грохот на експлозията, а дълбоката смразяваща тишина след това. После се чул стон, детски плач, продължителен звън от мобилен телефон, който умолявал за отговор. За няколко минути гъст черен дим скривал ужаса. След това постепенно пушекът се разнесъл и се показала апокалиптична картина: мъртъвци без крайници, оцелели с омазани от сажди лица, целите в дрипи, които се скитали замаяни сред отломките. Обувките от сергия били пръснати сред обувките на загиналите. Навсякъде имало смачкани плодове сред локви от кръв, носел се аромат на печено агнешко с кимион и куркума, който изведнъж станал противен.

Бързо последва поемането на отговорност. Първо от неясна клетка в размирна Либия, после от „Ал Шабаб“ — сомалийска група, която тероризира Източна Африка. Накрая в популярна социална мрежа се появи видео. В него мъж с черна качулка, говорещ на английски с акцент от Източен Лондон, заяви, че атаката е дело на ИДИЛ и предстоят нови покушения. След това продължи на смесица от английски и арабски да произнася несвързана проповед за армиите на Рим и сирийско градче на име Дабик. Телевизионните коментатори бяха объркани, не беше само изследователката на исляма от Кеймбридж.

Реакциите се сменяха от гняв през неверие до надменни обвинения. Във Вашингтон президентът заклейми атентата като „необуздан акт на убийство и варварство“, макар че странно защо не спомена мотивите на извършителите, нито исляма — радикален или някакъв друг. Опонентите му в Конгреса бързо го обвиниха за атаката: ако той рязко не бил изтеглил американската армия от Ирак, ИДИЛ никога нямало да пусне корени в съседна Сирия. Говорителят на президента по-късно отхвърли предложенията, че е дошло време армията на Щатите да се бие директно с ИДИЛ.

— Имаме стратегия — каза той. След това с непроницаемо лице добави: — И тя работи.

В Нидерландия обаче местните власти нямаха време да се занимават с виновните, защото бяха прекалено заети да търсят оцелели сред отломките и да издирват около трийсетгодишната жена с руса коса, дълги крака, тесен ханш, джинси, блуза с качулка и поларен елек, докарала колата бомба в пазара. Два дни името ѝ остана мистерия. След това на второ видео в същата социална мрежа се появи мъжът, говорещ с акцент от Източен Лондон. Този път той не беше сам. Две забулени жени стояха до него. Едната мълча през цялото време, а другата обясни, че се казва Маргрет Янсен, приела исляма холандка от крайбрежния град Нордвейк. И призна, че тя е поставила бомбата, за да накаже богохулниците и неверниците в името на Аллах и Мохамед, вечна им слава.

По-късно същия ден AIVD — холандската служба за разузнаване и вътрешна сигурност, потвърди, че Маргрет Янсен е пътувала до Сирия преди осемнайсет месеца. Останала там около половин година. Позволили ѝ да се върне в Нидерландия, след като убедила властите, че се е отрекла от връзките си с ИДИЛ и глобалното джихадистко движение. Службата за сигурност поставила жената под наблюдение — следили и изявите ѝ в мрежата, но то било свалено, след като тя не дала никакви признаци, че продължава да е замесена в дейности, свързани с радикалния ислям. Очевидно, призна говорител на разузнаването, преценката е била погрешна.

За минути киберстаите на дигиталния халифат пламнаха от развълнувани разговори. Маргрет Янсен внезапно се превърна в новия символ на глобалния джихад — бившата християнка от европейска страна сега сееше смърт и бе член на общността на вярващите. Но коя беше другата жена във видеото? Тази, която мълчеше? Отговорът не дойде от Амстердам, а от приличаща на крепост сграда в парижкия квартал Льовалоа-Пере. Втората жена, съобщи началникът на ГДВС, е Сафия Бурихан, едната извършителка на атентата в Центъра „Вайнберг“.

Преди да прекрати наблюдението на Маргрет Янсен, холандската служба за сигурност бе събрала дебело досие с доклади от проследявания, снимки, есемеси и истории на търсене в интернет, заедно с информация за приятели, членове на семейството и съратници от глобалното джихадистко движение. Пол Русо получи копие от досието по време на среща в централата на AIVD в Хага и при завръщането си в Париж го предаде на Габриел в тиха бирария на Рю дьо Мироменил, осми арондисман. Досието беше дигитализирано и съхранено на сигурна флашка. Русо я плъзна по масата под салфетка с цялата дискретност на изстрел в празен параклис. Нямаше значение: в бирарията седеше само един дребен плешив мъж в добре скроен костюм с екстравагантна бледолилава вратовръзка. Пиеше „Кот дю Рон“ — вино от долината на Рона, и четеше последния брой на „Фигаро“, пълен с новини от Амстердам. Габриел пъхна флашката в джоба на сакото си, без да прави никакво усилие да се прикрие, след това попита Русо за настроенията в централата на AIVD. Вече бяха изоставили учтивата форма и си говореха на „ти“.

— Цари нещо средно между паника и примирение — обясни Русо. — Засилват наблюдението над познати ислямски екстремисти и търсят човека, сглобил бомбата, както и други елементи от мрежата. — Той снижи глас и добави: — Чудеха се дали имам някакви идеи.

— Спомена ли Саладин?

— Сигурно ми се е изплъзнало от ума — каза Русо с лукава усмивка. — Но в някакъв момент ще трябва да направим официално изявление с нашите приятели от Европа.

— Те са ваши приятели, не мои.

— Имаш ли опит с холандските служби?

— Никога не съм имал удоволствието да посетя Нидерландия.

— Някак си ми се струва трудно да го повярвам. — Русо погледна към дребния плешив мъж от другата страна на помещението. — Твой приятел ли е?

— Има магазин от отсрещната страна на улицата.

— Откъде знаеш?

— Видях го да излиза и да заключва вратата.

— Колко си наблюдателен. — Пол погледна към притъмняващата улица. — Антики ли продава?

— Стари микроскопи и подобни неща — обясни Габриел.

— Интересно е.

Русо се загледа в чашата си за кафе.

— Май не бях единственият чуждестранен посетител в централата на AIVD вчера. Дойде и един американец.

— От ЦРУ?

Русо кимна.

— Местен или от Лангли?

— Второто.

— Имаше ли си име?

— Не и такова, което холандските ми домакини да поискат да споделят с мен. Намекнаха обаче, че американският интерес е силен.

— Колко ободряващо.

— Очевидно Белият дом е загрижен, че атака на тяхна територия в края на втория мандат на президента може да се окаже пагубна за наследството му. ЦРУ е под огромен натиск да се погрижи това да не се случи.

— Значи, все пак ИДИЛ не са младежкият отбор.

— Затова — продължи Русо — ЦРУ очаква пълно сътрудничество от приятелите и партньорите на Америка тук, в Европа. Мъжът от Лангли трябва да пристигне в Париж утре сутринта.

— Може би ще е по-разумно ти да прекараш известно време с него.

— Името ми вече е в списъка с гости.

Габриел подаде на Русо къс хартия, сгънат на четири.

— Какво е това?

— Списък с допълнителни досиета, които са ни необходими.

— Колко още ще чакаме?

— Малко — кимна Габриел.

— Така каза и вчера, и онзиден. — Русо пъхна листа във вътрешния джоб на туиденото си сако. — Ще ми обясниш ли някога къде работиш с твоите сътрудници?

— Искаш да кажеш, че още не сте разбрали?

— Не сме опитвали.

— Някак си — каза Габриел — ми се струва трудно да го повярвам.

Той стана, без да каже и дума повече, и излезе на улицата. Навън притъмняваше. Русо го гледаше как се отдалечава по тротоара, последван дискретно от най-добрите опашки на група „Алфа“. Дребният плешив мъж с бледолилавата вратовръзка сложи няколко банкноти на масата и си тръгна, като остави Русо сам в бирарията, единствено в компанията на мобилния му телефон. Минаха пет минути, преди той най-накрая да светне. Беше съобщение от Кристиан Бушар.

— Мамка му! — изруга тихо Пол.

Алон отново им се бе измъкнал.

12.

Париж

С два рутинни хода за избягване на следене — обратен завой в еднопосочна улица и кратко отбиване в бистро със заден изход през кухнята — Габриел се измъкна от най-добрите преследвачи от група „Алфа“ на Пол Русо. След това пеша, с метрото и с такси се добра до малък жилищен блок край Булонския лес. Според табелката на домофона обитателят на 4Б се казваше Гузман. Габриел натисна бутона, изчака тракването на автоматичната ключалка и влезе.

Горе Михаил Абрамов свали веригата на вратата. Въздухът лютеше от дим. Габриел надникна в кухнята и видя Ели Лавон, който се опитваше да потуши пожар, възникнал в микровълновата печка. Лавон беше дребен мъж с рядка чорлава коса и лице, което не можеш да запомниш. Външността му, както много неща у него, бе измамна. Беше роден хищник и хамелеон, смятаха го за един от най-добрите проследяващи агенти, обучавани някога в Службата. Според прочутия израз на Ари Шамрон, Лавон можеше да изчезне, докато се здрависва с теб. Не беше далеч от истината.

— Колко време ти отне да им се измъкнеш този път? — попита Ели, докато хвърляше изгорялата пластмаса в мивката.

— По-малко, отколкото на теб ти е трябвало да подпалиш този обезопасен апартамент.

— Е, не гледах часовника. Познаваш ме, никога не съм бил добър с числата.

Което не беше вярно. Лавон случайно беше и способен финансов разследващ агент, който сам бе успял да проследи богатства на стойност милиони долари, окрадени по време на холокоста. А по образование беше археолог и копаенето му се удаваше.

Габриел влезе във всекидневната. Яков Росман, водещ офицер ветеран, който говореше арабски, май бе станал свидетел на поругаването на лаптопа му. Йоси Гавиш и Римона Щерн се бяха проснали на дивана като студенти. Йоси беше висш служител в отдел „Проучване“, както наричаха в Службата аналитичното звено. Висок, в сако от туид, оплешивяващ, той бе завършил древни езици и антична литература в оксфордския колеж „Ол Соулс“ и говореше иврит с изявен английски акцент. Освен това имаше малко опит и в актьорската професия — основно Шекспир — и беше даровит челист. Римона работеше в звеното на Службата, което шпионираше иранската ядрена програма. Тя имаше пясъчноруса коса, ханш, създаден за раждане, и нрав, който бе наследила от Ари Шамрон, неин вуйчо. Габриел я познаваше от дете. Най-свидните му спомени бяха за безстрашно момиче на тротинетка, което се спуска по стръмната алея на прочутата вила на вуйчо ѝ.

Петимата оперативни агенти и аналитици бяха членове на екип, познат като „Барак“, еврейската дума за светкавица, заради умението им да действат бързо. Заедно бяха воювали и понякога близали рани из тайните бойни полета, простиращи се от Москва до Карибите, провеждайки някои от най-легендарните операции в историята на израелското разузнаване. Габриел беше основател и ръководител на екипа, но шестият му член — Дина Сарид, беше неговата съвест и институционална памет. Дина бе най-големият специалист по тероризъм на Службата, истинска ходеща база данни, която знаеше наизуст времето, мястото, извършителите и жертвите на всяка атака на палестинския или ислямския тероризъм срещу Израел и Запада. Талантът ѝ бе в това да вижда връзките там, където другите съзираха само вихрушки от имена, числа и думи.

Тя бе дребна на ръст, с гарвановочерна коса, която падаше край мекото ѝ, детинско лице. В момента стоеше пред колаж — случаен на пръв поглед — от снимки от охранителни камери, есемеси и телефонни разговори. На същото място Габриел я бе оставил преди три часа, когато напусна обезопасения апартамент, за да се срещне с Пол Русо. Дина бе в треска, обзета от онзи плашещ творчески бяс, който винаги я връхлиташе, щом някъде избухнеше бомба. Габриел бе предизвиквал това нейно трескаво състояние много пъти преди това. Ако съдеше по изражението ѝ, всеки момент щеше да се отключи. Той прекоси стаята и застана до нея.

— Какво гледаш? — попита след малко.

Дина направи две крачки напред с леко накуцване и посочи към снимка от охранителна камера на Сафия Бурихан. Тя бе направена преди първото ѝ пътуване до Сирия, в кафене в арабски стил, което се намираше в пълното с имигранти парижко предградие Сен Дьони. Сафия наскоро се бе забулила. Младата ѝ приятелка също бе забулена. Имаше и още няколко жени в кафенето, както и четирима мъже, алжирци и мароканци, седнали на маса до бара. Друг мъж с ъгловато лице, гладко избръснат и заснет малко не на фокус, седеше сам. Той бе облечен в черен делови костюм без вратовръзка и работеше на лаптоп. Приличаше на арабин, ала можеше да е и французин или италианец. Засега той не занимаваше съзнанието на Дина Сарид. Тя се взираше като омагьосана в лицето на Бурихан.

— Изглежда нормална, нали? Дори щастлива. Никога не би я заподозрял, че току-що цяла сутрин е общувала с вербовчик на ИДИЛ по интернет. Той поискал от нея да напусне семейството си и да отпътува за Сирия, за да помага за построяването на халифата. И какво предполагаш, че му е отговорила Сафия?

— Казала е, че иска да остане във Франция. Защото желанието ѝ е да се омъжи за добро момче от добро семейство и да има деца, които, като пораснат, да станат напълно интегрирани френски граждани. Казала е, че не иска да е част от халифат, управляван от мъже, които обезглавяват, разпъват на кръст и изгарят враговете си живи.

— Не е ли прекрасно да мислиш така? — Дина поклати бавно глава. — Какво се е объркало, Габриел? Защо над петстотин млади жени от Запада са се присъединили към редиците на ИДИЛ? Защо брадатите са новите рок звезди на исляма? Защо убийците изглеждат готини? — Дина бе посветила живота си на изучаването на тероризма и ислямския екстремизъм и въпреки това нямаше отговор. — Смятахме, че ще бъдат отвратени от жестокостта на ИДИЛ. Е, грешали сме. А тук колкото повече се интегрираха, толкова по-малко харесваха това, което виждаха. И когато вербовчик на ИДИЛ почука на дигиталната им врата, те бяха готови да я отворят, защото са уязвими.

— Прекалено милостива си, Дина.

— Те са още деца. — Тя млъкна, след това добави: — Момичета, които лесно се впечатляват.

— Не всички.

— Така е. Много от тях са по-образовани от мъжете, присъединили се към ИДИЛ. На жените им е забранено да се бият, затова поемат важна поддържаща роля. В много отношения точно те строят халифата. Повечето от тях се сдобиват със съпруг, който е много вероятно скоро да се превърне в мъченик. Една четвърт от жените стават вдовици. Черни вдовици — добави тя. — Облъчени от екстремистки идеи, огорчени, отмъстителни. Достатъчен е и един опитен вербовчик, за да ги превърне в тиктакащи бомби.

Тя посочи към леко разфокусираната фигура, седяща сама в кафенето в арабски стил.

— Като него. За нещастие, французите не са го забелязали. Били са прекалено заети да търсят приятелката на Сафия.

— Коя е тя?

— Момиче, което е гледало няколко видеозаписа на обезглавявания в интернет. Ала да се занимаваш с нея, е пълна загуба на време, пари и човешки ресурси. Но не и Сафия. Била е беля, която рано или късно е щяла да се случи. — Дина направи крачка вдясно и показа втора снимка. — Три дни след като Сафия е пила кафе с приятелка в Сен Дьони, отишла в центъра на Париж на пазар. Тук е снимана как върви покрай аркадите на Рю дьо Риволи. И виж кой я следва на няколко крачки зад нея.

Беше същият мъж от кафенето, гладко избръснатият с ъгловато лице, който можеше да е арабин, французин или италианец.

— Как са го пропуснали?

— Добър въпрос. Пропуснали са го и тук.

Дина посочи към трета снимка от същия ден, но направена час по-късно. Сафия Бурихан излизаше от магазин за дамски дрехи на „Шан-з-Елизе“. Същият мъж я чакаше отпред на тротоара, преструвайки се, че чете туристически справочник.

— Изпрати снимките на булевард „Цар Саул“ — каза Габриел. — Да видим дали няма да изскочи нещо.

— Вече го направих.

— И какво отговориха?

— Никога не е попадал в полезрението им.

— Може би това ще помогне. — Габриел вдигна флашката.

— Какво е това?

— Животът и делата на Маргрет Янсен.

— Чудя се колко време ще ми отнеме да намеря тайния обожател на Сафия.

— На твое място бих побързал. Американците също разполагат с досието ѝ.

— Ще ги изпреваря — обеща тя. — Винаги така става.

* * *

На Дина ѝ трябваха по-малко от трийсет минути, за да намери първата снимка на Маргрет Янсен и мъжа, който следеше Сафия Бурихан в Париж. Екип от AIVD ги беше фотографирал в старомоден италиански ресторант в центъра на Амстердам, където Маргрет работеше като сервитьорка за минимална заплата, след като бе напуснала ужасния си дом в Нордвейк. Не беше трудно да го забележиш: той вечеряше сам с книга на Сартър за прикритие. Този път бе сниман на фокус, макар че бе с някак променена външност. Кръгли очила бяха посмекчили ъгловатото му лице, а жилетката му придаваше безобиден вид на библиотекар. Маргрет му сервираше и ако се съдеше по широката ѝ усмивка, го намираше за привлекателен. И то дотолкова, че всъщност се бе съгласила да излезе с него за по едно питие в бар, граничещ с квартала на червените фенери. Същата вечер бе завършила със звучна плесница, която Маргрет беше стоварила с дясната си ръка върху лявата буза на мъжа и която беше регистрирана от същия проследяващ екип. Много професионален подход, помисли си Габриел. Холандците бяха отписали мъжа като похотливец и повече не опитваха да установят самоличността му.

Но каква беше връзката между двете жени, освен мъжа, който можеше да е арабин, французин или италианец? Дина откри и това. Един уебсайт от Персийския залив, от емирство Катар, продаваше дрехи за набожни мюсюлманки с вкус. Сафия Бурихан го бе разглеждала три седмици преди появата на мъжа в Париж. Маргрет Янсен се бе спряла на него само десет дни преди плесницата в Амстердам. Дина подозираше, че на сайта имаше защитена с парола чатстая, където вербовчиците на ИДИЛ канеха податливи млади жени на частен разговор. Тези криптирани стаи засега се оказваха почти непробиваеми за разузнавателните служби на Израел и Запада. Дори могъщата Агенция за национална сигурност, вездесъщата американска служба, която следеше електронните комуникации, с мъка поддържаше скоростта на дигиталната хидра на ИДИЛ.

Няма по-лошо чувство за професионалния шпионин от това да чуе от офицер от чужда служба нещо, което е трябвало да узнае сам. Пол Русо понесе това унижение в малко кафене на модната пешеходна улица „Клер“, недалеч от Айфеловата кула. Френската полиция бе издигнала барикади на кръстовищата и проверяваше чантите и раниците на всеки, който се осмелеше да премине. Дори Габриел, който нямаше нищо друго у себе си, освен кафяв плик, пълен със снимки, бе щателно претърсен, преди да бъде пуснат.

— Ако това някога се разчуе — каза Русо, — ще бъде голям срам за моята служба. Ще падат глави. Не забравяй, това е Франция.

— Не се тревожи, Пол, ще опазим тайната.

Русо отново прегледа снимките на Сафия Бурихан и мъжа, който два дни я бе следвал из Париж, без да бъде уловен от ГДВС.

— Какво предполагаш, че е правил?

— Следил я е, разбира се.

— Защо?

— За да се увери, че е правилният тип момиче — каза Габриел. — Въпросът е дали можете да го намерите?

— Тези снимки са правени преди повече от година.

— Така ли? — попита подвеждащо Габриел.

— Ще бъде трудно. А и — продължи Русо — все още не сме успели да открием къде работи екипът ви.

— Това е, защото ние сме по-добри от вербовчика.

— Всъщност и него си го бива.

— Той не е стигнал до кафенето в Сен Дьони на летящо килимче — каза Габриел. — Взел е метрото или автобус, или е вървял по улици с охранителни камери.

— Системата ни за видеонаблюдение не е толкова обширна като вашата или като британската.

— Но я има, особено на места като Сен Дьони.

— Да — кимна Русо. — Има я.

— Тогава разберете как е стигнал дотам. И след това открийте кой е. Но каквото и да вършите — добави Габриел, — правете го тихо. И не споменавай нищо от това на нашия приятел от Лангли.

Русо си погледна часовника.

— В колко часа ще се срещнеш с него?

— В единайсет. Казва се Тейлър, между другото. Кайл Тейлър. Шеф на Антитерористичния център на ЦРУ. Очевидно мосю Тейлър е много амбициозен. Убил е с дронове доста терористи. Още един скалп — и може да е следващият оперативен директор. Поне такива слухове се носят.

— Което ще е новина за сегашния.

— Ейдриън Картър?

Габриел кимна.

— Винаги съм харесвал Ейдриън — каза Русо. — Той има почтена душа и е прекалено честен за шпионин. Да се чудиш как такъв човек може да оцелее толкова дълго на място като Лангли.

* * *

Оказа се, че на група „Алфа“ ѝ трябваха само четиресет и осем часа, за да разбере, че мъжът от кафенето в Сен Дьони е дошъл в Париж от Лондон на борда на високоскоростния влак „Юростар“.

На кадри от охранителните камери се виждаше как слиза на Гар дю Нор към обяд и поема с метрото в посока северните предградия. Отпътувал от Париж на сутринта, след като е сниман на Рю дьо Риволи и „Шан-з-Елизе“, пак с „Юростар“ към Лондон.

За разлика от повечето международни влакове в Западна Европа, от пътниците на „Юростар“ се изискваше да преминат паспортен контрол, преди да се качат. Група „Алфа“ бързо намери своя човек в докладите. Казваше се Джалал Насер, роден в Аман, Йордания, през 1984 г., а в момента живееше в Обединеното кралство на неизвестен адрес. Русо изпрати телеграма до МИ5 в Лондон и по възможно най-скучен начин попита дали британските служби за сигурност знаят адреса на някой си Джалал Насер. И дали имат някакви поводи да подозират обвързаността му с каквито и да е форми на ислямски екстремизъм. Адресът му пристигна два часа по-късно: Чилтън Стрийт 33, Бетнъл Грийн, Източен Лондон. Обаче няма улики, казваха от МИ5, че Насер е нещо различно от това, което твърди, а именно докторант по икономика в Кингс Колидж. Учи там с прекъсвания от седем години.

Габриел изпрати Михаил в Лондон заедно с още двама универсални полеви агенти — Мордекай и Одед. И в рамките на няколко часа след пристигането си те успяха да открият малкия апартамент на Чилтън Стрийт. Също така заснеха Джалал Насер, вечния студент, как върви по Бетнъл Грийн Роуд с чанта с учебници на рамо. Фотографията се появи на мобилния телефон на Габриел същата вечер, докато той стоеше в детската стая на апартамента си в Йерусалим и се взираше в двете спокойно спящи в кошарките си деца.

— Ужасно им липсваше — каза Киара. — Но ако ги събудиш…

— Какво?

Тя се усмихна, хвана го за ръка и го поведе към спалнята.

— Тихо — прошепна, докато разкопчаваше копчетата на блузата си. — Много тихо.

13.

Аман, Йордания

Рано на следващата сутрин Габриел се измъкна от апартамента, докато Киара и децата още спяха, и се качи в черния брониран джип. Кортежът му включваше още два автомобила, пълни с добре въоръжени агенти на Службата. Ала вместо да поеме на запад към Тел Авив и булевард „Цар Саул“, той зави покрай сивите османски стени на Стария град и се плъзна по склоновете на Юдейското плато към суровите полета на Западния бряг. Звездите още се виждаха по ясното небе над Йерусалим въпреки слънцето, което грееше ярко и ниско над Йорданската долина. На няколко километра преди Йерихон беше отбивката за моста на крал Хюсеин, историческата връзка между Западния бряг и създаденото от британците Хашемитско кралство Йордания. Рампата в израелската част бе изчистена от трафика заради пристигането на Габриел; от другата страна спря внушителен кортеж от шевролети, пълни с мустакати бедуински войници. Шефът на охраната на Габриел размени няколко думи с йорданския си колега. След това двата кортежа се сляха и поеха през пустинята към Аман.

Крайната им цел бе централата на йорданското разузнаване, познато като Мухабарат — арабската дума, с която се описват всеобхватните тайни служби, които крепяха крехките кралства, емирства и републики в Близкия изток. Обграден от концентрични кръгове от охранители, със заключен куфар от неръждаема стомана в ръка, Габриел пъргаво прекоси мраморното фоайе и пое нагоре по извитите стълби към кабинета на Фарид Баракат, шефа на разузнаването. Стаята беше просторна, четири или пет пъти по-голяма от директорския кабинет на булевард „Цар Саул“. Беше с плътни пердета, прекалено меки фотьойли и дивани, луксозни персийски килими и скъпи дрънкулки, подарени на Фарид от изпитващи възхищение към него шпиони и политици от цял свят. Това бе от онези места, помисли си Габриел, където се правеха услуги, произнасяха се присъди и се съсипваха животи. Той бе сменил обичайното си облекло за случая и вместо деним и кожа носеше хубав сив костюм и бяла риза. Въпреки това дрехите му бледнееха в сравнение с великолепието от камгарен плат върху високата стройна фигура на Фарид Баракат. Костюмите на Фарид бяха ръчно изработени по поръчка от Антъни Синклер в Лондон. Също като настоящия крал на Йордания, когото той се бе клел да защитава, беше получил скъпо образование във Великобритания. Говореше английски като говорител от Би Би Си.

— Габриел Алон, най-накрая. — Малките черни очи на Фарид блестяха като полиран оникс. Носът му наподобяваше клюн на хищна птица. — Радвам се най-накрая да се запознаем. След като прочетох онези истории за теб във вестника, бях убеден, че съм пропуснал шанса си.

— Знаеш ги репортерите какви са — подсмихна се Габриел.

— Знам ги много добре — съгласи се Фарид. — За пръв път ли си в Йордания?

— Боя се, че да.

— Не е имало дискретни посещения в Аман с чужд паспорт? Нито операции срещу някои от вашите многобройни врагове?

— Не бих си и помислил.

— Мъдър човек — кимна Фарид и се усмихна. — По-добре е да се играе по правилата. Много скоро ще разбереш, че бих могъл доста да ти помогна.

Израел и Йордания имаха повече общо помежду си от общата граница и еднаквото британско колониално минало. И двете бяха прозападно ориентирани страни, опитващи се да оцелеят в Близкия изток, който опасно излизаше от контрол. Бяха водили две войни — през 1948 и 1967 година, но накрая се бяха помирили след мирния процес в Осло. И преди това обаче Службата и йорданското разузнаване поддържаха близки, макар и предпазливи отношения. Йордания се смяташе от всички за най-нестабилната арабска държава и задачата на разузнаването беше да запази главата на краля върху раменете му и да държи под контрол хаоса в региона. Израел искаше същото и в лицето на йорданските специални служби бе намерил компетентен и надежден партньор, с когото можеше да се върши работа. Йорданското разузнаване бе много по-цивилизовано от бруталните си иракски и египетски колеги, макар и не по-малко вездесъщо. Огромна мрежа от информатори следеше йорданския народ и дебнеше всяка дума и действие. Дори случайна нелюбезна реплика за краля или семейството му можеше да свърши с престой с неопределен срок в лабиринта от тайни центрове на разузнаването.

Узи Навот бе предупредил Габриел за ритуалите, характерни за посещенията в лъскавата бърлога на Баракат: безбройните чаши сладко до лепкавост арабско кафе, цигарите, дългите истории за многото завоевания на Фарид — професионални и романтични. Фарид винаги говореше така, сякаш сам не вярваше на късмета си, който усилваше неустоимия му чар. Бремето на отговорността, уморително за другите хора, го караше да цъфти. Той бе господар на голяма империя от тайни. Той бе дълбоко удовлетворен човек.

През целия му монолог Габриел успя да запази безизразната внимателна усмивка на лицето си. Смееше се, където бе подходящо, зададе няколко уточняващи въпроса, но през всичкото време мислите му блуждаеха към снимката в заключеното куфарче от неръждаема стомана до глезена му. Никога преди не бе носил куфарче — поне не по собствено желание, само за прикритие. Чувстваше го като пранга на ръката си. Ако искаше, щеше да намери кой да го носи вместо него, но вътрешно се страхуваше, че подобен ход можеше да усили усещането му за привилегированост. А то пък можеше да излезе от контрол и да стигне до наемането на прислужник, дегустатор на храна и редовни часове в някой луксозен фризьорски салон в Тел Авив. Вече и без това му липсваше възможността да шофира собствения си автомобил по стръмната като ски писта магистрала 1. Фарид Баракат със сигурност би сметнал подобни настроения за любопитни. За него се твърдеше, че веднъж хвърлил в затвора собствения си иконом, задето варил чая му „Ърл Грей“ минута повече.

Най-накрая Фарид насочи разговора към ситуацията на булевард „Цар Саул“. Бе чул за предстоящото повишение на Габриел и очакваното изхвърляне на Узи Навот. Освен това бе разбрал — макар да отказваше да каже от кого, — че Алон възнамерява да запази Навот на някакъв друг пост. Смяташе това за много лоша идея, направо ужасна, и го каза на Габриел.

— Най-добре да изметеш и да започнеш начисто.

Гостът му се усмихна, похвали проницателността и мъдростта на Фарид и не каза нищо повече по въпроса.

Йорданецът също така бе дочул, че Габриел наскоро отново бе станал баща. С натискането на един бутон той повика сътрудник, който влезе в кабинета му с две опаковани кутии — едната бе огромна, а другата доста малка. Фарид настоя Габриел да отвори и двете в негово присъствие. В голямата кутия имаше мерцедес, кола играчка; в по-малката — низ от перли.

— Надявам се, че не си обиден, задето колата е немска.

— Никак даже.

— Перлите са от „Микимото“.

— Хубаво е да го знам. — Габриел затвори кутията. — Ала не бих могъл да ги приема.

— Трябва. Иначе ще бъда дълбоко обиден.

Габриел изведнъж съжали, че бе дошъл в Аман без подаръци. Само че какво да поднесе на човек, който хвърля в затвора собствения си иконом, задето му сварил чая неправилно? Носеше само снимките, които извади от куфарчето. На първата се виждаше мъж, крачещ по улица в Източен Лондон с чанта с учебници на рамо — можеше да бъде арабин, французин или италианец. Подаде снимката на Фарид Баракат, който ѝ хвърли кратък поглед.

— Джалал Насер — каза той и върна снимката на Габриел с усмивка. — Защо се забави толкова, приятелю?

14.

Централата на Главната разузнавателна дирекция, Аман

Фарид Баракат знаеше за ИДИЛ повече от всеки друг разузнавач в света, и то неслучайно. Корените на движението стигаха до мрачния квартал на Аман — Зарка, където в двуетажна къща с изглед към изоставено гробище някога бе живял човек на име Ахмад Фадил Назал ал Халайле. Бил тежък пияница, вандал, зъл уличен побойник, който имал толкова татуировки, че съседските деца му викали „зеления човек“. Майка му била отдадена мюсюлманка, която вярвала, че само ислямът може да спаси проблемния ѝ син. Тя го записала на религиозно обучение в джамията „Ал Хюсеин бен Али“ и точно там Ал Халайле намерил истинското си призвание. Той бързо се радикализирал и станал заклет враг на йорданската монархия, която бил решен да свали със сила. Прекарал няколко години в тайните затвори на Главната разузнавателна дирекция, включително и в небезизвестната крепост в пустинята Ал Джафр. Лидер на неговата клетка бил Абу Мохамед ал Макдиси, радикален проповедник и един от теоретиците на джихадизма. През 1999 г., след смъртта на баща му, на трона се качил млад и неопитен крал. И решил да освободи хиляда престъпници и политически затворници като традиционен жест на добра воля. Двама от тези, които пуснал от затвора, били Ал Макдиси и неговият агресивен ученик от Зарка.

Дотогава някогашният уличен побойник с много татуировки вече бил познат като Абу Мусаб ал Заркауи. Скоро след освобождаването му той заминал за Афганистан и заявил своята вярност към Осама бин Ладен. И през март 2003 г., когато надвиснала заплахата от американска инвазия в Ирак, той се промъкнал в Багдад и формирал клетки за съпротива, които след това щели да станат известни като клон на Ал Кайда. Вълната от обезглавявания и живописни сектантски атентати, извършени от Заркауи и неговите сподвижници, довели страната до ръба на всеобща гражданска война. Той бил прототип на нов вид ислямски екстремист, готов да използва ужасяваща жестокост, за да шокира и всява страх. Дори Айман ал Зауахири, вторият човек в Ал Кайда, го порицавал.

Американски въздушен удар сложил край на живота на Заркауи през юни 2006 г. и до 2010-а клонът на Ал Кайда в Ирак бил унищожен. Но през 2011-а две събития станали част от конспирацията за възраждането му: избухването на гражданската война в Сирия и оттеглянето на американските части от Ирак. Вече позната като ИДИЛ, групата се въздигнала от пепелта и се втурнала в създадения вакуум около сирийско-иракската граница. Територията под неин контрол се простираше от люлката на цивилизацията до подстъпите към Европа. Кралство Йордания бе под носа им. Както и Израел.

Сред хилядите млади мюсюлмани от Близкия изток и Европа, които бяха привлечени като от песента на сирена към ИДИЛ, беше и йордански младеж на име Джалал Насер. Също като Заркауи, Насер бе от видно племе от Източния бряг — Бани Хасан, макар семейството му да бе доста по-заможно от Халайле от Зарка. Той беше учил в частна гимназия в Аман и в Кингс Колидж в Лондон. Скоро след избухването на гражданската война в Сирия обаче се срещнал с вербовчик на ИДИЛ в Аман и попитал как да стигне до халифата. Вербовчикът информирал Джалал, че може да бъде по-полезен на друго място.

— В Европа ли? — попита Габриел.

Фарид кимна.

— Откъде знаеш? — заинтересува се гостът.

— Имаме си наши източници и методи — каза Баракат, което означаваше, че няма интерес да отговори на въпроса на Алон.

— Защо не сте го прибрали?

— Джалал е от добро семейство, което дълго време е било лоялно към монархията. Ако го арестуваме, ще създадем проблеми. — Последва внимателна усмивка. — Ще претърпим косвени поражения.

— Затова го качвате на самолет за Лондон и го отпращате по живо по здраво.

— Не точно. Всеки път, когато се връща в Аман, го прибираме за кратък разговор. И от време на време го наблюдаваме в Англия, за да сме сигурни, че не заговорничи срещу нас.

— Съобщихте ли на британците за него?

Тишина.

— Ами на вашите приятели в Лангли?

Отново тишина.

— Защо?

— Защото не искаме да правим от мухата слон. А напоследък това като че ли е стилът на американците.

— Внимавай, Фарид. Никога не знаеш кой подслушва.

— Не и тук — каза той, като се огледа из просторния си кабинет. — Тук е напълно сигурно.

— Кой го казва?

— Лангли.

Габриел се усмихна.

— Защо толкова се интересуваш от Джалал? — попита Фарид.

Алон му подаде друга снимка.

— Жената от атентата в Париж?

Габриел кимна. След това подкани Фарид да се вгледа по-внимателно в мъжа, седнал сам в ъгъла на кафенето с отворен лаптоп.

— Този Джалал ли е?

— Самият той.

— Възможно ли е да е съвпадение?

Габриел подаде на йорданеца още две снимки: Сафия Бурихан и Джалал Насер на Рю дьо Риволи; Сафия Бурихан и Джалал Насер на „Шан-з-Елизе“.

— Предполагам, че не.

— Има и още.

Показа му още две снимки: Джалал Насер с Маргрет Янсен в ресторант в Амстердам; Джалал Насер, хванал току-що зашлевената си буза на улица в квартала с червените фенери.

— Мамка му! — изруга тихо Фарид.

— Службата мисли същото.

Фарид върна снимките.

— Кой друг знае за това?

— Пол Русо.

— Група „Алфа“?

Габриел кимна.

— Те са доста добри.

— Работил ли си с тях?

— Когато се наложи. — Фарид сви рамене. — По правило проблемите на Франция идват от други части на Арабския свят.

— Вече не. — Алон прибра снимките в куфарчето.

— Предполагам, че сте сложили Джалал под наблюдение.

— Предната вечер.

— Имахте ли вече възможност да надникнете в лаптопа му?

— Не още. А вие?

— Източихме го последния път, когато го доведохме тук за разговор. Чист като сълза. Но това нищо не означава. Джалал е много добър с компютрите. Те всички са много добри. И стават по-добри с всеки изминал ден.

Баракат понечи да запали една от своите английски цигари, но се спря. Май отвращението на Габриел от цигарите бе добре известно на йорданското разузнаване.

— Не вярвам да си споменал нещо от това на американците.

— На кого от тях?

— Ами британците?

— В процес сме.

— При британците няма такива работи като „в процес“. Освен това — заговори Фарид официално като телевизионен водещ — знам със сигурност, че са ужасени, защото си мислят, че ще са следващите.

— Би трябвало да са ужасени.

Йорданецът щракна със златната си запалка и докосна с тънкия ѝ пламък цигарата си.

— Та каква е връзката на Джалал с Париж и Амстердам?

— Не съм сигурен още. Може да е просто вербовчик. Или пък да управлява проекта. — Габриел помълча известно време. — Или може би — каза накрая — е човекът, когото наричат Саладин.

Фарид Баракат рязко вдигна очи.

— Очевидно си чувал името — отбеляза Габриел.

— Да — призна Фарид. — Чувал съм го.

— Той ли е?

— Никакъв шанс.

— Съществува ли изобщо?

— Саладин ли? — Йорданецът бавно кимна. — Да, съществува.

— Кой е той?

— Най-лошият ни кошмар. Но иначе — каза Фарид — нямам никаква представа.

15.

Централата на Главната разузнавателна дирекция, Аман

За съименника на терориста обаче шефът на Главната разузнавателна дирекция знаеше много. Салах ад Дин Юсуф ибн Аюб, или Саладин, беше роден във видно кюрдско семейство в Тикрит около 1138 година. Баща му бил наемен войник. Младият Саладин поживял известно време в Балбек, град в днешен Ливан, и Дамаск, където пиел вино, преследвал жени и играел поло на свещи. Дамаск бил градът, който предпочитал пред всички останали. По-късно щял да опише Египет, финансовия център на империята си, като блудница, която се опитва да го раздели от вярната му съпруга Дамаск.

Владенията му се простирали от Йемен до Тунис и на север до Сирия. Те се управлявали от сбирщина от принцове, емири и алчни роднини, обединени от дипломатическите умения и завладяващия чар на Саладин. Той използвал ефективно жестокостта, но я намирал за безвкусна.

Веднъж казал пред любимия си син Захир: „Предупреждавам те да не допускаш кръвопролития, да не им се наслаждаваш и да не ти стават навик, защото кръвта никога не спи“.

Той бил хром и болнав, непрекъснато наблюдаван от екип от двайсет и един лекари, сред които бил и философът и изследовател на Петокнижието Моисей Маймонид, назначен за негов лекар в Кайро. У него нямало никаква суета — в Йерусалим веднъж гръмко се надсмял над царедворец, който си опръскал копринената роба с кал. А не изпитвал и никакъв интерес към богатството и земните радости. Бил най-щастлив, заобиколен от поети и учени, но най-вече бил погълнат от идеята за джихада, или свещената война. Строял джамии и ислямски образователни центрове по цялата си земя и раздавал щедро пари и услуги на проповедници и теолози. Целта му била да възвърне страстта, която позволила на най-ранните следовници на исляма да завладеят половината познат свят. И след като свещеният гняв бил разпален отново, той се фокусирал върху единствената цел, която му се изплъзвала: Йерусалим.

Малката крепост, захранвана с вода от потоци, се намирала на стратегическа височина на кръстопътя на три континента — географски грях, за който щеше да бъде наказвана през вековете. Градът бил обсаждан, разграбван, завладяван и завладяван отново от иевусейци, египтяни, асирийци, вавилонци, персийци, гърци, римляни, византийци и разбира се, евреи. Когато Омар ал Хатаб, близък довереник на Мохамед, завзел Йерусалим през 639 г. с малка армия от арабски камилари от Хиджаз и Йемен, градът бил предимно християнски. Четири и половина века по-късно папа Урбан II щял да изпрати експедиция от няколко хиляди европейски християни, за да си върнат Йерусалим от мюсюлманите, които считал за хора, „чужди на Бога“. Войниците християни, които един ден щели да бъдат наречени кръстоносци, пробили защитата на града в нощта на 13 юли 1099 г. и избили жителите му, включително и три хиляди мъже, жени и деца, които се били скрили в джамията „Ал Акса“ на Храмовия хълм.

Именно Саладин, синът на кюрдски наемен войник от Тикрит, щял да отмъсти за това. След като унизил самозабравилите се от алчност кръстоносци в битката при Хатин край Тиберия — Саладин лично отрязал ръката на Рейнал дьо Шатийон, — мюсюлманите си върнали Йерусалим, като договорили капитулация. Саладин свалил огромния кръст, издигнат върху Купола на скалата, измил двора с розова вода, за да премахне и последните следи от неверниците, и продал хиляди християни в робство или хареми. Йерусалим останал под мюсюлмански контрол до 1917 г., когато британците го завладели от османските турци. И когато Османската империя рухнала през 1924 г., същото се случило и с последния ислямски халифат.

Но сега ИДИЛ бе обявила нов халифат. В момента той включваше само части от Западен Ирак и Източна Сирия и Рака бе столицата му. А новият Саладин беше човекът, отговарящ за външните операции на ИДИЛ — или поне така смятаха Фарид Баракат и йорданската Главна разузнавателна дирекция. За съжаление, ГРД не знаеше почти нищо за Саладин, включително и истинското му име.

— Иракчанин ли е?

— Би могъл да е. Може и да е тунизиец, саудитец, египтянин или англичанин, или пък един от лунатиците, втурнали се към Сирия, за да заживеят в новия ислямски рай.

— Сигурен съм, че ГРД не вярва в това.

— Не вярваме — призна Фарид. — Смятаме, че той вероятно е бивш иракски офицер. Кой знае? Може и да е от Тикрит, също като Саладин.

— И Садам.

— А, да, да не забравяме Садам. — Фарид издиша голям облак дим към високия таван на кабинета си. — Имахме си проблеми със Садам, но предупредихме американците, че ще съжаляват за деня, в който го свалят от власт. Те, разбира се, не ни послушаха. Не ни чуха и когато ги помолихме да направят нещо за Сирия. Казаха: не е наш проблем, за нас Близкият изток остава в миналото. Никакви американски войни повече в мюсюлманските земи. И погледни сега ситуацията. Четвърт милион убити, стотици хиляди са се втурнали към Европа. Русия и Иран работят заедно, за да доминират в Близкия изток. — Той поклати бавно глава. — Забравих ли нещо?

— Забрави Саладин — напомни му Габриел.

— Какво искаш да направим?

— Предполагам, че нищо не бихме могли да направим и се надяваме да се махне.

— Ето тази надежда ни го доведе — каза Фарид. — Надеждата и високомерието.

— Така че нека го извадим от играта и колкото по-бързо, толкова по-добре.

— Ами американците?

— Какво за тях? — попита Габриел.

— Ще искат да участват.

— Няма как да участват, поне засега.

— Можем да използваме техните технологии.

— И ние си имаме.

— Само че не като американските — възрази Фарид. — Те притежават компютърни технологии, мобилни комуникации и сателити.

— Които обаче нищо не означават, щом не знаеш истинското име на обекта.

— Разбирам. Значи, ще работим заедно? Службата и ГРД?

— И французите — добави Габриел.

— Кой командва парада?

Когато Алон не отговори, Баракат се намръщи. Йорданецът не обичаше да му диктуват. Но не беше в настроение за кавги с човека, който по всяка вероятност много дълго щеше да управлява Службата.

— Няма да позволя да ме третират като прислужник. Американците са ми достатъчни. Прекалено често ни смятат за клон на Лангли.

— Не бих си го и помислил, Фарид.

— Много добре. — Той се усмихна мазно. — Тогава кажи ми как ГРД може да помогне.

— Като начало можете да ми дадете всичко, което имате за Джалал Насер.

— А после?

— Стойте далеч от него. Джалал вече ми принадлежи.

— Целият е твой. Но без косвени жертви. — Йорданецът потупа Габриел по опакото на дланта. — Негово Величество не обича косвени жертви. Аз също.

* * *

Когато Габриел пристигна на булевард „Цар Саул“, намери Узи Навот сам в кабинета си тъжно да обядва бяла риба на пара и сурови зеленчуци. Ползваше две лакирани клечки, а не нож и вилица, което намаляваше скоростта на хранене и теоретично би трябвало да направи безвкусното ястие по-приятно. Бела, взискателната му съпруга, му бе навлякла тези неприятности. Тя следеше всяка хапка, която влизаше в устата на мъжа ѝ, а и наблюдаваше теглото му с вниманието на геолог, стоящ пред клокочещ вулкан. Два пъти на ден — сутринта, когато ставаше, и вечерта, преди да пропълзи изтощен в леглото — Навот трябваше да се качи на точния кантар на Бела в банята. Тя записваше отклоненията в килограмите в подвързана с кожа тетрадка и го наказваше или възнаграждаваше според постиженията. Когато Навот се бе държал добре за достатъчно дълъг период, му се позволяваше да хапне бьоф строганоф, гулаш, шницел или някое мазно източноевропейско ястие, за което той копнееше. А щом показваше лоши резултати, минаваше на варена риба и клечки. Очевидно Навот сега плащаше цената за диетично прегрешение, помисли си Габриел, докато го гледаше.

— Май с Фарид наистина сте се харесали — каза той, след като Алон му описа посещението си в Аман. — На мен ми е давал само бонбони и баклава. Бела винаги познаваше кога съм ходил при него. Рядко пътуването си струваше.

— Опитах се да върна перлите, но той не искаше и да чуе.

— Погрижи се подаръците да се документират в „Човешки ресурси“. Бог ми е свидетел, че си напълно неподкупен, но не бихме искали някой да си състави погрешно впечатление за новата ти любовна афера с ГРД.

Навот бутна празната си чиния, беше омел всичко. Габриел се изненада, че не бе погълнал и клечките заедно с пакетчето, в което бяха опаковани.

— Наистина ли мислиш, че Фарид ще се оттегли от Джалал Насер?

— За нищо на света.

— Което означава, че йорданското разузнаване ще седи на първия ред на твоята постановка.

— Но няма да вижда много добре.

Узи се засмя.

— Какво смяташ да направиш?

— Ще проникна в мрежата на Саладин. Ще разбера кой е той наистина и откъде действа. И тогава ще му пусна много голяма бомба.

— Това означава изпращане на агент в Сирия.

— Да, Узи, там е ИДИЛ.

— Новият халифат е забранено кралство. Пратиш ли им агент, той ще има късмет, ако се върне с глава на раменете си.

— Не той, а тя — поправи го Габриел. — Саладин очевидно предпочита жени.

Навот поклати мрачно глава.

— Прекалено опасно е.

— Прекалено опасно е и да не го направим, Узи.

След враждебно мълчание Навот попита:

— Една от нашите или една от техните?

— От нашите.

— Езици?

— Френски и арабски. И искам някоя, която има какво да предложи. В ИДИЛ вече има прекалено много неудачници. — Габриел млъкна, след това попита: — Познаваш ли такава, Узи?

— Може и да познавам — каза Навот.

Едно от многото подобрения, които бе направил в директорския кабинет, бе високотехнологичната видеостена, върху която вървяха денонощно световните новинарски канали. В момента тя бе изпълнена с изображения на човешко нещастие, голяма част от което се излъчваше от разрушените останки на древната земя, наречена Сирия. Навот дълго гледа екрана, преди да отвори поредица от ключалки на личния си сейф. Извади две неща: папка и неотворена кутия с виенски масленки. Подаде папката на Алон. Бисквитите запази за себе си. Когато Габриел отново вдигна очи, те бяха изчезнали.

— Тя е идеална.

— Да — съгласи се Навот. — И ако нещо ѝ се случи, ще се пише на твой гръб, не на мой.

16.

Йерусалим

Никой не можеше точно да си спомни кога бе започнало всичко. Може да е било с арабския моторист, който блъсна трима тийнейджъри евреи край селище на Западния бряг южно от Йерусалим. Или с арабския търговец, намушкал двама обучаващи се за равини студенти пред Дамаската порта на Стария град. Или с арабския служител в луксозен хотел, който се опита да отрови настанен там конгресмен от Охайо…

Вдъхновени от думите и делата на ИДИЛ, разгневени и объркани от неспазени обещания, много млади палестинци съвсем буквално бяха поели нещата в собствените си ръце. Насилието бе в малък мащаб, дълбоко лично и трудно за овладяване. Сравнително лесно бе да забележиш арабин, опасан с експлозиви. Но арабин, въоръжен с кухненски нож или автомобил, беше истински кошмар за сигурността, особено ако той е готов да загине. Хаотичната природа на атаките дълбоко разтревожи израелското общество. Скорошно проучване бе установило, че огромно мнозинство от хората се бояха да не бъдат нападнати на улицата. Мнозина вече не ходеха често по места, където можеше да има араби, а това беше труден избор за град като Йерусалим.

Ранените и умиращите неизменно бяха откарвани в Медицинския център „Хадаса“, най-добрата израелска болница за спешна медицина. Намираше се в Западен Йерусалим, в изоставеното арабско село Ейн Карем, а забележителният екип от лекари и сестри всеотдайно се грижеше за жертвите на най-стария конфликт в света — разкъсаните в самоубийствените атентати, ранените в битки израелски войници и арабските демонстранти, покосени от израелски огън. Медиците не правеха разлика между араби и евреи, жертви и палачи; лекуваха всеки, който влезеше през вратата им, включително и най-опасните врагове на Израел. Не беше необичайно да видиш лидери на „Хамас“ в „Хадаса“. Дори управляващите в Сирия — преди избухването на гражданската война, бяха пращали свои влиятелни болни на хълмовете на Ейн Карем.

Според християнската традиция Ейн Карем бе родното място на Йоан Кръстител. Църковните кули се издигаха над ниските варовикови домове на напусналите араби, а биещите камбани възвестяваха смяната на дните. Между древното село и модерната болница имаше паркинг, запазен за главните лекари и администратори. Д-р Натали Мизрахи все още не бе допусната там; нейното място бе на далечен сателитен паркинг в края на дълбоката клисура. Тя пристигна в осем и трийсет и както обикновено, трябваше да изчака няколко минути за маршрутката. Тя я остави близо до входа на спешното отделение. Засега всичко изглеждаше спокойно. Нямаше линейки в двора, а травматологията беше тъмна, вътре имаше само една дежурна сестра, в случай че трябва да се събере екип.

В стаята на персонала Натали остави чантата си в шкафчето, облече бяла престилка над синьо-зелените си хирургически дрехи и овеси стетоскоп на врата си. Смяната ѝ започваше в девет сутринта и щеше да свърши в девет на следващата сутрин. Лицето, което разгледа в огледалото на тоалетната, ѝ се стори разумно отпочинало и нащрек, много по-добре, отколкото щеше да изглежда след двайсет и четири часа. Кожата ѝ бе смугла, очите ѝ — почти черни. В същия цвят бе и косата ѝ. Тя бе прибрана на стегнат кок и закрепена със семпъл ластик. Няколко изплъзнали се кичура висяха покрай шията ѝ. Не носеше никакъв грим и парфюм; ноктите ѝ бяха изрязани и лакирани с безцветен лак. Свободното болнично облекло скриваше стройно и стегнато тяло с тесен ханш и леко мускулести бедра и прасци на бегачка на дълги разстояния. Напоследък Натали бе прикована за бягащата пътечка във фитнеса. Както повечето жители на Йерусалим, тя вече не се чувстваше сигурна сама на публично място.

Изми си ръцете с дезинфектант и се наведе към огледалото, за да разгледа по-добре лицето си. Мразеше носа си и смяташе, че устата ѝ, макар и чувствена, бе прекалено голяма за лицето ѝ. Бе решила, че очите ѝ са най-съблазнителното ѝ оръжие — големи, тъмни, интелигентни, мамещи, с намек за предателство и може би някакъв скрит запас от болка. След десет години практикуване на медицина тя вече не се смяташе за красива, но от опит знаеше, че мъжете я намират за привлекателна. Ала досега не се бе натъкнала на индивид, за когото си струваше да се омъжи. Любовният ѝ живот се състоеше от поредица моногамни, но в крайна сметка нещастни връзки: във Франция, където бе живяла, докато навърши двайсет и шест; и в Израел, където се бе преместила с родителите си, след като те заключиха, че Марсилия вече не е безопасно място за евреите. Сега майка ѝ и баща ѝ живееха в Нетаня, в апартамент с изглед към Средиземно море. Адаптацията им към израелското общество бе в най-добрия случай повърхностна. Гледаха френска телевизия, четяха френски вестници, пазаруваха във френски магазини, прекарваха следобедите си във френски кафенета и говореха иврит само когато се наложеше. Натали говореше местния език бързо и без затруднения, но той издаваше марсилското ѝ детство. Същото можеше да се каже и за арабския ѝ, който беше безупречен. По пазарите на Стария град понякога дочуваше неща, от които ѝ се изправяше косата.

Тя излезе от стаята за персонала и забеляза двама лекари да се втурват към травматологията. Спешното отделение беше надолу по коридора. Само две от помещенията бяха заети. Д-р Айелет Малкин, началничката на смяната, седеше в ограденото пространство в средата на залата и се взираше в екрана на настолен компютър.

— Точно навреме — каза тя, без да вдига глава.

— Какво става? — попита Натали.

— Палестинец от Източен Йерусалим е намушкал двама ортодоксални евреи на улица „Султан Сюлейман“. Единият вероятно няма да прескочи трапа. Другият също е в тежко състояние.

— Нов ден, ново нападение.

— Боя се, че става все по-зле — мрачно въздъхна Айелет. — Случаен минувач е скочил върху арабина и се е опитал да го обезвреди. Когато полицаите пристигнали, намерили мъжете да се бият за ножа, така че ги простреляли и двамата.

— Колко са зле?

— Героят е пострадал най-много. Той отива в травматологията.

— А терористът?

— Един изстрел, куршумът е излязъл. Той е изцяло твой.

Натали тръгна бързо по коридора и успя да види как откарват първия пациент в травматологията. Той бе облечен в черен костюм, чорапи до коленете, бяла риза, типичен ултраортодоксален евреин. Сакото му бе нарязано, а ризата — подгизнала от кръв. Червеникаворусите му къдрици висяха през ръба на количката; лицето му бе пепеляво. Натали го зърна само за кратко, за секунда или две, но инстинктите ѝ подсказаха, че мъжът няма да живее дълго.

Следващият пострадал беше светски изглеждащ израелец на около трийсет и пет с кислородна маска на лицето и куршум в гърдите. Беше в съзнание, ала едва дишаше. Той бе последван след миг от втората жертва на намушкването, момче на четиринайсет или петнайсет, чиято кръв изтичаше от множество рани. Накрая пристигна и причината за цялата трагедия: палестинец от Източен Йерусалим, който тази сутрин се бе събудил с решението да убие двама души, тъй като те са израелци и евреи. Едва бе прехвърлил двайсетте, прецени Натали, не беше на повече от двайсет и пет. Имаше една-единствена огнестрелна рана отляво на гърдите, между основата на шията и рамото, както и няколко прорезни наранявания и охлузвания по лицето. Може би героят му бе стоварил няколко удара, докато се бе опитвал да го обезоръжи. Или пък, помисли си Натали, униформените са го понатупали, докато са го арестували. Четирима израелски полицаи с пукащи радиостанции бяха обградили носилката, към която палестинецът бе прикован с белезници и вързан с колани. Имаше и няколко цивилни мъже. Натали подозираше, че са от Шабак — израелската служба за вътрешна сигурност.

Единият от Шабак се приближи към нея и ѝ се представи като Йоав. Косата на офицера беше много късо подстригана, а големи слънчеви очила скриваха очите му. Изглеждаше разочарован, че пациентът все още е сред живите.

— Трябва да останем, докато го обработвате. Той е опасен.

— Мога да се справя и сама.

— Не и с този. Той иска да умре.

Парамедиците от линейката откараха младия палестинец надолу по коридора към спешното отделение и с помощта на полицаите го преместиха от окървавената количка на чиста маса. Раненият се опита за кратко да се противи, докато униформените не му вързаха ръцете и краката за алуминиевите парапети със свински опашки. По молба на Натали ченгетата се отдръпнаха от помещението. Човекът от Шабак настоя да остане.

— Изнервяте го — протестира Натали. — Трябва ми да е спокоен, за да мога да почистя както трябва раната.

— И защо да е спокоен, докато другите трима се борят за живота си?

— Това няма значение тук, не и сега. Ще ви се обадя, ако имам нужда от вас.

Офицерът от службите излезе. Натали дръпна пердето и щом остана сама с терориста, прегледа раната му.

— Как се казваш? — попита го тя на иврит — език, който много арабски жители на Източен Йерусалим говореха добре, особено ако имаха работа на запад. Раненият палестинец се поколеба, след това отвърна, че името му е Хамид.

— Добре, Хамид, днес извади късмет. Сантиметър по-долу и вероятно щеше да си мъртъв.

— Искам да умра. Искам да съм шахид.

— Боя се, че не си попаднал на правилното място за това.

Натали взе две ножици за превръзки от таблата с инструментите. Палестинецът се ужаси и започна да дърпа свинските опашки.

— Какво има? — попита го Натали. — Не обичаш остри предмети ли?

Палестинецът се сви, но не каза нищо.

Тя мина на арабски и заговори успокоително:

— Не се тревожи, Хамид, няма да те нараня.

Той изглеждаше изненадан.

— Говорите арабски много добре.

— И защо да не е така?

— Да не сте една от нас?

Натали се усмихна, внимателно сряза окървавената риза и я отдели от тялото му.

* * *

Първоначалният доклад за състоянието на пациента се оказа неточен. Деветмилиметровият куршум не бе излязъл от другата страна: беше се заклещил близо до ключицата, която бе счупена на осем сантиметра от гръдната кост. Натали постави местна упойка и когато лекарството започна да действа, бързо се захвана за работа. Проми раната с антибиотик и с помощта на стерилни пинсети извади костните фрагменти и няколко проникнали парченца плат от ризата на Хамид. След това премахна куршума, смачкан от удара в ключицата, но все още цяло парче. Хамид поиска да го запази за спомен от атаката. Натали се намръщи и го пусна в плик за медицински отпадъци, затвори раната с четири хубави шева и я превърза. Лявата ръка имаше нужда от обездвижване, за да може ключицата да зарасне, за което пък трябваше да се махнат свинските опашки. Натали реши, че това може да почака. Помисли си, че ако бъде отвързан, Хамид може да започне да буйства и така да причини още поражения върху костта и околните тъкани.

Пациентът остана в спешното отделение още час, за да се съвземе от упойката. През това време двете жертви бяха победени от раните си. Починаха, докато лежаха в коридора на травматологията — по-възрастният харедим и израелецът със светски вид, който бе прострелян по погрешка. Когато полицаите дойдоха за арестанта си, по лицата им бе изписан гняв. Обичайно Натали би оставила пациент с огнестрелна рана в болницата една нощ за наблюдение, ала сега се съгласи веднага да го предаде на полицията и хората от Шабак. Когато го развързаха, тя сложи лявата му ръка във фиксиращ бандаж и я прикрепи здраво към тялото. След това, без да му каже и една успокоителна дума на арабски, го отпрати.

По-късно същия следобед имаше още едно нападение: млад арабин от Източен Йерусалим, кухненски нож, оживената Централна автогара на ул. „Яфа“. Този път арабинът не оцеля. Беше застрелян от въоръжен гражданин, но не преди да намушка две жени, и двете над 70-годишни. Едната угасна по пътя към „Хадаса“; другата беше в травматологията и Натали притискаше раната на гърдите ѝ.

След това по телевизора в стаята за персонала видя лидера на Палестинската автономия да казва на хората си, че е техен национален дълг да избият възможно най-много евреи.

— Прережете гърлата им — призова ги той, — намушкайте злите им сърца. Всяка капка кръв, пролята за Йерусалим, е свята.

С вечерта настъпи спокойствие и тишина. Натали и Айелет вечеряха заедно в ресторанта на осветената алея към болницата. Говориха си за всекидневни неща: мъже, кино, сексуалния живот на сестрата нимфоманка от родилното отделение… За всичко друго, но не и за ужаса, на който бяха станали свидетелки в този ден. Бяха прекъснати от нова трагедия: четири жертви от челен сблъсък пътуваха към спешното отделение. Натали видя най-младата от тях — религиозно момиче на четиринайсет години, родено в Кейп Таун, което живееше в англоговорещата общност в Бейт Шемеш. Имаше множество порезни рани, но нямаше счупени кости и вътрешни наранявания. Баща ѝ обаче не бе извадил такъв късмет. Натали присъстваше, когато съобщиха на детето за неговата смърт.

Беше изтощена и се изтегна на кушетката в лекарската стая, за да поспи няколко часа. Сънува как я гони тълпа маскирани мъже с ножове… Събуди се стреснато и присви очи към мобилния си телефон. Беше седем и петнайсет. Стана, изпи набързо чаша черно кафе със захар и направи половинчат опит да си оправи косата. След това се върна в спешното отделение, за да види какви ужасии щяха да донесат последните два часа от смяната ѝ. Остана спокойно до 8,55, когато Айелет получи съобщение за ново намушкване с нож.

— Колко са? — попита Натали.

Айелет вдигна два пръста.

— Къде е станало?

— В Нетаня.

— Нетаня ли? Сигурна ли си, че се е случило в Нетаня?

Айелет мрачно кимна. Натали бързо набра номера в апартамента на родителите си. Баща ѝ веднага вдигна, сякаш бе седял до телефона в очакване на обаждането ѝ.

— Татко, ти ли си? — Тя затвори очи с облекчение.

— Да, разбира се. Какво е станало, скъпа?

Натали чуваше в слушалката звука от френска телевизионна програма. Тъкмо се канеше да му каже да превключи на Канал 1, но се отказа. Нямаше нужда родителите ѝ да знаят, че малкото им френско убежище край морето вече не бе безопасно.

— А мама? — попита Натали. — Тя добре ли е?

— При мен е. Искаш ли да говориш с нея?

— Не е необходимо. Обичам те, татко.

Натали затвори телефона. Беше точно девет часът. Айелет бе отстъпила мястото на бюрото в спешното на следващия началник-смяна — д-р Марк Гелър, луничав червенокос шотландец.

— Искам да остана — каза му Натали.

Марк Гелър посочи към вратата.

— Ще се видим след три дни.

Натали си събра нещата от лекарската стая и изтръпнала от умора, се качи в маршрутката към сателитния паркинг. Въоръжен охранител с бежова жилетка я заведе до колата ѝ. „Значи, това означава да си евреин през XXI век“, помисли си тя, докато сядаше зад волана. Прогонени от Франция от надигащ се антисемитизъм, тя и родителите ѝ бяха дошли в еврейската си прародина, за да се изправят пред вълна от брутални нападения, извършени от млади мъже, възпитани в религиозна омраза. В момента Израел не беше безопасен за евреите. Ала щом и тук не беше безопасно, къде другаде? „Ние сме народ, орисан да живее на ръба“, помисли си с горчивина тя, докато потегляше.

Апартаментът ѝ бе близо до болницата в Рехавия, скъп квартал във все по-скъпия град. Движеше се бавно през утринния трафик по улица „Рамбан“, зави наляво по „Ибн Езра“ и спря на празно място до тротоара. Кооперацията ѝ бе зад ъгъла на „Елхаризи“, тясна уличка, по която колите едва се промушваха. Въздухът бе хладен и натежал от аромата на бор и бугенвилия. Натали вървеше бързо, защото дори и в Рехавия, изцяло еврейски квартал, вече не се чувстваше сигурна. Когато стигна до вратата, телефонът ѝ започна да звъни. Тя погледна кой я търси, преди да вдигне. Беше номерът на родителите ѝ в Нетаня.

— Случило ли се е нещо? — тревожно попита тя.

— Не — отговори уверен мъжки глас на френски. Натали пак провери кой я търси.

— Кой се обажда?

— Не се тревожете — каза гласът. — Родителите ви са добре.

— В техния апартамент ли сте?

— Не.

— Тогава как използвате телефона им?

— Не го използвам. Това е само малък трик, за да сме сигурни, че няма да ни пратите веднага на гласова поща.

— Кои сте вие?

— Казвам се Узи Навот. Може би сте чували за мен. Аз съм директор на нещо, което се нарича…

— Знам кой сте.

— Това е добре. Защото ние също знаем коя сте, Натали.

— Защо се обаждате? — попита тя.

— Звучите като една от нас — каза той и се засмя.

— Като шпионка ли?

— Израелка.

— Аз съм такава.

— Вече не.

— Какви ги говорите?

— Чуйте ме внимателно, Натали. Искам да затворите телефона и да влезете в апартамента си. Там ви чака жена. Не се страхувайте, тя работи за мен. Позволила си е да ви събере багаж в една чанта.

— Защо?

Връзката прекъсна. Натали постоя известно време, чудейки се какво да прави. След това извади ключовете от дамската си чанта, отвори вратата и влезе.

17.

Долината на Израил

Жената, седнала край кухненската маса, не приличаше много на шпионин. Беше по-дребна от Натали, а изражението ѝ издаваше нещо средно между досада и тъга. Беше си направила чаша чай. До нея беше мобилният ѝ телефон, а до него — паспортът на Натали, който допреди това бе лежал скрит в кафяв плик в долното чекмедже на нощното ѝ шкафче. Вътре имаше също така три писма с много лично съдържание, писани от мъж, когото Натали познаваше от университета във Франция. Беше се канила да ги изгори, а сега повече от всякога съжаляваше, че не го е сторила.

— Отвори го — каза жената и кимна към стилния малък куфар на Натали. На него имаше етикет, спомен от последното ѝ пътуване до Париж. Беше летяла с „Ер Франс“, а не с „Ел Ал“, предпочитаната авиокомпания на евреите имигранти от френски произход.

Тя дръпна ципа и погледна вътре. Беше напълнен набързо и небрежно — чифт панталони, две блузи, памучен пуловер, само един кат бельо. Коя жена слага в багажа си само едни бикини?

— Колко дълго ще отсъствам?

— Зависи.

— От какво?

Жената мълчаливо отпи от чая си.

— Без грим, без дезодорант? Без шампоан? Къде отивам? В Сирия ли?

Отново настана тишина. След това жената бързо обясни:

— Вземи каквото ти трябва. Но не се бави прекалено. Той няма търпение да се види с теб. Не бива да го караме да чака.

— Кой, Узи Навот ли?

— Не — усмихна се за пръв път тя. — Мъжът, с когото ще се срещнеш, е много по-важен от Узи Навот.

— Трябва да съм на работа след три дни.

— Да, знаем. В девет часа. — Тя протегна ръка. — Дай ми телефона си.

— Но…

— Моля — строго настоя жената, — губим ценно време.

Натали предаде телефона и отиде в спалнята. Стаята изглеждаше като претърсена. Съдържанието на кафявия плик от нощното ѝ шкафче лежеше пръснато върху леглото. Всичко беше там, с изключение на писмата, които сякаш се бяха изпарили. Тя веднага си представи пълна стая с хора, които четат на глас пасажи от тях и избухват в бурен смях. Взе още няколко дрехи и събра малък несесер с тоалетни принадлежности, включително и противозачатъчните хапчета и предписаните обезболяващи. Пиеше ги срещу главоболието, стоварващо ѝ се понякога като гръм от ясно небе. След това се върна в кухнята.

— Къде са писмата ми?

— Какви писма?

— Онези, които взехте от спалнята ми.

— Не съм вземала нищо.

— А кой тогава?

— Да вървим — беше всичко, което жената каза.

Докато слизаше по стълбите с куфар в едната ръка и дамска чанта в другата, Натали забеляза, че жената леко накуцваше. Колата ѝ бе паркирана на „Ибн Езра“, точно пред тази на Натали. Потеглиха, непознатата шофираше спокойно, но много бързо. Преминаха през Юдейското плато към Тел Авив, след това поеха на север по крайбрежната равнина по магистрала 6. За известно време двете слушаха новините по радиото — говореше се само за намушквания, смърт и предсказания за наближаваща апокалиптична война между евреите и мюсюлманите на Храмовия хълм. Жената отхвърли всички въпроси на Натали и я остави да се взира през прозореца към минаретата, издигащи се над Западния бряг отвъд разделителната бариера. Бяха толкова близо, та ѝ се струваше, че може да ги докосне. Близостта на селата до такъв важен път я накара да се съмнява в перспективите за мирното съществуване на двете страни. Френските и швейцарските села също бяха едни до други по общо взето невидима граница, но Швейцария не искаше да изтрие Франция от картата. Нито швейцарците умоляваха синовете си да проливат кръвта на френските неверници.

Постепенно крайбрежната равнина изчезна и магистралата зави към планината Кармел и Галилея, която приличаше на одеяло със зелени и кафяви кръпки. Като че ли караха към Назарет, но на няколко километра от града жената зави по по-тесен път и продължи по него покрай училищни спортни игрища, докато пътят им не бе препречен от метална бариера с шипове. Портата автоматично се отвори и те продължиха по леко извитата улица с надвиснали дървета от двете страни. Натали бе очаквала да я отведат в някакво секретно съоръжение, а вместо това се озова в тихо малко градче. То бе построено в кръгове. Покрай пътя имаше едноетажни къщи, а зад тях като ветрило се простираха пасбища и обработваема земя.

— Къде сме?

— В Нахалал — обясни жената. — Това е мошав. Известен ли ти е този термин?

— Аз съм имигрантка — хладно отрони Натали, — а не идиот. Мошав е кооперативна общност от отделни ферми, което е различно от кибуц.

— Много добре.

— Вярно е, нали?

— Кое?

— Ами това, че наистина ни мислите за идиоти. Искате да извършваме алия[7], а след това се държите с нас така, сякаш не сме едни от вас. Защо?

— Животът в Израел никак не е лесен. Ние сме генетично недоверчиви хора, които са избрали да живеят тук. Някои от нас не са имали избор. Просто е нямало къде другаде да отидат.

— И това ви прави нещо повече?

— Не. Прави ни цинични. — Жената караше бавно покрай къщите в сенките. — Не е зле, а?

— Не — кимна Натали, — никак даже.

— Нахалал е най-старият мошав в Израел. Когато първите евреи пристигнали тук през 1921 година, тези земи били блато, гъмжащо от комари анофелес. — Тя помълча. — Знаеш ли ги? Те разпространяват малария.

— Аз съм лекар — каза Натали уморено.

Жената не изглеждаше никак впечатлена.

— Пресушили блатото и го превърнали в плодородна обработваема земя. — Тя поклати глава. — Мислим си, че нашият живот е много труден, но те са дошли тук с празни ръце и всъщност са построили държава.

— Предполагам, че не са ги забелязали — каза Натали и кимна към арабските села, кацнали на хълма над долината.

Жената я прониза с отчаян кос поглед.

— Нали наистина не вярваш в тези глупости?

— Какви глупости?

— Това, че сме им откраднали земята.

— А ти как би го изтълкувала?

— Тази земя е била закупена от Еврейския национален фонд. Никой нищо не е откраднал. Но ако се срамуваш от историята ни, може би е трябвало да си останеш във Франция.

— За съжаление, вече не е възможно.

— Ти си от Марсилия, нали?

— Да.

— Интересно място е Марсилия. Малко занемарено, но приятно.

— Била ли си там?

— Веднъж — каза жената. — Бях пратена да убия терорист.

Тя зави по алеята към модерно бунгало. На покритата веранда, със скрито в сянката лице, стоеше мъж, облечен в избелели джинси и кожено яке. Жената паркира и изключи двигателя.

— Завиждам ти, Натали. Бих дала всичко да съм на твое място точно сега, но не мога. Нямам твоите дарби.

— Аз съм просто лекар. Как бих могла да ви помогна?

— Ще оставя той да ти обясни — кимна жената към мъжа на верандата.

— А кой е той?

Жената се усмихна и отвори вратата на автомобила.

— Не се тревожи за багажа си. Някой ще се погрижи за него.

* * *

Първото нещо, което Натали долови, след като слезе от колата, бе миризмата на цветя и поляни, на животни и свеж тор. Изведнъж си даде сметка, че облеклото ѝ е напълно неподходящо за подобно място, особено ниските ѝ обувки, които приличаха на балетни пантофки. Ядоса се на жената, задето не я предупреди, че отиват във ферма в Долината на Израил. Но докато прекосяваха гъстата зелена морава, Натали пак забеляза накуцването и всички грехове бяха простени. Мъжът на верандата още не бе помръднал. Въпреки сенките Натали усещаше, че той я наблюдава със съсредоточеността на портретист, изучаващ модела си. Най-накрая слезе бавно по трите стъпала, които водеха от верандата към моравата, и излезе от сянката на ярката слънчева светлина.

— Натали — протегна ѝ ръка той. — Надявам се, че пътуването не е било тежко. Добре дошла в Нахалал.

Косата на слепоочията му беше пепелява на цвят, очите му бяха смущаващо зелени. Нещо в неговото красиво лице ѝ бе познато. След това Натали внезапно осъзна, че го е виждала и преди. Пусна ръката му и удивено отстъпи назад.

— Вие сте…

— Да, аз съм. И очевидно съм напълно жив, което значи, че вече знаеш важна държавна тайна.

— Некрологът ви в „Хаарец“ беше много трогателен.

— И аз така мисля. Но не трябва да вярваш на всичко, което пише във вестниците. Предстои ти да разбереш, че около седемдесет процента от историята е строго секретна. И трудните неща се постигат почти винаги в пълна тайна. — Усмивката му изчезна, зелените му очи огледаха лицето ѝ. — Разбрах, че си имала тежка нощ.

— Напоследък често е така.

— Лекарите в Париж и Амстердам също са имали наскоро тежки нощи. — Той леко сведе глава настрани. — Предполагам, че внимателно си проследила новините за атентатите в квартал Маре.

— И защо смятате така?

— Защото си французойка.

— Вече съм израелка.

— Но си запазила френския си паспорт, след като си извършила алия, нали? — Въпросът му прозвуча като обвинение. Тя не отговори. — Не се тревожи, Натали, не те съдя. В такива времена е най-добре да имаш спасителна лодка. — Той сложи ръка на брадичката си. — Та направи ли го?

— Кое?

— Проследи ли новините от Париж?

— Възхищавах се много на мадам Вайнберг. Всъщност съм се срещала веднъж с нея, когато тя беше в Марсилия.

— Значи, двамата с теб имаме нещо общо. Аз също се възхищавах много на Хана и за мен бе удоволствие да я считам за своя приятелка. Тя бе много щедра към нашата служба. Помогна ни, когато имахме нужда, и така една сериозна заплаха за сигурността ни бе премахната.

— И тя затова ли загина?

— Хана Вайнберг е мъртва — каза той, наблягайки на всяка дума — заради мъж, който се нарича Саладин. — Свали ръката от брадичката си и задържа погледа си неподвижен. — Вече си член на много малък клуб, Натали. Дори от ЦРУ не знаят за този човек. Но малко прибързваме. — Той се усмихна отново и я хвана за ръката. — Ела. Ще хапнем, ще се опознаем по-добре.

Поведе я през верандата към сенчеста градина, където имаше маса, сложена за четирима, с традиционен израелски обяд от салати и близкоизточни пастети. На единия от столовете седеше едър навъсен мъж с късо подстригана сива коса и малки очилца без рамки. Натали веднага го позна. Беше го виждала по телевизията, забързан към кабинета на министър-председателя по време на кризи.

— Натали — каза Узи Навот и стана. — Толкова мило от твоя страна да приемеш поканата ни. Съжалявам, че се появихме неканени в дома ти, но ние винаги правим така. Повярвай ми, старите методи са най-добри.

На няколко крачки от градината имаше плевня от гофриран метал, а до нея — обор с добитък и коне. Триъгълен парцел със засети ниви се простираше към планината Табор, Която се издигаше като женски гърди в равната долина.

— Тази ферма е на наш приятел от службите — обясни мъжът, който се смяташе за мъртъв и се казваше Габриел Алон. — Роден съм ето там — посочи той към далечни сгради вдясно от планината Табор, — в Рамат Давид. Създаден е няколко години след Нахалал. Много хора, които живеят там, са бежанци от Германия.

— Като майка ви и баща ви.

— Очевидно си прочела много внимателно некролога ми.

— Беше очарователен, само че много тъжен. — Тя се обърна и се загледа в ширналите се земи. — Защо съм тук?

— Първо — да обядваме. После ще говорим.

— А ако искам да си тръгна?

— Ще си тръгнеш.

— А ако остана?

— Мога да ти обещая само едно нещо, Натали. Животът ти повече никога няма да бъде същият.

— Какво бихте направили вие, ако бяхте на мое място?

— Вероятно щях да ти кажа да намериш някого другиго.

— Е — въздъхна тя, — как бих могла да откажа такова предложение? Ще ядем ли? Умирам от глад.

18.

Нахалал, Израел

Те я бяха измъкнали от видимия свят, без да направят нито една вълничка на повърхността, и я бяха завели незабелязано в своята пасторална тайна цитадела. Сега идваше трудното — проучването, изследванията, разпитите. Целта на това неприятно упражнение бе да се определи дали д-р Натали Мизрахи, някога от Марсилия, а напоследък от Рехавия в Западен Йерусалим, е подходяща като характер, интелектуално и политически за работата, която имаха предвид. За нещастие, тази работа бе такава, че никоя жена не би я пожелала доброволно, помисли си Габриел.

Вербовката, казваше великият Ари Шамрон, е като съблазняването. А повечето съблазнявания, дори и тези, извършвани от обучени разузнавачи, изискват двустранно изливане на душите. Обикновено вербовчикът се прикрива под фалшива самоличност и измисля легенда, която носи като костюм и вратовръзка, и я сменя, когато си поиска. Ала сега, в долината на неговото детство, Габриел изля пред Натали Мизрахи своята истинска душа.

— За протокола — започна той, след като настани Натали на масата за обяд, — името, което си прочела във вестниците след предполагаемата ми смърт, е истинското ми. Не е псевдоним, не е работно, а това, което ми е дадено при раждането. За съжаление, много други подробности за живота ми също бяха верни. Аз бях член на групата, която отмъсти за убийството на нашите сънародници в Мюнхен. Застрелях втория в йерархията на ООП[8] в Тунис. Синът ми загина от бомба във Виена. Съпругата ми бе тежко ранена. — Той не спомена, че се е оженил повторно и че пак е станал баща. Дотук стигаше желанието му да бъде правдив.

Той посочи над долината, обагрена в зелено и кафяво към планината Табор и продължи да разказва: роден е в кибуца Рамат Давид няколко години след основаването на държавата Израел. Майка му пристигнала тук през 1948 г., след като се измъкнала полужива от Аушвиц. Срещнала мъж от Мюнхен, писател и интелектуалец, избягал в Палестина преди войната. В Германия се наричал Гринберг, но в Израел приел еврейското име Алон. След като се оженили, се заклели да имат шест деца, по едно за всеки милион избити, но утробата ѝ могла да роди само едно. Нарекла детето Габриел — на божия вестител, защитник на Израел и тълкувател на виденията на Даниил. А след това буквално му обърнала гръб.

Именията и селищата в ранния Израел били места, пълни с мъка. Там мъртвите крачели сред живите, които правели всичко по силите си, за да оцелеят в чуждата земя. В малкия дом от бетонит, обитаван от семейство Алон, до снимки на любими хора, погълнати от огньовете на холокоста, горели свещи. Те нямали други надгробни плочи. Станали на дим във въздуха, на пепел в реката.

Семейство Алон не обичало особено иврит, затова вкъщи говорели на немски. Бащата на Габриел имал баварски акцент, майка му пък приказвала като типична берлинчанка. Била склонна да изпада в меланхолия и да сменя рязко настроенията си, а кошмари разстройвали съня ѝ. Рядко се смеела, почти никога не се и усмихвала, не можела да изразява радост по празници, не обичала да яде и пие. Носела винаги дълги ръкави, дори и в горещото като пещ лято, и всяка сутрин слагала нова лепенка върху татуирания на ръката ѝ номер. Наричала го белег на еврейската слабост, нейната емблема на еврейския срам. Като дете Габриел се научил да е тих около нея, за да не буди демоните ѝ. Само веднъж се осмелил да я попита за войната. След като му разказала набързо и неясно за престоя си в Аушвиц, тя изпаднала в дълбока депресия и останала на легло много дни. Никога повече в дома на семейство Алон не споменали за холокоста. Габриел се затворил и усамотил. Когато не рисувал, правел дълги кросове покрай напоителните канали в долината. Станал естествен пазител на тайни, идеалният шпионин.

— Иска ми се моята история да е уникална, Натали, но не е. Семейството на Узи е от Виена. Всички те не са сред нас. Предците на Дина са от Украйна. Убити са в Бабий Яр. Баща ѝ бил също като майка ми, единственият оцелял, последното дете. Когато пристигнал в Израел, приел името Сарид, което означава „останка“. И щом се родило последното му, шесто дете, го кръстил Дина.

— Отмъстена — прошепна Натали.

Габриел кимна.

— Досега — каза тя, поглеждайки към Дина през масата — не знаех, че има име.

— Понякога нашата Дина ми напомня за майка ми, затова я обичам. Виждаш ли, Натали, Дина също скърби. И е много сериозно отдадена на работата си. Всички сме такива. Смятаме за свой свещен дълг да направим така, че това никога да не се повтори. — Той се усмихна в опит да повдигне воала на смъртта, паднал над четиримата около масата за обяд. — Прости ми, Натали, но се боя, че тази долина съживява много стари спомени. Надявам се твоето детство да не е било толкова трудно.

Това бе покана и тя да сподели нещо, да разкрие интимния си свят, някоя потисната болка. Тя не я прие.

— Поздравления, Натали. Току-що премина важен тест. Никога не разкривай нищо за себе си пред трима разузнавачи, освен ако някой от тях не държи пистолет до главата ти.

— А вие държите ли?

— Господи, не! Освен това вече знаем доста за теб. Например, че семейството ти е от Алжир. Избягали са през 1962 година, след края на войната. Не че са имали избор, след като новият режим обявил, че само мюсюлмани могат да бъдат граждани на страната. — Той замълча, след това я попита: — Можеш ли да си представиш, ако бяхме направили същото? Какво щяха да кажат за нас?

Натали отново запази мнението си за себе си.

— Така повече от сто хиляди евреи от Алжир били на практика пратени в изгнание. Някои дошли в Израел. Останалите, както твоето семейство, избрали Франция. Установили се в Марсилия, където ти си се родила през 1984 година. Твоите прародители и родители са говорили алжирски диалект на арабски и френски и като дете ти също си научила арабски. — Той погледна през долината към селото, кацнало на върха на хълма. — Ето още нещо общо между нас. Аз също научих малко арабски като дете. Това бе единственият начин да общувам със съседите ни потомци на Исмаил.

Той продължи да разказва как много години животът бил хубав за клана Мизрахи и останалите евреи във Франция. Засрамени от холокоста, французите били сложили юзди на антисемитизма си. Но след това демографията на страната започнала да се променя. Мюсюлманското население на Франция се увеличило рязко и засенчило малката, уязвима еврейска общност. Така старата омраза се върнала със страшна сила.

— Майка ти и баща ти са го гледали този филм и преди — като деца в Алжир. Затова не са поискали да дочакат края. И за втори път в живота си е трябвало да си съберат багажа и да бягат, сега към Израел. А ти, след период на дълго колебание, решаваш да ги последваш.

— Има ли още нещо, което искате да ми кажете за мен?

— Прости ми, Натали, но те държим под око от известно време. Това ни е навик. Службата ни непрекъснато се оглежда за талантливи млади имигранти и еврейски туристи в страната. Диаспората — добави той с усмивка — си има своите предимства.

— Как така?

— Езици, на първо място. Аз бях вербуван, защото знам немски. И не съм го учил в училище или от запис, а говоря немски с берлинския акцент на майка ми.

— Предполагам, че сте знаели и да стреляте с пистолет.

— Не много добре всъщност. Моята военна кариера бе, меко казано, незабележителна. Бях много по-добър с четката, отколкото с оръжието. Ала тези неща не са важни — добави той. — Това, което всъщност искам да знам, е защо си се колебаела да дойдеш в Израел.

— Смятах Франция за своя родина. Там бе кариерата ми, животът ми — обясни тя.

— Но въпреки това дойде тук.

— Да.

— Защо?

— Не исках да се деля от родителите си.

— Значи, си добро дете?

— Аз съм единствено дете.

— Като мен.

Тя мълчеше.

— Ние харесваме добрите хора, Натали. Не се интересуваме от тези, които изоставят съпругите и децата си и не се грижат за родителите си. Наемаме ги като платени източници на информация, ако се наложи, но не обичаме да са близо до нас.

— А откъде знаете, че аз съм…

— Добър човек ли? Наблюдавали сме те — тихо и от разстояние. Не се тревожи, не сме воайори, освен ако не се наложи. Оставихме ти лично пространство и извръщахме очи, щом беше възможно.

— Нямали сте право.

— Всъщност — каза той — имаме пълно право. Правилата, които ръководят поведението ни, дават известно пространство за маневриране.

— Те позволяват ли ви да четете пощата на хората?

— Това си е наша работа.

— Искам си обратно онези писма.

— Какви писма?

— Които взехте от спалнята ми.

Габриел погледна укорително към Узи Навот. Той сви едрите си рамене, сякаш за да каже, че е възможно — всъщност беше вярно без никакво съмнение — някои лични писма да са били отмъкнати от апартамента на Натали.

— Собствеността ти — обеща с извинителен тон Габриел — ще ти бъде върната възможно най-скоро.

— Колко мило от ваша страна. — Гласът ѝ потрепна от неприкрито презрение, режеше като нож.

— Не се ядосвай, Натали. Всичко е част от процес.

— Но аз никога не съм кандидатствала за работа в…

— Службата — поясни Габриел. — Наричаме я просто Службата. И никой не е молил да работи за нея. Нас ни канят. Така стават нещата.

— Защо точно аз? Не знам нищо за вашия свят и за това което вършите.

— Ще ти издам още една малка тайна, Натали. Никой от нас не знае. Никой не получава магистърска степен за разузнавач. Ако човек е умен, иновативен, притежава определени способности и личностни характеристики, останалото го научава. Обучението ни е много интензивно. Никой, дори британците, не подготвя шпионите си толкова добре. Когато приключим с теб, ти повече няма да си една от нас. Ти ще си една от тях.

— От кои?

Габриел отново се загледа към арабското село.

— Кажи ми нещо, Натали. На какъв език сънуваш?

— На френски.

— Ами на иврит?

— Още не.

— Никога?

— Не, никога.

— Това е добре — кимна Габриел, взирайки се все още в селото. — Може би трябва да продължим този разговор на френски.

19.

Нахалал, Израел

Но преди да отиде по-далеч, Габриел даде на Натали още един шанс да си тръгне. Тя можеше да се върне в Йерусалим, при работата си в „Хадаса“, при видимия свят.

Призна ѝ, че тя вече има досие, ала то щеше да бъде нарязано и изгорено. Нямаше да я винят, ако им обърне гръб; щяха да винят само себе си, че не са успели да сключат сделката. Щяха да говорят за нея само добро или нищо. И винаги да я помнят като жената, която се измъкна.

Габриел ѝ каза всичко това не на иврит, а на френски. И когато тя му даде отговора си, обмисляйки го само за миг, го направи на същия език, на който сънуваше. Заяви, че ще остане, но при единственото условие той да ѝ обясни защо искат от нея да се присъедини към тайния им клуб за избрани.

— Shwaya, shwaya — отговори Габриел. Това бе арабски израз, който в този контекст означаваше „малко по малко“.

След това без никакво предисловие ѝ разказа за мъжа, когото наричаха Саладин. Не за сина на кюрдския наемен войник, обединил Арабския свят и превзел Йерусалим от кръстоносците, а за Саладин, който за няколко дни проля кръв на неверници и вероотстъпници в Париж и Амстердам. В Службата не знаеха истинското му име, нито националността му, макар бойният му псевдоним съвсем да не бе случаен. Той предполагаше, че е амбициозен мъж, който се интересува от история и има визия как да използва масовите убийства като средство за обединение на Арабския и ислямския свят под черното знаме на ИДИЛ и халифата. Но като оставим крайната му цел настрани, този човек очевидно беше зъл гений със значителни умения в тероризма. Под носа на западното разузнаване беше изградил мрежа, по която можеха да се пращат мощни, пренасяни с коли взривни устройства до внимателно подбрани цели. Може би тактиката му щеше да остане същата, а вероятно имаше и по-големи планове. И в двата случая обаче трябваше да унищожат мрежата.

— А нищо не убива една мрежа по-бързо — каза Габриел — от предложението към лидера за откуп.

— Какъв откуп? — попита Натали.

Габриел мълчеше.

— Да го убиете? Това ли имате предвид?

— Убием, елиминираме, премахнем, ликвидираме — ти избери думата. Боя се, че за мен думите никога не са имали особено значение. Аз съм в бизнеса със спасяването на невинни животи.

— Не бих могла…

— Да убиеш някого ли? Не се тревожи, не те караме да станеш войник или специален оперативен работник. Имаме много мъже в черно, които са обучени за този вид работа.

— Като вас.

— Това беше преди много време. Сега воювам с враговете ни от удобното бюро. Вече съм герой от заседателната зала.

— Друго писаха за вас в „Хаарец“.

— Дори уважаваният „Хаарец“ понякога греши.

— Както и шпионите.

— Имаш нещо против шпионажа, така ли?

— Само когато шпионите вършат укорителни неща.

— Като например?

— Изтезания — отвърна тя.

— Никого не изтезаваме.

— Ами американците?

— Да оставим янките засега. Ала аз се питам друго — добави той. — Имаш ли някакви философски или морални възражения да участваш в операция, която би завършила с нечия смърт.

— Това може да ви се стори шокиращо, господин Алон, но никога досега не съм размишлявала върху този въпрос.

— Ти си лекар, Натали. Обучавана си да спасяваш живот. Дала си клетва. Ето, вчера например си лекувала млад мъж, виновен за смъртта на двама души. Със сигурност ти е било трудно.

— Никак даже.

— Защо?

— Защото това ми е работата.

— Все още не си отговорила на въпроса ми.

— Отговорът ми е „не“ — каза тя. — Нямам философски или морални възражения да участвам в операция, която би завършила със смъртта на мъж, отговорен за атентатите в Париж и Амстердам. Стига през това време да не паднат невинни жертви.

— Струва ми се, Натали, че май намекваш за американската програма с дронове.

— И Израел прави въздушни удари.

— Е, някои от нас не са съгласни с тази стратегия. Предпочитаме специалните операции пред въздушните удари винаги, когато е възможно. Само че нашите политици са се влюбили в идеята за така наречената чиста война. Дроновете правят това възможно.

— Но не и за хората от другата страна.

— Така е. Погубват се прекалено много невинни животи. Но най-добрият начин да се погрижим това да не се случва, е доброто разузнаване. — Той млъкна и добави: — И точно тук ти се вписваш в картината.

— Какво искате да направя?

Той се усмихна. Shwaya, shwaya…

* * *

Тя още не бе докоснала храната си, никой от тях не беше вкусил и залък, така че, преди да продължи, Габриел настоя да похапнат. Но не послуша собствения си съвет, в интерес на истината никога не бе обичал да обядва. И докато другите се възползваха от храната, която дължаха на одобрена от Службата фирма за кетъринг от Тел Авив, той заговори за детството си в долината: за арабските нападения от хълмовете на Западния бряг; за отговора на израелците; за Шестдневната война, отнела баща му; за войната на Йом Кипур, отнела вярата му, че Израел е неуязвим… Поколението на основателите вярвало, че еврейска държава в историческите палестински земи ще донесе напредък и стабилност в Близкия изток. И въпреки това, във всички съседни на Израел страни и в арабската периферия гневът и омразата продължаваха да тлеят дълго след като държавата възникна, а обществата им изпаднаха в застой под натиска на монарси и диктатори. Докато останалият свят напредваше, арабите въпреки огромните си залежи на петрол, вървяха назад. Техните радиостанции бълваха огън и жупел по евреите, докато собствените им деца ходеха боси и гладни. А вестниците им печатаха кървави клевети, които малцина араби можеха дори да прочетат. Арабските владетели забогатяваха, докато народите им нямаха нищо друго освен унижение и омраза — и исляма.

— Дали нося вина за това объркване? — Габриел не отправи въпроса си конкретно към някого и никой не отговори. — Дали то се случи, защото аз живях в тази долина? Дали ме мразят, задето пресуших блатата, убих комарите и направих земята плодородна? Ако аз не бях тук, дали арабите щяха да са свободни, богати и стабилни?

За един кратък период, продължи той, изглеждаше, че мирът наистина бе възможен. Случи се историческото ръкостискане на Южната морава в Белия дом. Арафат се премести в Рамала, израелците изведнъж се успокоиха. Само че през цялото това време синът на саудитски строителен милиардер е създавал организация, позната като Ал Кайда, или Базата. Въпреки цялата религиозна страст на Осама бин Ладен, построената от него мрежа бе много бюрократична. Законите и работните ѝ правила приличаха на тези във всяка съвременна компания. Те обхващаха всичко — от отпуски до медицински осигуровки, самолетни билети и бюджет за мебели. Имаха дори правила за пенсии по инвалидност. Желаещите да влязат в афганистанските тренировъчни лагери на Бин Ладен е трябвало да попълват дълги въпросници. Нито един аспект от живота на потенциалния войник не оставал без обследване.

— Но ИДИЛ са различни. Да, и те имат въпросник, но той дори не се доближава до този на Ал Кайда. И затова си има причини. Виждаш ли, Натали, халифатът без хора не е халифат. Той е само парче безлюдна пустиня между Халеб и Сунитския триъгълник в Ирак. — Той замълча. След това повтори: — И точно тук ти се вписваш в картинката.

— Не може да говорите сериозно — тихо възрази Натали.

Ала безизразното му лице показваше, че е напълно сериозен.

— Искате да се присъединя към ИДИЛ, така ли? — попита тя невярващо.

— Не — каза той. — Ти ще бъдеш поканена да се присъединиш.

— От кого?

— От Саладин, разбира се.

Настъпи мълчание. Натали местеше поглед от лице на лице — тъжната физиономия на жената, познатото лице на шефа на Службата, лицето на човека, за когото се смяташе, че е мъртъв. Именно към него тя отправи отговора си:

— Не мога да го направя.

— Защо?

— Защото съм еврейка. И няма как да се преструвам на друга само защото говоря езика им.

— Правиш го непрекъснато, Натали. В „Хадаса“ ти пращат палестински пациенти, защото смятат, че си една от тях. Същото мислят и арабските търговци в Стария град.

— Онези търговци не са членове на ИДИЛ.

— Някои са. Но това е друг въпрос. Ти просто притежаваш определени естествени качества. Както обичаме да казваме, ти си дар от боговете на разузнаването. С твоето обучение ще завършим шедьовъра. Правим това от доста време, Натали, и сме много добри. Можем да вземем еврейско момче от кибуц и да го направим арабин от Дженин. И със сигурност можем да превърнем някого като теб в палестинска лекарка от Париж, която иска да накаже Запада.

— И защо ще иска да го стори?

— Защото също като Дина тя скърби. Копнее за отмъщение. Тя е черна вдовица.

Настъпи дълго мълчание. Най-накрая Натали проговори с безпристрастността на лекар:

— Това ваше момиче е французойка, нали?

— Има френски паспорт, получила е образованието си във Франция, ала е палестинка по етнически произход.

— Значи, операцията ще е в Париж?

— Ще започне там — отговори той внимателно, — но ако първата фаза е успешна, по необходимост ще се премести.

— Къде?

Мъжът мълчеше.

— В Сирия ли?

— Боя се, че да — каза Габриел. — Там е ИДИЛ.

— А знаете ли какво ще се случи на вашата лекарка от Париж, ако ИДИЛ разберат, че тя всъщност е еврейка от Марсилия?

— Всички сме наясно с това…

— Ще ѝ отрежат главата. И ще качат видеото в интернет, та да го види цял свят.

— Никога няма да разберат.

— Само че аз ще знам — тихо възрази тя. — А аз не съм като вас. Мен не ме бива да лъжа, нито мога да пазя тайни. Измъчвам се от чувство за вина. Няма начин да успея да ги заблудя.

— Подценяваш се.

— Съжалявам, господин Алон, но сте се насочили към грешното момиче. — След кратко мълчание допълни: — Намерете някоя друга.

— Сигурна ли си?

— Абсолютно. — Тя сгъна салфетката си, стана и протегна ръка. — Е, да се разделим без лоши чувства.

— Разбира се. — Габриел стана и неохотно пое ръката ѝ. — Беше чест за мен да работя с теб, Натали, макар и за съвсем малко. Моля те, не споменавай този разговор пред никого, дори пред родителите си.

— Имате думата ми.

— Добре. — Той я пусна. — Дина ще те върне в Йерусалим.

20.

Нахалал, Израел

Натали я последва през сенчестата градина и през френския прозорец, който водеше към всекидневната в къщата. Имаше малко мебели, приличаше повече на офис, отколкото на дом. А по варосаните стени висяха няколко уголемени черно-бели фотографии на палестинските страдания: дългия прашен път към изгнанието, разбитите лагери, обрулените лица на старци, тъгуващи за изгубения рай.

— Тук щяхме да те обучаваме — обясни Дина. — Тук щяхме да те превърнем в една от тях.

— Къде са нещата ми?

— Горе — посочи Дина. После добави: — В стаята ти.

Над стълбището висяха още снимки, а на нощното шкафче в спретната малка стая имаше томче със стихове на Махмуд Даруиш, полуофициалния поет на палестинския национализъм. Куфарът на Натали беше в края на леглото, празен.

— Позволихме си да разопаковаме вместо теб — обясни Дина.

— Предполагам, че никой досега не му е отказвал.

— Ти си първата.

Натали се загледа в куцащата жена, която прекоси стаята и отвори горното чекмедже на ракитения скрин.

Виждаш ли, Натали, Дина също скърби. И е много сериозно отдадена на работата си…

— Какво се е случило? — попита тихо Натали.

— Отказа и сега си тръгваш.

— С крака ти.

— Не е важно.

— За мен е.

— Защото си лекар ли? — Дина извади наръч дрехи от чекмеджето и го постави в куфара. — Аз работя за тайната разузнавателна служба на държавата Израел. Не може да знаеш какво се е случило с крака ми. Не ти е позволено да знаеш. Секретно е. Аз съм секретна.

Натали седна на ръба на леглото, докато Дина вадеше останалите дрехи от скрина.

— Беше бомба — проговори Дина най-накрая. — Улица „Дизенгоф“ в Тел Авив. Автобус №5. — Затвори чекмеджето на скрина с повече сила, отколкото бе необходимо. — Знаеш ли за този атентат?

Натали кимна. Беше през октомври 1994 г., много преди тя и семейството ѝ да се преместят в Израел, ала беше видяла малкия сив паметник до ствола на дървото мелия на тротоара. А и случайно веднъж бе яла в старомодното кафене до него.

— Ти в автобуса ли беше?

— Не, стоях на тротоара. Но майка ми и двете ми сестри бяха. И го видях, преди бомбата да избухне.

— Кого?

— Абдел Рахим ал Суви — изрече Дина, сякаш четеше името от едно от нейните досиета. — Седеше вляво зад шофьора. В краката му имаше чанта. Била е натъпкана с двайсет килограма тротил и с болтове и пирони, напоени в отрова за мишки. След години разбрах, че бомбата е направена от Яхия Аяш — онзи, когото наричаха Инженера. Била една от най-добрите, или поне така казваше той. Тогава не знаех, разбира се. Нищо не знаех. Бях още момиче. Бях невинна.

— И какво стана, когато бомбата избухна?

— Автобусът се вдигна на метър над земята и след това отново се стовари на улицата. Паднах. Виждах как хората около мен пищяха, но не чувах нищо — взривната вълна бе увредила тъпанчетата ми. Забелязах до мен да лежи човешки крак. Предположих, че е мой, но след това видях, че и двата ми крака все още са свързани с тялото. Кръвта и миризмата на изгоряла плът накара първия полицай, който пристигна, да повърне. Имаше крайници и в кафенетата, ленти кожа висяха от дърветата. Кръв капеше върху мен, докато лежах безпомощна на тротоара. Онази сутрин на улица „Дизенгоф“ валеше кръв.

— А майка ти и сестрите ти?

— Бяха убити намясто. Гледах как равините събираха останките им с пинсети и ги поставяха в пластмасови пликове. Това погребахме. Парчета. Останки.

Натали мълчеше, просто нямаше какво да каже.

— Затова ще ми простиш — продължи Дина след малко, — че намирам поведението ти днес за озадачаващо. Не правим това от каприз. Правим го, защото се налага. Защото нямаме друг избор. Това е единственият начин да оцелеем из тези земи.

— Щѐ ми се да ви помогна, но не мога.

— Лошо — каза Дина, — защото си идеална за случая. И още нещо — добави тя. — Бих дала всичко, за да съм на твое място сега. Слушала съм ги, следила съм ги, разпитвала съм ги. Знам повече за тях, отколкото те за себе си. Но никога не съм била в една стая с тях, докато заговорничат и планират. Това е като да си в окото на бурята. Бих дала всичко за такъв шанс.

— Ти би ли заминала за Сирия?

— Без да се замислям.

— Ами животът ти? Би ли жертвала живота си за това?

— Ние не провеждаме самоубийствени мисии. Не сме като тях.

— Но не можеш да ми гарантираш, че ще съм в безопасност.

— Единствено мога да ти гарантирам, че Саладин планира още атаки и още невинни хора ще умрат.

Тя хвърли последните дрехи в куфара и подаде на Натали плоска правоъгълна кутия. На капака ѝ имаше арабски букви.

— Подарък за довиждане ли е?

— Средство, което да ти помогне за трансформацията — рече Дина. — Отвори я.

Натали колебливо вдигна капака. Вътре имаше парче коприна в кралскосиньо, около метър на метър. След миг тя осъзна, че това е хиджаб.

— Арабското облекло е много ефективно, когато трябва да се променя външността — обясни Дина. — Ще ти покажа. — Взе хиджаба от ръцете ѝ, сгъна го на триъгълник и бързо го уви около главата и шията си. — Как ти изглеждам?

— Като момиче ашкенази с мюсюлманска забрадка.

Дина се намръщи, свали хиджаба и го подаде на Натали.

— А сега го направи ти.

— Не искам.

— Нека ти помогна.

Преди Натали да се отдръпне, триъгълникът в кралскосиньо бе поставен на косата ѝ. Дина събра плата под брадичката ѝ и го закрепи с безопасна игла. След това взе двата свободни края, единия малко по-дълъг от другия, и ги върза в основата на шията ѝ.

— Ето — каза Дина, като направи някои последни корекции. — Виж сама.

Над скрина висеше малко овално огледало. Натали дълго се взира в отражението си като в транс. Накрая тихо попита:

— Как се казвам?

— Натали — отвърна Дина. — Казваш се Натали.

— Не — отговори тя, взирайки се в забулената жена в огледалото. — Не аз. Тя.

— Тя — каза Дина — е Лейла.

— Лейла — повтори. — Лейла…

* * *

Когато си тръгваха от Нахалал, Дина за пръв път забеляза, че Натали е хубава. По-рано, в Йерусалим и по време на обяда с мъжете, нямаше време за подобни наблюдения. Тогава Натали беше просто обект. Тя бе средство за постигане на цел и целта бе Саладин. Но сега, когато пак останаха насаме в колата, през чиито прозорци нахлуваше златистият топъл въздух на късния следобед, Дина можеше да наблюдава Натали на спокойствие. Очертанията на брадичката, изразителните кафяви очи, дългия тънък нос, малките стегнати гърди, костите на деликатните ѝ китки и ръце. Особено ръцете, които можеха да спасяват живот, помисли си Дина, или да лекуват крак, разкъсан от бомба на терорист. Красотата на Натали не беше от този тип, който кара хората да се извръщат или движението да спира. Тя бе интелигентна, изпълнена с достойнство, дори благочестивост. Можеше да бъде скрита, приглушена. И вероятно да бъде използвана, помисли си хладнокръвно Дина.

И не за пръв път тя се почуди защо Натали не беше омъжена и нямаше сериозен приятел. Разследващите от Службата не бяха намерили нищо, което да показва, че не е подходяща да работи под прикритие. Нямаше пороци, освен че обичаше бялото вино, нямаше физически или психически болести, като изключим безсънието, причинено от непредвидимия ѝ работен график. Дина също страдаше от него, макар и по различни причини. Когато най-накрая заспеше, сънуваше само капеща от дървета мелия кръв и майка си, сглобена и зашита отново от парчетата, на които бе разкъсана. Чуваше как я вика от отворената врата на автобус №5. Виждаше и Абдел Рахим ал Суви с чанта в краката, който ѝ се усмихваше от седалката си зад шофьора. Една от най-добрите му атаки, или поне така твърдеше той… Да, помисли си отново Дина, би дала всичко, за да е на мястото на младата жена до нея.

Натали не бе взела нищо от къщата, с изключение на хиджаба, който бе увит около шията ѝ като шал. Тя се взираше в слънцето, паднало ниско над планината Кармел, и слушаше съсредоточено новините по радиото. Съобщаваха за още едно намушкване с нож, още една смърт, този път в римските руини в Кесария. Извършителят беше израелски арабин от село в населения предимно с палестинци край на страната, познат като Триъгълника. Той нямаше да получи спешна помощ от лекарите в „Хадаса“; израелски войник го бе застрелял. В Рамала и Йерихон имаше празненства. Още един мъченик, още един мъртъв евреин. Бог е велик. Скоро Палестина отново щеше да бъде свободна.

На петнайсет километра южно от Кесария беше Нетаня. Нови, бели жилищни блокове с балкони се издигаха от дюните и върховете на скалите покрай Средиземно море и караха града да излъчва усещане за разкош като по Ривиерата. Вътрешните квартали обаче бяха запазили сиво-кафяв немски модернистичен стил от първите години на Израел. Дина намери място за паркиране на улицата пред парк-хотела, където терорист самоубиец от „Хамас“ бе отнел живота на трийсет души по време на Пасха през 2002 г. После с Натали поеха към площад „Независимост“. Цял ескадрон момчета играеше на гоненица около фонтана, наглеждани от забрадени жени с поли до глезените. Те, както и децата говореха френски. Същото важеше и за клиентите на кафенетата по крайбрежната улица. Обикновено те бяха пълни в късния следобед, но сега, под жълтеникавата светлина на залеза, имаше много свободни маси. Войниците и полицаите бяха на пост. Страхът, помисли си Дина, се усещаше във въздуха.

— Виждаш ли ги?

— Ето там — отвърна Натали и посочи през площада. — На обичайната си маса са в „Шез Клод“. — Беше едно от няколкото нови заведения в растящата френско-еврейска общност на Нетаня. — Искаш ли да се запознаеш с тях? Те наистина са много приятни.

— Ти върви. Аз ще почакам тук.

Дина седна на пейка край фонтана и се загледа в Натали, която се движеше през площада, а краищата на синия хиджаб се вееха като флагчета на фона на бялата ѝ блуза. Синьо и бяло, отбеляза Дина. Като знамето на Израел. Несъзнателно тя потри ранения си крак. Наболяваше я в най-невероятни моменти: когато бе уморена, когато бе под напрежение… Или, помисли си тя, като гледаше как Натали съжалява за поведението си.

Натали вървеше право към кафенето. Баща ѝ — слаб, побелял и с тъмен тен от слънцето и морето, пръв вдигна глава и се изненада, че дъщеря му крачи към него по паважа на площада, облечена в израелското знаме. Той докосна ръката на жена си, кимвайки към Натали, и по благородното лице на възрастната ѝ майка се появи усмивка. Беше като лицето на Натали, помисли си Дина, но след трийсет години. Дали Израел щеше да оцелее още толкова време? Дали Натали щеше да оцелее?

Младата жена свърна от пътя си, но само за да избегне дете на около седем, което гонеше избягала топка. След това целуна родителите си по френски маниер, по двете бузи, и се настани на един от двата празни стола. Беше този, който бе с гръб към Дина, и вероятно това не бе случайно. Дина наблюдаваше лицето на възрастната жена. Усмивката ѝ се изпари, когато Натали изрецитира словото, което Габриел ѝ бе подготвил. Ще замина за известно време. Много е важно да не се мъчите да се свързвате с мен. Ако някой ви попита, казвайте, че провеждам важно проучване и не бива да бъда безпокоена. Не, не мога да ви кажа за какво става дума, но хора от правителството ще наминават да ви наглеждат.

Ще бъда в безопасност.

Топката сега подскачаше към Дина. Тя я затисна с крак и с едно движение на глезена я прати обратно към момичето — мил жест, от който целият ѝ крак бе пронизан от остра болка. Тя не ѝ обърна внимание, защото Натали отново целуваше родителите си по бузите, този път за сбогуване. Докато прекосяваше площада с огряно от залязващото слънце лице и развят от бриза син шал, по лицето ѝ се спусна сълза. Натали беше красива, отбеляза си наум Дина, дори когато плачеше. Тя стана и я последва обратно към колата, която бе паркирана пред рушащия се хотел, където трийсет души бяха загинали в свещена нощ. „Такава ни е работата — каза си Дина, докато пъхаше ключа, за да запали мотора. — Такива сме. Това е единственият начин, по който можем да оцелеем по тези земи. Това е нашето наказание, че сме оцелели.“

Втора част

Една от нас

21.

Нахалал, Израел

На следващата сутрин служителите на Медицински център „Хадаса“ бяха уведомени с имейл, че д-р Натали Мизрахи ще ползва дълъг отпуск. Съобщението се състоеше от трийсет думи и бе шедьовър на бюрократичното безличие. Нямаше информация какви са причините за отпуска, нито се споменаваше датата на завръщане. Така служителите нямаха друг избор, освен да гадаят причините за внезапното отсъствие на Натали. И те веднага се захванаха с това, защото поне им даваше повод да говорят за нещо различно от нападенията…

Тутакси се породиха слухове за сериозно заболяване, за емоционален срив, за завръщане във Франция поради носталгия. Както каза един мъдрец от кардиологията — защо все пак някой с френски паспорт ще избере да живее в Израел точно в такова време? Айелет Малкин, която се смяташе за най-близката приятелка на Натали в болницата, смяташе всички тези хипотези за несъстоятелни. Тя знаеше, че Натали е физически и психически стабилна, и я бе чувала много пъти да споделя с облекчение, че в Израел може да живее като еврейка, без да се страхува от нападение или упрек. Нещо повече, двете заедно изкараха двайсет и четири часова смяна тази седмица, споделяйки си клюки на вечеря, по време на която Натали не спомена за никакъв предстоящ отпуск. Тя заподозря, че цялата работа вонеше на нещо тайно. Като много израелци, Айелет имаше роднина, един чичо, който се занимаваше със секретна държавна работа. Той идваше и си отиваше без предупреждение и никога не говореше за пътуванията си. Айелет реши, че Натали, която говореше свободно три езика, е била вербувана за шпионин. Или може би, мислеше си тя, винаги е била такава.

Макар Айелет да бе достигнала до версия, която се приближаваше до истината, не бе изцяло права. Както щеше да разбере и Натали през първия си ден, прекаран изцяло в Нахалал. Тя нямаше да бъде шпионин. Обясниха ѝ, че шпионите са източници на информация, наети да шпионират собствените си разузнавателни служби, правителство, терористична мрежа, международна организация или търговско предприятие. Понякога го правеха за пари, понякога за секс или уважение, а други шпионираха по принуда — заради някой грях в личния им живот. В случая с Натали беше само по убеждение. И оттук нататък тя щеше да бъде специален служител на Службата. Като такава щеше да се ръководи от същите правила и ограничения, които важаха за всички, работещи пряко за Службата. Тя не можеше да издава тайни на чужди правителства. Не можеше да пише мемоари за работата си без разрешение. Не можеше да я обсъжда с никого извън Службата, включително и членове на семейството си. Назначението ѝ започваше веднага и щеше да приключи при завършване на мисията. Ако Натали обаче искаше да остане в Службата, за нея щеше да бъде намерена подходяща длъжност. В банката на сметка, регистрирана на истинското ѝ име, беше депозирана сума от петстотин хиляди шекела. Допълнително щеше да получава заплата, равна на месечното ѝ възнаграждение в „Хадаса“. Куриер на Службата щеше да се грижи за апартамента ѝ по време на отсъствието ѝ. В случай че загине, на родителите ѝ ще бъдат изплатени два милиона шекела.

Изготвянето на документите, инструктажите и строгите предупреждения погълнаха целия ѝ първи ден. На втория започна официалното ѝ обучение. Чувстваше се като докторант в частен университет с един студент. Сутрин, веднага след закуска, учеше техники за подмяна на собствената ѝ самоличност с измислена — наричаха го занаят. След лек обяд започваше изучаване на Палестина, последвано от усвояване на ислямски и джихадистки познания. Никой вече не я наричаше Натали. Тя беше Лейла, без фамилия, просто Лейла. Инструкторите ѝ говореха само на арабски и помежду си се наричаха Абдул, Мохамед или Ахмед. Един двучленен екип от обучители се представи като Абдул и Абдул. Натали ги наричаше А2 за по-кратко.

Последният час от деня, преди да се стъмни, бе само за нея. Със замаяна от ислям и джихад глава, тя правеше кросове по прашните селски пътища. Никога не ѝ позволяваха да тича сама; двама въоръжени охранители винаги я следваха с тъмнозелено АТВ. Често, когато се връщаше в къщата, заварваше Габриел да я чака и двамата вървяха два-три километра през уханния здрач в долината. Неговият арабски не бе достатъчно добър за дълги разговори, затова той общуваше с нея на френски. Говореше ѝ за обучението, но никога за детството си в долината или за забележителната ѝ история. А Лейла продължаваше да мисли за долината като за колониална кражба.

— Погледни го — казваше той и посочваше към арабското село на хълма. — Представи си как би трябвало да се чувстват, когато гледат постиженията на евреите. Помъчи се да изпиташ гнева им, обзелия ги срам. Той е и твой гняв, Лейла. И твой срам.

С напредването на обучението ѝ тя усвояваше техники, с които да проверява дали я следят. Или дали апартаментът и кабинетът ѝ са подслушвани. Дали човекът, когото смята за най-добрия си приятел, или любовникът ѝ не са най-лошият ѝ враг. Инструкторският екип от Абдул и Абдул я учеше постоянно да предполага, че е следена, наблюдавана и подслушвана. Това не бе проблем, казваха ѝ те, стига през цялото време да остане вярна на легендата си. Добрата легенда била като щит. Типичният агент под прикритие на Службата прекарвал повече време в поддържане на заблудата за себе си, отколкото в събиране на информация. Легендата, казваха ѝ те, бе всичко.

През втората седмица във фермата палестинското ѝ обучение предприе решително по-твърд курс. Казаха ѝ, че цялата ционистка доктрина се основавала върху мит — мита, че Палестина е земя без народ, която чака народ без земя. Всъщност през 1881-а, годината преди да пристигнат първите ционистки заселници, населението на Палестина било 475 000 души. В огромното си мнозинство то било мюсюлманско, концентрирано в Юдейското плато, Галилея и останалите части на страната, които тогава били обитаеми. Приблизително същият брой хора били прогонени в изгнание след Ал Накба[9] — Катастрофата, последвала основаването на Израел през 1948 г. При следващата вълна хората бягали от селата си на Западния бряг след ционистката окупация от 1967 г. Те изнемогвали в бежански лагери — Хан Юнис, Шатила, Айн ал Хилуе, Ярмук, Балата, Дженин, Тулкарм и десетки други — и мечтаели за маслиновите си горички и лимоновите си дървета. Много от тях пазели нотариалните си актове за земите и домовете си. Някои дори носели ключовете за къщите си. Тази незараснала рана станала почвата, в която покълнала всемирната арабска тъга. Войните, страданията, липсата на икономически напредък, деспотизмът — всичко това било по вина на Израел.

— Пощадете ме — простена Натали.

— Кой го казва? — попита единият Абдул, който приличаше на труп, блед като тебешир, никога без цигара или чаша чай. — Натали или Лейла? Защото Лейла не поставя под съмнение тези твърдения. Лейла знае с цялото си същество, че те са верни. Лейла ги е поела с майчиното мляко. Лейла ги е чула от устата на роднините си. Лейла вярва, че евреите са потомци на маймуните и прасетата. Тя знае, че те замесват своята маца[10] с кръв на палестински деца. Тя смята, че те са изконно зли хора, деца на дявола.

Изучаването на исляма също стана по-строго. След бърз курс по основните ритуали и вярвания преподавателите на Натали я потопиха в понятия като ислямизъм и джихад. Тя прочете Саид Кутб — египетския писател дисидент, смятан за основател на съвременния ислямизъм. И продължи с Ибн Таймия, ислямския теолог от XIII век, който според много експерти в областта е бил вдъхновителят на всичко това. Прочете Бин Ладен и Зауахири, слуша с часове проповеди на американец от йеменски произход, който беше убит с дрон. Гледа видеозаписи на пътни бомбени атентати срещу американските части в Ирак и се подложи на страданието да разгледа някои от най-противните ислямски уебстраници, които нейните инструктори наричаха джихадистко порно. Преди да изключи лампата на нощното си шкафче вечер, тя винаги четеше по няколко реда от Махмуд Даруиш. Корените ми стигат отвъд раждането на времето… Сънуваше как се разхожда в райска горичка с маслинови и лимонови дървета.

Техниката беше близка до промиването на мозъка и бавно започваше да работи. Натали скри на тайно място старата си самоличност и предишния си живот и се превърна в Лейла. Тя не знаеше фамилното си име; нейната легенда щеше да ѝ бъде разказана най-накрая, след като бъдат положени правилните основи и издигната сградата. На думи и дела тя стана по-благочестива, изглеждаше все повече като мюсюлманка. Вечер, когато тичаше по прашните селски пътища, покриваше ръцете и краката си. И винаги когато преподавателите ѝ говореха за Палестина или исляма, тя носеше хиджаб. Експериментира с няколко различни начина за завързването му, но се спря на прост метод с две безопасни игли, който скриваше цялата ѝ коса. Смяташе, че и така изглежда хубава, но не ѝ харесваше, че по този начин насочваше вниманието върху носа и устата си. Частичен воал пред лицето щеше да реши проблема, ала той се разминаваше с профила на Лейла. А тя беше образована жена, лекар, разпъната между Изтока и Запада, между настоящето и миналото. И ходеше по опънато въже между Дома на исляма и Дома на войната, онази част на света, където вярата все още не доминираше. Лейла беше объркана. Тя бе впечатлително момиче.

Изкара курс за начинаещи по бойни изкуства, но не ѝ преподаваха нищо за оръжия, защото познанията за тях също се разминаваха с профила на Лейла. След като изминаха три седмици, откакто бе пристигнала във фермата, я облякоха от глава до пети като мюсюлманка и я заведоха на добре охранявана разходка в Тайбе — най-големия арабски град в така наречения Триъгълник. След това посети Рамала, седалището на Палестинската автономия на Западния бряг. А няколко дни по-късно, в един топъл петък в средата на май, тя присъства на петъчна молитвена служба в джамията „Ал Акса“ в Стария град на Йерусалим. Беше напрегнат ден — израелците забраниха на млади мъже да се качват на Храмовия хълм, — а след това имаше яростен протест. Натали за кратко бе разделена от охранителите ѝ под прикритие. Накрая те я извлякоха, задавени от сълзотворен газ, на задната седалка на кола и я върнаха бързо във фермата.

— Това как те накара да се почувстваш? — попита я Габриел същата вечер, докато се разхождаха на хладина из долината. Натали вече не правеше кросове, защото тичането също не съответстваше на профила на Лейла.

— Гневна съм — призна тя без колебание.

— На кого?

— На израелците, разбира се.

— Добре — доволно кимна той. — Затова го направих.

— Кое?

— Провокирах демонстрация в Стария град заради теб.

— Ти ли го направи?

— Повярвай ми, Натали, наистина не беше чак толкова трудно.

* * *

На следващия ден той не дойде в Нахалал, не се появи и през петте дни след това. Чак по-късно Натали щеше да научи, че е бил в Париж и Аман, за да подготви въвеждането ѝ на терен. Това бе черна оперативна работа, призна ѝ той, след като най-сетне се върна във фермата. Беше по пладне в един топъл и ветровит четвъртък, докато Натали се запознаваше с някои от уникалните функции на новия ѝ мобилен телефон. Каза ѝ, че ще направят още едно пътуване, само двамата, и я накара да се облече като Лейла. Тя избра зелен хиджаб с бродирани ръбове и бяла блуза, която скриваше формата на гърдите и ханша ѝ. А под дългите ѝ панталони се виждаха само стъпалата ѝ. Обувките ѝ бяха „Бруно Мали“. Изглежда, Лейла имаше слабост към италианските обувки.

— Къде ще ходим?

— На север — беше всичко, което ѝ каза.

— Без охрана ли?

— Не и днес — отвърна той. — Днес съм свободен.

Колата беше доста обикновен корейски седан, който той караше много бързо и с нехарактерна необузданост.

— Май се забавляваш? — отбеляза Натали.

— Отдавна не съм сядал зад волана. Светът изглежда различен от задната седалка на брониран джип.

— Как?

— Боя се, че това е строго секретно.

— Но нали сега съм една от вас.

— Не съвсем — каза Габриел. — Но скоро ще бъдеш.

Това бяха последните му думи за следващите няколко минути. Натали си сложи модни слънчеви очила и се загледа в плъзгащата се покрай прозореца потъмнена версия на Акра. На няколко километра на север беше Лохамей ха Гетаот — кибуц, основан от оцелели след въстанието във Варшавското гето. Представляваше подредена малка фермерска общност, със спретнати къщи, зелени морави и прави улици, обградени с кипариси. Гледката, при която мъж, очевидно израелец, караше кола, в която единственият пътник бе забрадена жена, накара погледите да се обърнат с леко любопитство.

— Какво е това? — попита Натали, като посочи към бяла конична структура, издигаща се над покривите на кибуца.

— Нарича се „Яд Лайелед“. Мемориал на децата, убити в холокоста. — В гласа му имаше странна отчужденост. — Но не затова сме тук. Доведох те, за да видим нещо далеч по-важно.

— Какво?

— Домът ти.

Той стигна до търговски център на северния край на кибуца и спря колата в отдалечен ъгъл на паркинга.

— Колко е очарователен — възкликна Натали.

— Тук не е жилището ти. — Той посочи към парче некултивирана земя между паркинга и магистрала 4. — Домът ти е ето там, Лейла. Бил е откраднат от евреите.

Той слезе от колата, без да каже нищо повече, и поведе Натали през изоставен път към поле, обрасло с бурени и репеи, пълно със счупени варовикови блокове.

— Добре дошла в Сумайрия, Лейла. — Той я погледна в очите. — Произнеси го, моля те. Изречи го, все едно това е най-красивата дума, която си чувала. Кажи го, все едно е името на майка ти.

— Сумайрия — повтори тя.

— Много добре. — Габриел се обърна и се загледа в движението по магистралата. — През май 1948 година тук живеели осемстотин души, всичките мюсюлмани. — Посочи към арките на древния, прилично запазен акведукт, който минаваше по края на поле със соя. — Това било тяхно. По съоръжението течала вода от изворите и напоявала полетата, които раждали най-сладките пъпеши и банани в Галилея. Погребвали мъртвите си там — добави той и посочи с ръка наляво. — И се молели на Аллах тук, в джамията. — Сложи ръка върху руините на вход с арка. — Това са били предците ти, Лейла. Ето това си ти.

— Корените ми стигат отвъд раждането на времето — изрецитира тя.

— Чела си Даруиш. — Той навлезе още повече сред плевелите и руините, по-близо до магистралата. Когато заговори пак, трябваше да повиши глас, за да може да се чува от бучащия трафик. — Домът ти е бил тук. Предците ти се казвали Хадауи. Това е и твоето име. Ти си Лейла Хадауи. Родена си във Франция, получила си образование във Франция, там и практикуваш медицина. Ала винаги когато някой те пита откъде си, отговаряш, че си от Сумайрия.

— Какво се е случило тук?

— Ал Накба се е случила. Операция „Бен Ами“ се е случила. — Той погледна към нея през рамо. — Инструкторите споменаха ли ти за „Бен Ами“?

— Това е операция, проведена от „Хагана“[11] през пролетта на 1948 година, за подсигуряване на крайбрежния път между Акра и ливанската граница и подготовка на Западна Галилея за предстояща инвазия на редовната арабска армия.

— Ционистите лъжат! — рязко възрази той. — „Бен Ами“ е имала една-единствена цел: да завземе арабските села в Западна Галилея и да прати техните обитатели в изгнание.

— Това ли е истината?

— Няма значение. Лейла вярва в това. Тя друго не знае. Виждаш ли, Лейла, твоят дядо — Дауд Хадауи, е бил тук в нощта, когато конвой на ционистките сили от „Хагана“ се задал по шосето от Акра. Жителите на Сумайрия били чули какво се случвало в другите села, завладени от евреите, затова веднага побягнали. Само неколцина останали, но повечето отишли в Ливан, където чакали арабската армия да си върне Палестина от евреите. А когато арабската армия била разгромена, селяните от Сумайрия станали бежанци, изгнаници. Семейство Хадауи живяло в Айн ал Хилуе, най-големия палестински бежански лагер в Ливан. Открита канализация, кирпичени постройки… Било адът на земята.

Габриел я поведе покрай руините на малките къщи, които били взривени от „Хагана“ след падането на Сумайрия, и спря до една овощна градина.

— Принадлежала е на хората от Сумайрия. Сега е собственост на кибуца. Преди много години им било трудно да докарат вода през напоителните тръби. Появил се обаче един арабин, който говорел малко иврит, и търпеливо им обяснил как да го направят. Хората от кибуца били поразени и го попитали откъде знае как да накара водата да тече. И знаеш ли какво им обяснил той?

— Казал им, че овощната градина е била негова.

— Не, Лейла, това е била твоята градина.

Габриел потъна в мълчание. Чуваше се само вятърът в бурените и свистенето на колите по шосето. Той се взираше в порутената къща, в останките от зидовете ѝ, пръснати в краката му. Това бяха руините на един живот, на един народ. Изглеждаше гневен, но Натали не можеше да определи дали беше наистина, или се преструваше заради Лейла.

— Защо ми избра това място? — попита тя.

— Не съм го избирал — замислено отговори той. — То ме избра.

— Как?

— Познавах една жена оттук, жена като теб.

— Тя като Натали ли беше, или като Лейла?

— Няма Натали. — Габриел огледа забрадената жена, стояща до него. — Вече не.

22.

Нахалал, Израел

Когато Натали се върна в Нахалал, томчето с поезия на Даруиш бе изчезнало от нощното шкафче в стаята ѝ. На негово място имаше подвързан инструктаж, дебел като ръкопис на роман и съставен на френски. Беше продължение на историята, която Габриел бе започнал да ѝ разказва сред руините на Сумайрия. Историята на талантлива млада жена, лекарка, родена във Франция, от палестински произход. Баща ѝ живял скиталчески живот, типичен за много останали без държава образовани палестинци. Завършил инженерство в Багдадския университет и работил в Ирак, Йордания, Либия и Кувейт, преди най-накрая да се засели във Франция. Там срещнал палестинка от Наблус, която се препитавала като преводачка за бежанска организация към ООН и малко френско издателство. Родили им се две деца: син, който загинал в автомобилна катастрофа в Швейцария на двайсет и три години, и дъщеря, която кръстили на Лейла Халед, прочутата боркиня за свобода от „Черният септември“ и първата жена, отвлякла самолет. Трийсет и три годишният живот на Лейла бе описан на страниците на инструктажа с изключително интимни подробности на съвременно четиво. Натали трябваше да признае, че си го биваше. Бяха разказани неприятностите ѝ в училище заради това, че е арабка и мюсюлманка. Кратките ѝ експерименти с наркотиците. И анатомично точно описание на първия ѝ сексуален контакт на шестнайсет години с френско момче на име Анри, което разбило сърцето на бедната Лейла. До пасажа имаше снимка на двама тийнейджъри — момче с вид на французин и момиче с вид на арабка, седнали на парапета на Пон Мари в Париж.

— Кои са те? — попита Натали Абдул, който приличаше на труп.

— Те са Лейла и гаджето ѝ Анри, разбира се.

— Но…

— Никакво „но“, Лейла. Това е твоят живот. Всичко, което четеш в този свитък, наистина ти се е случило.

Френската еврейка Натали откри, че има много общо с палестинката, в която скоро щеше да се превърне. И двете бяха понасяли подигравки в училище заради произхода и вярата си, и двете имаха нещастни ранни сексуални преживявания с френски момчета. И двете бяха започнали да учат медицина през есента на 2003 г.: Натали в Университета на Монпелие, в един от най-старите медицински факултети в света, а Лейла — в Университета Париж-юг. Беше напрегнат период за Франция и Близкия изток. В началото на годината американците бяха нахлули в Ирак, подпалвайки Арабския свят и мюсюлманите в Западна Европа. Освен това на Западния бряг и в Ивицата Газа бушуваше Втората интифада. Като че ли навсякъде мюсюлманите бяха под обсада. Лейла била сред хилядите, протестирали в Париж срещу войната в Ирак и израелските репресии в окупираните територии. С нарастването на интереса ѝ към политиката растяла и отдадеността ѝ към исляма. Решила да се забради, което шокирало светската ѝ майка. Но след няколко седмици и майка ѝ се забрадила.

През третата година от следването си Лейла се запознала със Зиад ал Масри, мъж от палестински и йордански произход, който учел във факултета по електроника. Отначало той бил приятно забавление, с него си почивала от задължителната програма по фармакология, бактериология, вирусология и паразитология. Но Лейла скоро осъзнала, че е отчаяно влюбена. Зиад бил политически по-активен от нея, както и по-религиозен. Общувал с радикални мюсюлмани, бил член на екстремистката група „Хизб ут Тахрир“, посещавал джамия, където ходжа от Саудитска Арабия редовно проповядвал джихад. Никак не било учудващо, че дейностите на Зиад привлекли вниманието на френските служби за сигурност, които го задържали два пъти за разпит. Ала това само втвърдило убежденията му и въпреки нежеланието на Лейла, той решил да замине за Ирак и да се присъедини към ислямската съпротива. Стигнал само до Йордания, където бил арестуван и хвърлен в прословутия затвор, познат като Фабриката за нокти. Месец след пристигането си бил мъртъв. Всяващата ужас тайна полиция дори не си направила труда да даде обяснение на семейството.

Инструктажът не беше дело на един автор, а съвместно усилие на трима опитни разузнавачи от три силни служби. Сюжетът беше непробиваем, героите — добре измислени. Никой критик не би намерил недостатък в него, а дори и най-придирчивите читатели не биха се усъмнили в достоверността му. Някои биха поставили под въпрос количеството необичайни подробности от ранния живот на обекта, но зад многословието на авторите се криеше метод. Те искаха да създадат у героинята си резервоар от спомени, от които тя да черпи неограничено, когато му дойде времето.

Тези на пръв поглед незначителни подробности — имена, места, училищата, в които е учила, планът на семейния апартамент в Париж, пътуванията им до Алпите и до морето — бяха сърцевината на обучението на Натали през последните ѝ дни във фермата в Нахалал. И разбира се, Зиад — любимият на Лейла и загинал воин на Аллах. Заради него Натали трябваше да наизусти детайли не от един, а от два живота, тъй като Зиад бе разказвал на Лейла много за своето възпитание и живот в Йордания. Дина беше главният ѝ преподавател и изпитващ. Тя говореше за отдадеността на Зиад към джихада и омразата му към Израел и Америка така, сякаш те бяха благородни каузи. Казваше, че на неговия житейски път трябва да се подражава, а не да се заклеймява. А смъртта му повече от всичко изискваше отмъщение.

Медицинското образование помагаше на Натали, тъй като ѝ позволяваше да погълне и запамети огромни количества информация, особено числа. Тя бе непрекъснато изпитвана, хвалена за успехите си и укорявана дори за най-малката грешка или колебание. Дина я предупреди, че скоро други ще задават въпросите. През това време тя бе посещавана от много наблюдатели, които присъстваха на уроците ѝ, но не участваха в тях по никакъв начин. Имаше един мъж със суров вид, късо подстригана тъмна коса и сипаничаво лице. Както и плешив човек със сако от туид, който се държеше като оксфордски професор. И дребен като елф човечец с оредяваща рошава коса, чието лице, колкото и да се мъчеше, Натали като че ли никога не можеше да си спомни. И накрая — висок като върлина мъж с бледа кожа и очи с цвят на глетчер. Когато Натали попита Дина за името му, тя само я изгледа укорително.

— Лейла не може да бъде привлечена от немюсюлманин — сгълча тя ученичката си, — да не говорим за евреин. Лейла е влюбена в спомена за Зиад. Никой никога няма да заеме мястото му.

Той дойде в Нахалал два пъти, винаги придружаван от рошавия мъж с изплъзващото се лице. Те гледаха преценяващо, докато Дина притискаше Натали и за най-малките подробности от връзката ѝ със Зиад: ресторанта, в който са вечеряли на първата си среща; храната, която са поръчали; първата им целувка, последния им имейл. Зиад го бе пратил от интернет кафене в Аман, докато чакал каналджията, който щял да го преведе през границата с Ирак. На следващата сутрин бил арестуван. Повече не се чули.

— Помниш ли какво ти написа? — попита я Дина.

— Бил убеден, че го следят.

— И ти какво му отговори?

— Писах му, че ужасно съм загрижена за безопасността му. Помолих го да се качи на следващия самолет за Париж.

— Не, Лейла, искам да чуя точните ти думи. Това е последното ти общуване с мъжа, когото си обичала. — Дина размаха лист хартия, на който би трябвало да има разпечатка на разменените имейли. — Със сигурност помниш последното нещо, което си казала на Зиад, преди да бъде арестуван.

— Казах му, че умирам от притеснение. Умолявах го да се маха оттам.

— Но това не е всичко. Казала си му също така, че може да остане при твой роднина, така ли е?

— Да.

— Кой роднина?

— Леля ми.

— Сестра на майка ти?

— Правилно.

— Тя в Аман ли живее?

— В Зарка.

— В лагера или в града?

— В града.

— Споменала ли си ѝ, че Зиад ще ходи в Йордания?

— Не.

— А на майка си или баща си?

— Не.

— Ами на френската полиция?

— Не.

— А на твоя познат в йорданското разузнаване? На него каза ли, Лейла?

— Какво?

— Отговори на въпроса! — тросна ѝ се Дина.

— Нямам познат в йорданското разузнаване.

— Ти ли предаде Зиад на йорданците?

— Не.

— Ти ли си отговорна за смъртта му?

— Не.

— А вечерта на първата ви среща? — попита Дина, като внезапно смени темата. — Пи ли вино с вечерята?

— Не.

— Защо?

— Защото е харам[12] — каза Натали.

Същата вечер, когато се прибра в стаята си, томчето на Даруиш се бе върнало на нощното ѝ шкафче. Помисли си, че скоро щеше да тръгне. Въпросът беше кога.

* * *

Същият въпрос беше темата на срещата на Габриел и Узи Навот на булевард „Цар Саул“ по-късно същата вечер. Между тях, на конферентната маса на Навот, бяха писмените заключения на различни обучители, лекари и психолози, назначени по случая. Всички започваха с това, че Натали Мизрахи е стабилна физически и психически и напълно способна да изпълни мисията, за която бе вербувана. Никой от тези доклади обаче не беше толкова важен, колкото мненията на шефа на Службата и мъжа, който щеше да го наследи на поста. И двамата бяха разузнавачи ветерани, които бяха прекарали голяма част от кариерата си, работейки под фалшива самоличност. И те единствени щяха да понесат последствията, ако нещо се объркаше.

— Това е просто Франция — каза Узи.

— Да — отвърна мрачно Габриел. — Във Франция никога нищо не се случва.

Настъпи тишина.

— Е? — попита накрая Навот.

— Искам да я подложа на още един тест.

— Беше тествана много пъти. И премина всички изпитания с огромен успех.

— Да я извадим от зоната ѝ на комфорт.

— Отряд за разстрел?

— Оценка от колеги — предложи Габриел.

— Колко сурова?

— Достатъчно, за да извади наяве всички недостатъци.

— Кой искаш да се заеме с това?

— Яков.

— Яков би уплашил и мен.

— Точно това е целта, Узи.

— Кога искаш да стане?

Габриел погледна часовника си. Навот посегна към телефона.

* * *

Дойдоха да я вземат малко преди зазоряване, докато сънуваше лимоновите горички на Сумайрия. Бяха трима — или четирима? Натали не беше сигурна, тъй като стаята бе тъмна, а похитителите ѝ бяха облечени в черно. Те надянаха качулка на главата ѝ, вързаха ръцете ѝ със самозалепващо тиксо и я поведоха надолу по стълбите. Навън тя усети мократа трева на моравата под босите си стъпала, въздухът бе студен и натежал от миризмите на пръст и животни. Вкараха я на задната седалка в някаква кола. Един седна от лявата ѝ страна, а друг — от дясната, така беше здраво притисната в бедрата и раменете. Уплашена, извика името на Габриел, но не получи отговор. И Дина не се отзова на вика ѝ за помощ.

— Къде ме водите? — попита тя и за нейна изненада се обърна към тях на арабски.

Като повечето лекари, тя имаше добър вътрешен часовник. Пътуването, или по-скоро състезанието с висока скорост, от което ѝ се повдигаше, трая между двайсет и пет и трийсет минути. Никой не отрони и дума — дори когато тя каза на арабски, че ѝ се повръща. Накрая колата спря рязко. Отново я поведоха, този път по козя пътека. Въздухът ухаеше на борове и бе по-студен от този в долината. Тя видя малко светлина изпод качулката. Преведоха я през нисък праг, влязоха в някаква сграда и я бутнаха на стол. Ръцете ѝ бяха поставени върху маса. Лампите я стоплиха.

Тя седеше мълчаливо и леко трепереше. Усещаше присъствие зад светлината. Накрая мъжки глас каза на арабски:

— Свалете ѝ качулката.

Платът падна с едно дръпване, сякаш бе свален от ценен предмет, който трябва да бъде открит пред очакващата го публика. Жената премигна няколко пъти, докато свикне със силната светлина. Тогава очите ѝ се спряха на мъж, седнал от другата страна на масата. Той бе облечен изцяло в черно, черна куфия скриваше цялото му лице, с изключение на очите, които също бяха черни. Човекът вдясно от него бе облечен по същия начин, както и този отляво.

— Кажи ми името си — заповяда мъжът срещу нея на арабски.

— Казвам се Лейла Хадауи.

— Не името, което ционистите са ти дали! — сопна се той. — Истинското, еврейското ти име.

— Това е истинското ми име. Аз съм Лейла Хадауи. Израснах във Франция, но съм от Сумайрия.

* * *

Но той не приемаше нищо: лъжела за името, произходът ѝ не бил този, за който твърди, и вярата ѝ не била такава, нито историята с детството ѝ във Франция, поне не цялата. Разполагал с досие, което според него било изготвено от отдела по сигурност на организацията му, макар да не казваше коя е точно. Спомена само, че членовете ѝ подражавали на първите следовници на Мохамед, мир на духа му. Твърдеше, че според досието истинското ѝ име е Натали Мизрахи, че очевидно е еврейка, и то агент на израелската разузнавателна служба, че е обучена във ферма в Долината на Израил. Тя му отвърна, че никога не е стъпвала в Израел, нито някога ще го направи, и че единственото обучение, което е получила, е това в Университета Париж-юг, където бе учила медицина.

— Лъжи — каза мъжът в черно.

И добави, че така не му оставяла друг избор, освен да започне от самото начало. При безмилостния му разпит усетът на Натали за времето я напусна. Можеше да е минала и седмица, откакто я измъкнаха от съня ѝ. Главата я болеше, имаше нужда от кофеин, ярките светлини бяха непоносими. Въпреки това отговорите ѝ се лееха без усилие, като бликаща вода. Тя не си спомняше нещо, на което я бяха научили, а нещо, което вече знаеше. Отдавна не бе Натали. Беше Лейла. От Сумайрия. Лейла, която бе обичала Зиад. И която искаше мъст.

Накрая мъжът от другата страна на масата затвори папката. Погледна към човека вдясно от него, след това към този отляво. После разви шала и откри лицето си. Беше онзи със сипаничавите бузи. Другите двама мъже също свалиха кърпите. Този вляво беше рошавият, чието лице непрекъснато забравяше. А този вдясно бе бледият с ледените очи. И тримата се усмихваха, но Натали изведнъж се разплака. Габриел се приближи тихо към нея отзад и постави ръка на рамото ѝ, което се тресеше.

— Всичко е наред, Лейла — каза той тихо. — Всичко свърши.

Само че не беше свършило, помисли си тя. Тепърва започваше.

* * *

В Тел Авив и предградията му има много обезопасени апартаменти на Службата, известни като площадки за излитане. Това са места, където според правилата и традициите оперативните работници прекарваха последната си нощ, преди да заминат от Израел за мисия в чужбина. Три дни след инсценирания разпит Натали отиде с Дина в луксозен апартамент с изглед към морето в Тел Авив. Новите ѝ дрехи всичките купени във Франция, бяха прилежно сгънати на леглото. До тях бе френският ѝ паспорт, френска шофьорска книжка, френски кредитни и дебитни карти и различни медицински сертификати и акредитации на името на Лейла Хадауи. Имаше и няколко снимки на апартамента, в който щеше да живее — той се намираше в гъстонаселеното с имигранти парижко предградие Обервийе.

— Надявах се на уютна мансарда на левия бряг.

— Разбирам. Но когато ще ловиш риба — каза Дина, — е най-добре да отидеш там, където кълве.

Натали имаше само една молба: искаше да прекара нощта с майка си и баща си. Молбата ѝ бе отхвърлена. Много време и усилия бяха вложени в превръщането ѝ в Лейла Хадауи. Бе преценено, че е прекалено рисковано да се потопи, макар и за кратко, в предишното си битие. Опитен разузнавач можеше да преминава спокойно през мембраната, отделяща истинския му живот от този, който водеше в служба на страната си. Но току-що обучените нови служители като Натали често бяха прекалено крехки — като цветя, повяхващи на пряка слънчева светлина.

И така тя прекара последната си вечер в Израел само в компанията на меланхоличната жена, която я бе изтръгнала от убежището на стария ѝ живот. За да си запълва времето, опакова и разопакова куфарите си три пъти. После, след поръчаната отвън вечеря от агнешко с ориз, тя пусна телевизора и гледа епизод на египетска сапунка, която бе започнала да следи в Нахалал. След това седна на балкона и зарея очи в пешеходците, колоездачите и скейтбордистите, движещи се по крайбрежната алея в студената ветровита вечер. Беше забележителна гледка, сбъднатата мечта на първите ционисти, но Натали гледаше тези доволни евреи с презрителния поглед на Лейла. Те бяха окупатори, деца и внуци на колониалисти, откраднали земята на по-слаб народ. Затова трябваше да бъдат победени и прогонени — точно както те бяха прогонили предците на Лейла от Сумайрия в една майска вечер през 1948 г.

Гневът ѝ я последва и в леглото. Не помнеше дали изобщо бе спала тази нощ, а на сутринта беше със замъглени очи и опънати нерви. Облече дрехите на Лейла и покри косата си с любимия ѝ хиджаб в изумруден цвят. Долу я чакаше такси. Не истинско, а на Службата, шофирано от един от охраняващите агенти, които я следваха по време на кросовете ѝ в Нахалал. Той я откара право на летище „Бен Гурион“, където бе щателно претърсена и дълго разпитвана, преди да ѝ позволят да продължи. Лейла не се обиди от отношението. Като забрадена мюсюлманка бе свикнала да привлича вниманието на охранителите.

Влезе в терминала и тръгна към изхода, без да обръща внимание на враждебните погледи на израелските пасажери, а когато полетът ѝ бе обявен, кротко се качи в самолета. Съседът ѝ по място беше сивоокият мъж с бледото лице, а от другата страна на пътеката бяха сипаничавият разпитващ и неговият рошав съучастник. Никой от тях не се осмеляваше да погледне към забрадената жена, която пътуваше сама. Изведнъж тя се почувства изтощена. Каза скромно на стюардесата, че не би искала да бъде притеснявана. След това, докато Израел изчезваше под нея, затвори очи и засънува Сумайрия.

23.

Обервийе, Франция

Десет дни по-късно в северното парижко предградие Обервийе под приглушени фанфари отвори врати клиника „Жак Ширак“. На церемонията присъства министърът на здравеопазването, както и известен футболист, роден в Кот д’Ивоар. Той преряза трикольорната лента под аплодисментите на няколко активисти от общността, мокри от дъжда, които бяха специално събрани за случая. Френската телевизия излъчи кратък репортаж за откриването в централните новини същата вечер. А „Монд“ посвети малък коментар, в който нарече събитието „обещаващо начало“.

Целта на клиниката беше да подобри живота на хората от проблемното предградие, където престъпността и безработицата бяха високи, а държавното присъствие — оскъдно. Официално Министерството на здравеопазването надзираваше всекидневната дейност, но всъщност това беше секретно общо начинание на министерството и група „Алфа“ на Пол Русо. Директорът на клиниката — Ролан Жирар, беше служител на „Алфа“, същото се отнасяше и за закръглената рецепционистка. Шестте сестри и няколкото лекари обаче не подозираха нищо за раздвоената самоличност на институцията. Всички бяха наети от френската държавна болнична система и бяха избрани за проекта след много внимателно проучване. Никой никога не се бе запознавал с д-р Лейла Хадауи. Нито бе учил медицина или работил на предишни места с нея.

Клиниката се намираше на булевард „Виктор Юго“, между денонощна обществена пералня и магазин за тютюневи изделия, в който често идваха членове на местната мароканска наркобанда. Чинари хвърляха сянка върху тротоара пред скромния вход на клиниката, а над нея се издигаха три допълнителни етажа на красива стара сграда, боядисана в бежово и с капаци на прозорците. А зад булеварда се извисяваха гигантските сиви бетонни сгради, държавните жилищни комплекси и складове на бедните и родените в чужбина, най-вече в Африка и бившите френски колонии в Магреб. Това бе част от Франция, която поетите и авторите на пътеписи рядко се осмеляваха да посетят, Франция на престъпността, имигрантската омраза и все повече на радикалния ислям. Половината от жителите на предградието бяха родени зад граница, три четвърти бяха младите хора. Отчуждени и маргинализирани, те бяха готови за вербуване от ИДИЛ.

В първия ден от работата си клиниката беше обект на умерено, но скептично любопитство. Ала още от следващата сутрин към нея потече стабилен поток от пациенти. За мнозина това бе първото посещение при лекар от много време. А за някои, особено новопристигналите от вътрешността на Мароко и Алжир, това бе първата им среща с медик изобщо. Не беше учудващо, че те се чувстваха най-добре със специалистката по обща медицина, която бе скромно облечена, носеше хиджаб и можеше да говори с тях на родния им език.

Тя лекуваше възпалените им гърла, хронични кашлици, най-различни оплаквания и болести, които бяха пренесли от Третия свят. Каза на майка на четиресет и четири, че причината за силното ѝ главоболие е тумор в мозъка, а на мъж на шейсет, че след цял живот пушене си е докарал нелечим рак на белите дробове. А когато бяха прекалено болни, за да посетят клиниката, тя се грижеше за тях в тесните им апартаменти в жилищните комплекси. По миришещите на урина стълбища и мръсните дворове, където боклуците се носеха на малки циклони, момчетата и младите мъже на Обервийе я оглеждаха предпазливо. В редките случаи, когато говореха с нея, се обръщаха официално и с уважение. Жените и девойките обаче нямаха обществени забрани да ѝ изливат душите си. Жилищните комплекси бяха клюкарски, изолирани като арабски села, а д-р Лейла Хадауи беше нещо ново и интересно. Те искаха да знаят откъде е, какво е семейството ѝ, къде е учила медицина. Ала най-вече бяха любопитни защо на напредналата възраст от трийсет и четири години още не е омъжена. На този въпрос тя отговаряше с тъжна усмивка. Така оставяше впечатление за несподелена любов — или може би за изгубена любов в насилието и хаоса на съвременния Близък изток.

За разлика от другите служители, тя наистина живееше сред общността, която обслужваше. Макар и не във фабриките за престъпност, каквито бяха жилищните комплекси, а в удобен малък апартамент наблизо, където жителите бяха от работническата класа и родени в Париж. Отсреща имаше старомодно кафене, в което я бяха виждали да пие кафе, когато не беше в клиниката. Никога вино или бира, защото те бяха харам. Хиджабът ѝ очевидно дразнеше някои от съгражданите ѝ — долавяше го в тона на сервитьорите и във враждебните погледи на минувачите. Тя беше другата, чужденката. Това подхранваше омразата ѝ към родната ѝ страна и разпалваше тихия ѝ гняв. Защото д-р Лейла Хадауи, служителка на френската държавна бюрократична машина на здравеопазването, не беше жената, която изглеждаше. Тя се бе радикализирала от войните в Ирак и Сирия и от еврейската окупация на Палестина. Също така и от смъртта на Зиад ал Масри, единствената ѝ любов, загинал в ръцете на йорданските тайни служби. Тя беше черна вдовица, бомба със закъснител. Не го признаваше пред никого, само пред компютъра си. Той бе тайният ѝ изповедник.

Бяха ѝ дали списък с уебстраници през последните ѝ дни във фермата в Нахалал, която колкото и да опитваше, сега не можеше да си спомни. Някои от сайтовете бяха във видимата мрежа; други бяха мрачни канали на тъмната мрежа. Всички се занимаваха с въпроси, свързани с исляма и джихадизма. Четеше блогове, отбиваше се в чатстаи на мюсюлмански жени, слушаше проповеди на свещеници екстремисти и гледаше видеозаписи, които никой — нито вярващ, нито атеист — не биваше да гледа. Атентати, обезглавявания, изгаряния, разпъвания на кръст: просто един кървав ден от живота на ИДИЛ. Лейла не смяташе, че изображенията са неприемливи, но няколко от тях пратиха свикналата да гледа кръв Натали на бегом към банята, за да си изповръща червата. Използваше приложение, популярно сред джихадистите, което ѝ позволяваше да броди по виртуалния халифат, без да я проследят. Наричаше себе си Майка Зиад. Това бе нейният псевдоним, бойното ѝ име.

На д-р Хадауи не ѝ отне много време да привлече вниманието. Не страдаше от недостиг на виртуални ухажори. Жена от Хамбург имаше братовчед на възраст за женене. Египетски духовник се заговори надълго и нашироко с нея по темата вероотстъпничество. А един особено агресивен блогър почука на виртуалната ѝ врата, докато тя гледаше обезглавяването на пленен християнин. Той бе вербовчик на ИДИЛ. Помоли я да замине за Сирия, за да помогне за изграждането на халифата.

С УДОВОЛСТВИЕ — написа Лейла, — НО РАБОТАТА МИ Е ТУК, ВЪВ ФРАНЦИЯ. ГРИЖА СЕ ЗА НАШИТЕ БРАТЯ И СЕСТРИ В ЗЕМЯТА НА КУФАР[13]. РОДИТЕЛИТЕ МИ ИМАТ НУЖДА ОТ МЕН.

ЛЕКАР ЛИ СИ?

ДА.

ИМАМЕ НУЖДА ОТ ЛЕКАРИ В ХАЛИФАТА. КАКТО И ОТ ЖЕНИ.

Размяната на реплики ѝ подейства като електричество, усети лекота в пръстите си, зрението ѝ се замъгли и кожата ѝ пламна от желание. Тя не я докладва; нямаше нужда. Те следяха компютъра и телефона ѝ. Наблюдаваха и нея. Понякога ги виждаше на улицата в Обервийе — сипаничавия здравеняк, който бе провел последния ѝ разпит на еврейска земя, мъжа с лицето, което лесно се забравяше, човека с очи на глетчер… Не им обръщаше внимание, както я бяха учили, а просто си вършеше работата. Грижеше се за пациентите, клюкарстваше с жените от жилищните комплекси, извръщаше благочестиво очи в присъствието на момчета и млади мъже, а вечер, когато останеше сама в апартамента си, обикаляше чатстаите на дома на радикалния ислям, скрита зад предпазния софтуер и неясния си псевдоним. Тя беше черна вдовица, бомба със закъснител.

* * *

Приблизително трийсет километра разделяха предградието Обервийе от село Серенкур, но това бяха два различни свята. В Серенкур нямаше халал[14] пазар и джамия, нито високи жилищни блокове, пълни с имигранти от враждебни земи, а френският бе единственият език, който се чуваше по тесните улици или в кръчмата до старата каменна църква на селския площад. Това бе идеализираната представа на чужденците за Франция — страната, каквато беше някога и която вече я нямаше.

До селото в речна долина, пълна с изрядни ферми и поддържани гори, се намираше шато Тревил. Скрито от любопитни очи зад четириметрови стени, то разполагаше с отопляван басейн, два червени тенис корта, четиринайсет богато декорирани спални и градина от 130 декара, из която всеки, който имаше желание, можеше да обикаля. Интендантството на Службата, което се занимаваше с придобиването и поддържането на обезопасени имоти, беше в добри, макар и напълно измамни отношения със собственика на замъка. Договорът — шест месеца с опция за продължаване — бе подписан с бърза размяна на факсове и превод на няколко хиляди добре замаскирани евро. Екипът се нанесе в същия ден, в който д-р Лейла Хадауи се настани в скромния си малък апартамент в Обервийе. Повечето останаха колкото да си хвърлят багажа и веднага поеха за работата на терен.

Бяха провеждали много операции във Франция преди това, дори и в спокойното село Серенкур, но никога със знанието и одобрението на френските служби за сигурност. Предполагаха, че ГДВС непрекъснато им наднича през рамото и ги подслушва, затова се държаха подобаващо. В замъка говореха окастрена версия на иврит, ползвана от Службата, която не можеше да се разбере от обикновен преводач. А по улиците на Обервийе, където държаха под око Натали, правеха всичко възможно да не издават семейни тайни на френските си съюзници, които също я наблюдаваха. Русо взе апартамент точно срещу Натали, в който непрекъснато се въртяха екипи от по един израелец и няколко французи. Отначало атмосферата в апартамента беше хладна. Но постепенно, след като двата отбора се опознаха, настроението стана по-топло. За добро или за зло, те водеха заедно тази битка. Всички минали грехове бяха простени. И помирението диктуваше новия дневен ред.

Единственият член на екипа, който никога не ходеше на наблюдение или по улиците на Обервийе, беше неговият основател и пътеводна звезда. Движенията му бяха непредсказуеми: един ден бе в Париж, на другия в Брюксел или Лондон; отскачаше до Аман, когато се налагаше да се консултира с Фарид Баракат; озоваваше се в Йерусалим, когато имаше нужда да се види с жена си и децата си. Винаги когато се вмъкваше в шато Тревил, той седеше до късно с Ели Лавон, най-стария му приятел на света, неговия брат по оръжие от операция „Божи гняв“, и преглеждаше докладите от наблюденията за притеснителни знаци. Натали бе неговият шедьовър. Той я беше вербувал, беше я обучил и след това окачил в галерията на религиозната лудост, за да я забележат чудовищата. Периодът на разглеждане приближаваше своя край. Следваше продажбата. Търгът обаче щеше да бъде нагласен, защото Габриел нямаше намерение да я продава на никого другиго, освен на Саладин.

Така се случи, че точно два месеца след като клиника „Жак Ширак“ отвори врати, Габриел се озова в кабинета на Пол Русо на Рю дьо Гренел. И докато махаше с ръце, за да разнесе поредния залп от тютюнев дим, обяви, че първата фаза на операцията е приключила. Беше време да задействат агента си. Според правилата на френско-израелското оперативно споразумение, решението за следващия етап трябваше да е съвместно. Но агентът бе на Габриел и затова решението беше и негово. Той прекара тази нощ в тайната квартира в Серенкур в компанията на екипа си и на сутринта, с Михаил до себе си и Ели Лавон зад гърба му, се качи на влака на Гар дю Нор и пое към Брюксел. Русо не направи опит да ги проследи. Това бе част от операцията, за която не искаше да знае. Сега работата щеше да загрубее.

24.

Улица „Ломбар“, Брюксел

По време на едно от многобройните си посещения в централата на разузнаването в Аман Габриел се бе снабдил с няколко преносими харддрайва. На тях беше съдържанието на лаптопа на Джалал Насер, източено при връщанията му в Йордания или по време на тайните влизания в апартамента му в Бетнъл Грийн, Източен Лондон. Йорданското разузнаване не бе намерило нищо подозрително — в контактите му нямаше познати джихадисти, нито джихадистки сайтове в историята на браузъра му, — ала Фарид Баракат се бе съгласил да остави Службата също да ги погледне. На киберкопоите от булевард „Цар Саул“ им трябваше по-малко от час, за да намерят хитра задна вратичка в безобидно изглеждащо приложение за игри. Тя водеше към сложно криптиран склад на информация, пълен с имена, числа, имейл адреси и снимки, включително няколко от Центъра „Вайнберг“ в Париж. Имаше дори кадър, на който се виждаше как Хана излиза от апартамента си на Рю Паве. Габриел съобщи внимателно новината на Фарид, за да не нарани огромното его на своя безценен партньор.

— Понякога — каза Габриел — е добре да погледнат и други очи.

— Или умно еврейче с докторска степен от „Калтек“ — допълни Фарид.

— Това също.

Сред имената, които се набиваха на очи в тази скрита находка, бе това на Набил Ауад. Беше роден в град Ирбид, Северна Йордания, а напоследък живееше в квартал Моленбек в Брюксел. Разделен от елегантния град с индустриален канал, Моленбек някога бил населен с валонци католици и фламандци протестанти, които работели в многобройните фабрики и складове. Фабриките вече бяха само спомен, както и предишните обитатели на квартала. Сега той беше мюсюлманско село със сто хиляди жители, където по пет пъти на ден се чуваше призив за молитва от двайсет и две различни джамии. Набил Ауад живееше на „Рансфор“, тясна уличка с терасирани запуснати тухлени къщи от XIX век, които бяха превърнати в претъпкани жилищни кооперации. Работеше почасово в копирна фирма в центъра на Брюксел, но като много млади мъже, които живееха в Моленбек, основното му занимание бе радикалният ислям. За службите за сигурност Моленбек бе познат като джихадистката столица на Европа.

Кварталът не беше подходящо място за човек с изискан вкус като Фарид Баракат. Нито хотелът за шейсет евро на нощ на улица „Ломбар“, където той се срещна с Габриел. Беше се облякъл по-скромно за случая — италиански блейзър, гълъбовосиви панталони, риза с френски маншети, без вратовръзка. След като го пуснаха в тясната стаичка на третия етаж, той се загледа в електрическия чайник, сякаш никога не бе виждал подобно нещо. Габриел го напълни с вода от мивката в банята и отиде при Фарид до прозореца. Точно срещу хотела, на приземния етаж на съвременна седеметажна офис сграда, се намираше „ХТС Принтиране и копиране“.

— Кога пристигна? — попита йорданецът.

— Точно в десет.

— Служител за пример.

— Така изглежда.

Тъмните очи на йорданеца се плъзнаха по улицата — приличаше на сокол, следящ жертвата си.

— Не си прави труда, Фарид. Никога няма да ги намериш.

— Имаш ли нещо против да опитам?

— Моля, заповядай.

— Синият ван, двамата мъже в паркираната кола до пресечката, момичето, седнало само до витрината на кафенето.

— Грешка след грешка…

— А кои са двамата мъже в колата?

— Чакат свой приятел да излезе от аптеката.

— Или са от белгийските тайни служби.

— Последното нещо, от което трябва да се притесняваме, е Сюрте — добави мрачно Габриел. — От тях не се боят и терористите, които живеят в Моленбек.

— На мен ли го казваш — промърмори Фарид. — Тук, в Белгия, се произвеждат повече терористи, отколкото при нас.

— Е, това вече говори нещо.

— Знаеш ли — каза Фарид, — нямаше да имаме този проблем, ако не бяхте вие, израелците. Вие разбутахте естествения ред на нещата в Близкия изток, а сега всички плащаме цената.

Габриел се взря в улицата.

— Може би това все пак не беше чак толкова добра идея — отрони тихо той.

— Двамата да работим заедно ли?

Габриел кимна.

— Имаш нужда от колкото се може повече приятели, хабиби. Считай се за късметлия.

Водата завря и чайникът се изключи с тракване.

— Би ли имал нещо против ти да се заемеш? — попита йорданецът. — Боя се, че съм безпомощен в кухнята.

— Разбира се, Фарид. Не че имам нещо по-добро за правене.

— Със захар, моля. Много захар.

Габриел наля вода в чаша, пусна в нея стара торбичка чай и добави три пакетчета захар. Йорданецът духна плахо в нея, преди да вдигне чашата към устните си.

— Как е? — попита Габриел.

— Амброзия. — Фарид понечи да запали цигара, но се спря, когато Алон посочи към знака, че пушенето е забранено. — Не можа ли да запазиш стая за пушачи?

— Нямаше свободни.

Фарид върна цигарата в златната си табакера, която прибра в джоба на блейзъра си.

— Може би си прав — промърмори той, намръщен. — Може би идеята наистина не беше чак толкова добра.

* * *

Видяха го в единайсет предобед на същия ден, когато излезе от магазина, за да вземе четири кафета в пластмасови чаши за колегите си. Появи се и в един часа, когато отиде на обяд в кафенето зад ъгъла. Най-накрая в шест го забелязаха да си тръгва от работа и на мига беше последван от най-смирено изглеждащата душа в цял Брюксел, както и от една двойка — висок мъж със сако от туид и жена с ханш, създаден само за раждане, които не можеха да свалят ръце един от друг. Макар да не го знаеше все още, животът му — такъв, какъвто го познаваше — вървеше към своя край. Скоро, мислеше си Габриел, той щеше да съществува само в киберпространството. Щеше да е виртуална личност, единици и нули, цифров прах. Но само ако успеят да го приберат чисто, без следа, без приятелчетата му или белгийската полиция да разберат. Това нямаше да е лесно в град като Брюксел, гъстонаселен и с криволичещи улици. Но както бе казал веднъж великият Ари Шамрон, нищо, което си струва да се направи, не е лесно.

Шест моста прехвърляха широкия индустриален канал, който разделяше центъра на Брюксел от Моленбек. Пресичането на който и да е от тях означаваше напускане на Запада и влизане в ислямския свят. Както обикновено, Набил Ауад направи този преход през изрисувания с графити пешеходен мост, на който малцина белгийци се осмеляваха да стъпят. От страната на Моленбек до неугледен кей бе паркиран разбит ван, който някога е бил бял, с плъзгаща се врата. Набил Ауад сякаш не го забеляза. В момента имаше очи само за върлинестия мъж, който вървеше покрай мътните зелени води на канала. Личеше си, че не е арабин, а беше рядкост да видиш лице на западняк в Моленбек вечер. И още повече лицето да не се движи с един-двама приятели за кураж.

Набил Ауад, който винаги бе бдителен, спря до вана, за да пусне непознатия да отмине, което беше грешка. Защото в този момент страничната врата се плъзна по добре смазаната релса и два чифта тренирани ръце го дръпнаха вътре. Съмнителният мъж се качи на предната седалка и ванът бавно слезе от тротоара. Мина през арабското село, познато като Моленбек, покрай мъжете по сандали и забулените жени, халал магазините и турските сергии за пица. А в това време мъжът отзад, вече с вързани очи и белезници, се бореше за живота си. Ала нямаше смисъл: животът му — такъв, какъвто го познаваше — беше приключил.

В шест и половина вечерта двама мъже към края на средната възраст — единият елегантно облечен арабин с лице на хищна птица, а другият приличащ на евреин — излязоха от хотела на улица „Ломбар“ и се качиха в кола, която сякаш се появи от нищото. Камериерките влязоха в стаята им няколко минути по-късно, очаквайки обичайния погром след кратък престой на двама с подозрителен вид. Вместо това завариха всичко непокътнато, като се изключат две мръсни чаши на перваза на прозореца, едната с остатъци от чай, а другата — пълна с фасове, хитро нарушение на хотелската забрана. Управителят бе бесен, но не и изненадан. Това все пак беше Брюксел, столицата на престъпността на Западна Европа. Надписа сто долара към сметката за допълнително чистене и злостно добави и голяма сума за румсървис за храна и питиета, които никога не са били поръчвани. Управителят бе убеден, че няма да има оплаквания.

25.

Северна Франция

Участието на Пол Русо в това, което се случи после, беше ограничено до осигуряването на обезопасена квартира близо до белгийската граница, чиято цена скри дълбоко в оперативния си бюджет. Той предупреди Габриел и Фарид Баракат да избягват прилагането на каквато и да е тактика спрямо пленника, която дори смътно да напомня за изтезание. Въпреки това му беше пределно ясно, че лети опасно близо до слънцето. Във френското законодателство нямаше разпоредба, която позволяваше незаконно залавяне на белгийски гражданин на белгийска земя, дори и този гражданин да е заподозрян за участие в терористичен акт, извършен във Франция. Ако операцията някога станеше публично достояние, Русо със сигурност щеше да изгори в последвалия скандал. Ала той бе готов да поеме риска. Смяташе колегите си от белгийските специални служби за некомпетентни глупаци, допуснали създаването на убежище на ИДИЛ в сърцето на Европа. А и в много случаи Сюрте не успяваха да осигурят годна разузнавателна информация за заплахи срещу европейски цели. Ако питаха Русо, той просто им връщаше услугата.

Обезопасената квартира беше малка изолирана фермерска къща край Лил. Набил Ауад не знаеше това, защото през цялото пътуване беше с вързани очи, качулка и тапи в ушите. Тясната трапезария бе подготвена за пристигането му — метална маса, два стола и лампа с крушка като слънце. Нищо повече. Михаил и Яков го вързаха за един от столовете със самозалепващо тиксо и по сигнал на Фарид Баракат, изразен с едва доловимо кимване на царствената му глава, махнаха качулката. Младият йорданец веднага се сви от страх пред всяващия ужас човек от Мухабарат, седнал спокойно от другата страна на масата. За хора като Набил Ауад, йорданец от скромно семейство, това бе най-лошото място на света, на което можеше да се озове. Това бе краят на пътя.

Последвалата няколкоминутна тишина изнерви дори Габриел, който наблюдаваше от затъмнения ъгъл на стаята заедно с Ели Лавон. Набил Ауад вече трепереше от страх. Това беше тайната на йорданците, прозря Габриел. Не им се налагаше да изтезават, репутацията им вървеше преди тях. Тя им позволяваше да се мислят за нещо повече от братската им служба в Египет. Подобието на Мухабарат окачваше арестантите си на куки, преди дори да си направи труда да ги поздрави.

С друго леко кимване Фарид даде знак на Михаил да върне качулката на главата на затворника. Габриел знаеше, че йорданците силно вярваха в ограничаването на сетивата. Човек, лишен от възможността да вижда и чува, много бързо се дезориентираше, понякога дори само за минути. Ставаше тревожен и потиснат, започваше да чува гласове и да получава халюцинации. Скоро го връхлиташе някаква лудост. Само с шепот можеше да бъде убеден почти във всичко: че плътта му се топи върху костите; че ръката му я няма; че отдавна починалият му баща седи до него и наблюдава унижението му… И всичко това можеше да се постигне без бой, без ток, без вода. Трябваше само малко време.

Но времето не беше на тяхна страна, помисли си Габриел. Набил Ауад в момента беше на друг мост, който разделяше стария му живот от този, който скоро щеше да води по заповед на Фарид Баракат. Той трябваше да го премине бързо, без знанието на останалите членове на мрежата. Иначе тази фаза на операцията — с потенциал да унищожи всичко, сторено досега — щеше да е колосална загуба на време, усилия и ценни ресурси. Засега ролята на Габриел бе сведена до зрител. Неговото дело беше в ръцете на някогашния му враг.

Най-накрая Фарид проговори. Зададе кратък въпрос с дълбокия си баритон, който сякаш разтресе стените на малката френска трапезария. В гласа му нямаше заплаха, защото не беше необходима. Той показваше, че е силен, привилегирован и богат. И че е роднина на Негово Величество, а като такъв е потомък на пророка Мохамед, мир на духа му. Показваше, че ти, Набил Ауад, си нищожество. И ако трябва да избирам дали да ти отнема живота, бих го направил, без да ми трепне окото. И след това ще се насладя на хубава чаша чай.

— Кой е той? — беше въпросът, който Фарид зададе.

— Кой? — чу се тих пораженчески глас иззад качулката.

— Саладин — поясни Фарид.

— Той е превзел Йерусалим от…

— Не, не — прекъсна го Фарид, — не този Саладин. Говоря за човека, който ти е поръчал да сложиш бомба в еврейския център в Париж и на пазара в Амстердам.

— Нямам нищо общо с тези атентати! Нищо! Кълна се.

— Джалал ми каза друго.

— Кой е Джалал?

— Джалал Насер, твоят приятел от Лондон.

— Не познавам никого с това име.

— Разбира се, че познаваш, хабиби. Джалал вече ми разказа всичко. Призна, че ти си планирал операциите и в Париж, и в Амстердам. Каза, че ти си най-довереният лейтенант на Саладин в Западна Европа.

— Това не е вярно!

— Кое по-точно?

— Не познавам никакъв Джалал Насер и не съм планирал операциите. Работя в копирен център. Аз съм никой. Моля ви, трябва да ми повярвате.

— Сигурен ли си, хабиби? — попита Фарид тихо, сякаш бе разочарован. — Сигурен ли си, че това е твоят отговор?

Изпод качулката долиташе само тишина. С един поглед Фарид даде сигнал на Михаил и Яков да изведат затворника. От мястото си в ъгъла на стаята Габриел гледаше как двамата му доверени офицери изпълняват командата на Баракат. Засега това бе операция на йорданците. Габриел беше само наблюдател.

* * *

В мазето имаше приготвена стая. Тя бе малка, студена и влажна и вонеше на плесен. Михаил и Яков вързаха Набил Ауад с верига за походното му легло и заключиха подсилената звукоизолирана врата. На тавана имаше ярка крушка, защитена с метална решетка. Но това нямаше значение; за Набил Ауад слънцето беше залязло. С плътната качулка закриваща очите му, той живееше във вечна нощ.

Не след дълго тъмнината, тишината и страхът пробиха дупка в мозъка на Набил Ауад. Фарид наблюдаваше какво излъчва камерата в импровизираната килия. Той търсеше издайнически знаци — нервничене, гърчене, внезапни стряскания, — които да сигнализират за настъпването на емоционално изтощение и объркване. Лично бе провел безброй разпити в мрачните килии на Главната разузнавателна дирекция и знаеше кога да задава въпроси и кога да остави тъмнината и тишината да му свършат работата. Някои от терористите, с които Фарид бе говорил, бяха отказвали да се пречупят дори и при най-брутален разпит, но той бе преценил, че Набил Ауад е направен от по-мек материал. Имаше причина да е в Европа, вместо да се сражава, убива и реже глави в халифата. Ауад не беше джихадистът, приличащ на екшънгерой. Той бе винтче, а на него точно това му трябваше.

След два часа Фарид поиска затворникът да бъде доведен от килията. Зададе му три въпроса: „Каква беше точно ролята ти в атентатите в Париж и Амстердам? Как комуникираш с Джалал Насер? Кой е Саладин?“. Младият йорданец отново заяви, че не знае нищо за терористични атаки, не познава Джалал Насер и мистериозен мъж, който се нарича Саладин. Бил лоялен йордански поданик. Не вярвал в тероризма и джихада. Не ходел редовно в джамията. Харесвал момичета, пушел цигари и пиел алкохол. Работел в копирен център. И изобщо не бил важен човек.

— Сигурен ли си, хабиби? — попита Фарид, преди да върне Набил Ауад в мазето. — Сигурен ли си, че това е отговорът ти?

И така продължи цяла нощ, на периоди от по два часа, понякога четвърт час по-малко, понякога повече, така че Набил Ауад да не може да нагласи вътрешния си часовник и да се подготви за тихата агресия на Баракат. При всяко свое появяване младият йорданец изглеждаше все по-уплашен и по-объркан. Всеки път му задаваха едни и същи въпроси: „Каква беше точно ролята ти в атентатите в Париж и Амстердам? Как комуникираш с Джалал Насер? Кой е Саладин?“. Отговорите му никога не се различаваха. Той нищо не знаел, бил никой.

И през цялото време мобилният телефон на джихадиста вибрираше и светеше от входящ трафик от пет-шест различни източника на съобщения и социални мрежи. Телефонът бе в сръчните ръце на Мордекай, специалист по електроника, който систематично ровеше в паметта му за ценно съдържание. Два екипа — един от централата на ГРД и един от булевард „Цар Саул“ — бързо анализираха постъпващата информация. И заедно изработваха отговорите, които Мордекай пращаше от самия телефон. А те щяха да държат Набил Ауад жив в съзнанието на неговите приятели, семейството му и съратници в глобалното джихадистко движение. Една погрешна стъпка, една изпусната дума можеше да обрече цялата операция на провал.

Беше работа за въжеиграчи, забележителна демонстрация на сътрудничество между службите. Глобалната война срещу ислямския екстремизъм водеше до странни партньорства, никое обаче не бе по-странно от това между Габриел Алон и Фарид Баракат. В младежките си години те бяха от противоположните страни на барикадата. Държавите им имаха ужасен конфликт, при който целта на хората от страната на Фарид бе да избият колкото се може повече евреи, а останалите да изтикат в морето. Сега бяха съюзници в нов вид война срещу онези, които избиваха в името на древните предци на Фарид. Тя щеше да е дълга, а вероятно и безкрайна.

В онази нощ войната не се водеше в Йемен, Пакистан или Афганистан, а в малка изолирана фермерска къща край Лил, недалеч от белгийската граница. Водеше се на интервали от по два часа — понякога плюс петнайсет минути, понякога по-кратко — и всеки път с три въпроса: „Каква беше точно ролята ти в атентатите в Париж и Амстердам? Как комуникираш с Джалал Насер? Кой е Саладин?“.

— Сигурен ли си, хабиби? Това ли е наистина отговорът ти?

— Да, това е.

Само че не беше сигурен, никак даже. И при всяка следваща поява пред Фарид Баракат увереността на закачуления мъж отслабваше. Както и съпротивата му. До сутринта вече си говореше с несъществуващ съкилийник, а до ранния следобед не можеше да изкачи сам стръмните стълби от мазето. Точно тогава Фарид свали качулката от главата на арестувания и постави пред него снимка на забулена жена с овално лице. Последваха още снимки — обрулен от живота мъж с черно-бяла куфия, момче на около шестнайсет, красиво момиче. Това бяха хората, които щяха да платят цената за действията на Набил Ауад. По-възрастните щяха да умрат от срам, а младите нямаше да имат никакво бъдеще…

Ето още една от тайните на йорданците, помисли си Габриел. Те имаха властта да съсипят не само живота на терориста, но и на цели поколения. Никой не знаеше това по-добре от Набил Ауад, който скоро започна да стене в задушаващата прегръдка на Фарид. А той му обеща да оправи всичко. Но първо, каза с мил глас, двамата трябвало малко да си поговорят.

26.

Северна Франция

Беше така добре познатата история за разочарование и недоволство, за неосъществени мечти, за пропаднали надежди за брак и уреден живот, за гняв срещу американците и евреите, задето ненавиждали мюсюлманите… Половината джихадисти по света биха предложили все същия тъжен разказ, който не можеше да изненада Габриел. Имаше наистина и някои будни младежи от добри семейства, които заемаха високи постове сред джихадистите, ала редовите бойци бяха обикновени неудачници, готови да се превърнат в пушечно месо. Радикалният ислям беше тяхното спасение, а ИДИЛ — техният рай. Те даваха цел на изгубените души, обещавайки чуден живот сред девици в отвъдното за тези, които загинеха за каузата. Това бе примамливо послание, за което Западът нямаше противоотрова.

Подобната на тази история за Набил Ауад започваше в Ирбид, където баща му продавал на сергия на централния пазар. Набил бил прилежен ученик и след като завършил гимназия, бил приет в лондонския Юнивърсити Колидж. Годината била 2011-а: Сирия била в пламъци, а сред британските мюсюлмани имало брожения. И тъй като вече бил далеч от дългата ръка на йорданския Мухабарат, младежът бързо започнал да се събира с радикални ислямисти. Молел се в джамията в Източен Лондон и се присъединил към лондонското подразделение на „Хизб ут Тахрир“ — сунитската ислямистка организация, която подкрепяла възраждането на халифата много преди някой да е чул за групировка, наричана ИДИЛ. „Хизб“, както разговорно я наричали, действала в повече от петдесет страни и имала над милион последователи. Един от тях бил йорданец от Аман на име Джалал Насер, с когото Набил се запознал по време на сбирка на „Хизб“ в квартал Тауър Хамлетс, Източен Лондон. Джалал Насер вече бил пресякъл границата между ислямизма и джихадизма, между политиката и терора.

— Кога точно се запозна с него? — попита Фарид.

— Не помня.

— Разбира се, че помниш, хабиби.

— През пролетта на 2013-а.

— Знаех си, че ще се справиш — усмихна се бащински Фарид.

Беше свалил белезниците от китките на Набил Ауад и му бе дал чаша чай с много захар, за да съхрани енергията му. Фарид също пиеше чай и пушеше, което салафистът Набил не одобряваше. Габриел вече не присъстваше; той гледаше разпита на лаптопа си от съседната стая заедно с останалите от екипа му. Два други екипа също наблюдаваха арестанта — един в централата на ГРД и друг на булевард „Цар Саул“.

Фарид пак се усмихна, окуражавайки Набил да разкаже повече за отношенията си с Джалал Насер, и младежът се подчини. Каза, че отначало Джалал бил сдържан и предпазлив пред сънародника си йорданец. Страхувал се, че е агент на ГРД или на МИ5, английската служба за сигурност. Но постепенно, след няколко разговора, които граничели с разпит, Набил спечелил доверието му. Насер му доверил, че бил пратен в Европа от ИДИЛ, за да участва в изграждането на мрежа, която да може да нанася удари по цели на Запад. Казал, че искал Набил да му помага.

— Как?

— Като вербувам хора.

— За ИДИЛ ли?

— За мрежата — каза Набил Ауад.

— В Лондон?

— Не. Той поиска да се преместя в Белгия.

— Защо в Белгия?

— Защото Джалал можел сам да се справи в Англия и си мислеше, че Белгия е обещаваща територия.

— Понеже там има много братя, така ли?

— Много — потвърди Набил. — Особено в Брюксел.

— Ти говореше ли фламандски?

— Разбира се, че не.

— А френски?

— Не.

— Но го научи.

— Много бързо.

— Ти си умно момче, Набил — загрижено кимна Фарид, — прекалено умен си, за да си губиш времето с тези джихадистки лайна. Трябва да завършиш образованието си. Животът ти можеше да се развие по различен начин.

— В Йордания ли? — Младежът поклати глава. — Та там, ако не си от видно семейство или близък до краля, нямаш никакъв шанс. Какво щях да правя? Да карам такси ли? Да работя като сервитьор в хотел за западни туристи и да сервирам алкохол на неверници?

— По-добре сервитьор, отколкото в сегашното ти положение, Набил.

Младият йорданец не каза нищо. Фарид отвори папка.

— Това е интересна история — каза той, — но се боя, че Джалал я разказва малко по-различно. Той твърди, че ти си се свързал с него. И че ти си този, който изгражда мрежата в Европа.

— Това не е вярно!

— Но нали разбираш какъв е проблемът ми, хабиби. Той ми казва едно нещо, а ти — съвсем друго.

— Аз ви казвам истината, Джалал лъже!

— Докажи го.

— Как?

— Разкажи ми нещо за Джалал, което аз все още не знам. Или още по-добре — добави Фарид, сякаш току-що му бе хрумнало, — покажи ми нещо на телефона или компютъра си.

— Компютърът ми е в Моленбек.

Фарид се усмихна тъжно и потупа затворника по опакото на дланта.

— Вече не, хабиби.

* * *

Откакто се водеше войната срещу тероризма, Ал Кайда и нейните смъртоносни разклонения се бяха оказали много приспособими. Прогонени от първоначалното си афганистанско убежище, те бяха намерили ново поле за действие в Йемен, Ирак, Сирия, Либия, Синайския полуостров на Египет… И даже в квартал на Брюксел, наречен Моленбек. Освен това бяха измислили нови методи за комуникация, с които избягваха подслушването и наблюдението на АНС — Агенцията за национална сигурност, и другите западни служби. Един от най-иновативните беше 256-битовата криптираща програма, наречена „Муджахидински тайни“.

След като Набил Ауад се заселил в Белгия, той я използвал, за да контактува безопасно с Джалал Насер. Просто пишел съобщения на лаптопа си, криптирал ги с „Муджахидински тайни“ и ги качвал на флашка, която се носела на ръка в Лондон. Оригиналните съобщения били изтривани. Въпреки това, на Мордекай не му бе никак трудно да намери остатъци на харддиска на лаптопа. Като използва паролата на Набил от четиринайсет знака, той възстанови файловете и превърна страниците с привидно хаотичен набор от букви и цифри в ясен текст. В единия от документите ставаше въпрос за обещаващо попълнение — французойка от алжирски произход на име Сафия Бурихан.

— Ти ли я въведе в мрежата? — попита Фарид, когато разпитът бе подновен.

— Не — отвърна младият йорданец. — Аз я намерих, но всъщност Джалал я вербува.

— Къде се запозна с нея?

— В Моленбек.

— Какво правеше тя там?

— Има роднини — мисля, че братовчеди. Приятелят ѝ току-що бе убит в Сирия.

— И тя скърбеше?

— Беше гневна.

— На кого?

— На американците, разбира се, но основно на французите. Приятелят ѝ бе загинал при френски въздушен удар.

— И искаше отмъщение?

— Отчаяно.

— Ти директно ли говореше с нея?

— Никога.

— Къде я срещна?

— На един купон в апартамента на приятел.

— Какъв купон?

— Ами такъв, на който никой добър мюсюлманин не бива да присъства.

— А ти какво правеше там?

— Работех.

— Нямаш ли против вербуваните от теб хора да пият алкохол?

— Повечето пият. Не помните ли — добави Набил Ауад, — Заркауи е бил пияница, преди да открие красотата на исляма.

— Какво се случи, след като изпрати съобщение до Джалал?

— Той ме инструктира да разбера повече за нея. Отидох до Олне су Боа, за да я наблюдавам няколко дни.

— Познаваш ли Франция?

— Франция е част от територията ми.

— И хареса това, което видя?

— Много.

— И тогава изпрати второ криптирано съобщение до Джалал. — Фарид размаха разпечатка.

— Да.

— Как?

— По куриер.

— Как се казва куриерът?

Младият йорданец успя леко да се усмихне.

— Питайте Джалал — рече. — Той може да ви каже.

Фарид вдигна снимката на забулената майка на Набил.

— Как се казва куриерът?

— Не знам името му. Никога не сме се срещали очи в очи.

— Значи, сте използвали тайници?

— Да.

— Как го викаше?

— Пусках съобщение в Туитър.

— Куриерът следи съобщенията ти?

— Очевидно.

— А тайниците?

— Имаме четири.

— В Брюксел?

— Или наблизо.

— Как куриерът разбира кой тайник да провери?

— Мястото е закодирано в съобщението.

От съседната стая Габриел видя на лаптопа си как Фарид Баракат постави листове хартия и химикалка пред Набил Ауад. Сломеният йорданец посегна бързо към химикалката и се хвана за нея като удавник за сламка. Пишеше на арабски пъргаво, без да спира. Пишеше заради родителите, братята и сестрите си, заради всички, които носеха името Ауад. Но най-вече, мислеше си Габриел, го правеше заради Фарид Баракат, който го беше победил. Набил Ауад вече му принадлежеше. Те го държаха в ръцете си.

* * *

Когато задачата бе изпълнена, Фарид поиска още едно име от своя пленник. Това бе името на мъжа, който управляваше мрежата, одобряваше целите, обучаваше хората, изработваше бомбите. Името на човека, който сам се наричаше Саладин. Набил Ауад през сълзи твърдеше, че не го знае. И Фарид, може би защото вече се бе уморил, избра да му повярва.

— Но си чувал за него, нали?

— Да, разбира се.

— Йорданец ли е?

— Съмнявам се.

— Сириец?

— Би могло.

— Иракчанин?

— Според мен да.

— Защо?

— Защото работи много професионално. Като вас — добави бързо Набил. — Много сериозно се отнася към своята безопасност. Не иска да бъде звезда като Бин Ладен, а просто да избива неверници. Само хората на върха знаят истинското му име и откъде е.

Вече беше нощ. С нахлузена качулка и вързани ръце, Набил Ауад беше върнат в някога белия ван, който го закара до летище Льо Бурже край Париж. Там го чакаше самолет „Гълфстрийм“, собственост на йорданския монарх. Набил Ауад се качи на борда без съпротива и само шест часа по-късно бе заключен в килия в централата на Главната разузнавателна дирекция в Аман. В паралелната вселена на интернет обаче той бе все още напълно свободен човек. Съобщи на приятели, последователи в социалните мрежи и управата на копирния център, където работеше, че му се е наложило внезапно да се върне в Йордания, защото баща му се разболял. Баща му не бе на разположение, за да опровергае казаното. И той, както всички членове на клана Ауад, вече бе под опеката на ГРД.

През следващите седемдесет и два часа мобилният телефон на Набил Ауад бе залят с изрази на загриженост. Два екипа анализатори — един в ГРД и един на булевард „Цар Саул“ — преглеждаха всеки имейл и всяко пряко съобщение за притеснителни знаци. А също така написаха и пуснаха няколко ужасни новини от името на Набил Ауад в Туитър. По всичко личало, че здравето на баща му се влошавало. Ако Бог решал, щял да се възстанови, ала засега нещата не изглеждали добре.

За непосветеното око думите, които се изливаха на страницата на Набил Ауад в социалната мрежа, изглеждаха напълно естествени за случая: изразяваха съпричастност към най-големия син в семейството, чийто баща е сериозно болен. Ала едно съобщение имаше доста странен синтаксис и избор на думи, което за един определен читател означаваше следното: празна кутия от белгийска бира бе скрита в храст прещип в края на малка полянка недалеч от центъра на Брюксел. В кутийката, завита в найлон, имаше флашка, която съдържаше един-единствен криптиран документ. Негов обект бе палестинска лекарка на име Лейла Хадауи.

27.

Серенкур, Франция

И тогава започна голямото чакане… Или поне така го наричаха тези, които трябваше да изтърпят ужасно дългите седемдесет и два часа, през които криптираното съобщение стоеше недокоснато в малкия си саркофаг от бирена кутийка. Беше поставено в основата на електрически стълб на улица „Керселар“ в брюкселския квартал Дилбек. Участниците в тази протяжна драма покриваха обширна територия. Те бяха пръснати от Бетнъл Грийн в Източен Лондон до имигрантското предградие северно от Париж и стая в една сграда в Аман, позната като Фабриката за нокти. Там, където беше затворен Набил Ауад и поставен на изкуствено дигитално дишане. Това, което правеха, си имаше прецедент: през Втората световна война британското разузнаване поддържало жива и функционираща мрежа от пленени немски шпиони, или поне така се струвало на ръководителите им от Абвера, на които британците давали фалшива и заблуждаваща разузнавателна информация. Израелците и йорданците правеха същото.

Единственото място, на което нямаше членове на екипа, беше Дилбек. Макар че бе на малко повече от километър от центъра на Брюксел, предградието беше пълно с малки ферми.

— С други думи — заяви Ели Лавон, който бе огледал мястото с тайника на сутринта след разпита на Набил Ауад, — това е шпионски кошмар.

Фиксирана точка за наблюдение там беше немислима. Беше невъзможно и да се наблюдава целта от спряла кола или от кафене. Паркирането не беше позволено на този участък от улица „Керселар“, а единствените кафенета бяха в центъра на предградието.

Затова решиха да скрият миниатюрна камера в избуялите бурени от другата страна на шосето. Мордекай следеше сложно криптирания ѝ сигнал от хотелска стая в центъра на Брюксел и го предаваше в сигурна мрежа, която позволяваше и на другите членове от екипа да го гледат. Скоро картината се превърна в истински хит сред тях. В Лондон, Тел Авив, Аман и Париж обучени професионални разузнавачи стояха неподвижни пред мониторите и се взираха в заплетения прещип в основата на бетонния електрически стълб. Рядко минаваше по някоя кола, самотен велосипедист или пенсионер от предградието, излязъл на сутрешна разходка. През повечето време изображението приличаше на статичен кадър, а не на живо излъчване. Габриел го наблюдаваше от импровизирания щаб в шато Тревил. Смяташе го за най-отегчителното нещо, което някога бе правил. Наричаше обекта консервата до стълба и се проклинаше наум, че бе избрал тайника в Дилбек пред другите три възможности. Не че те бяха много по-добри. Очевидно бе, че когато Джалал Насер ги е подбирал, не се е ръководил от естетиката на околната среда.

Чакането си имаше и забавни моменти. Немска овчарка, която приличаше на огромен вълк, всеки ден ходеше по голяма нужда в храста. А някакъв пенсионер с детектор за метал изрови кутийката и след като я огледа внимателно, я захвърли на мястото ѝ. Последва и библейската гръмотевична буря, която трая четири часа и заплашваше да отнесе кутията и съдържанието ѝ, както и самото предградие… Габриел нареди на Мордекай да провери състоянието на флашката, но той го убеди, че това не е необходимо. Беше я сложил в два непромокаеми найлонови плика, както обичайно го е правил и Набил Ауад. Освен това обясни, че проверката би била прекалено рискована. Винаги съществуваше възможност куриерът да пристигне точно в този миг, а и вероятно те не бяха единствените, които наблюдаваха тайника.

Целта на това начинание — Джалал Насер, човекът на Саладин за Европа, не даваше никакви знаци какви са намеренията му. Вече беше началото на лятото и Джалал не ходеше всеки ден на лекции в Кингс Колидж. Оставаше му само още един семестър, през който щеше да изучава влиянието на западния империализъм върху икономиките на страните от Арабския свят. А това значеше, че вече може да отделя повече време за нелегалната си дейност. По всичко личеше, че е човек, който си живееше добре на гърба на данъкоплатците. Дълго пиеше сутрешното си кафе в любимото си заведение на Бетнъл Грийн Роуд, пазаруваше на Оксфорд Стрийт, посещаваше Националната галерия, за да разглежда забранено от исляма изкуство, и се наслаждаваше на американски екшъни в киното на Лестър Скуеър. Дори ходи на мюзикъл — и то точно на „Момчетата от Джърси“, — което накара екипите в Лондон да се чудят дали не планира да взриви представлението. Нямаше признаци да е наблюдаван от британците, но външно Лондон, който приличаше на град, излязъл от книгите на Оруел, можеше да бъде заблуждаващ. МИ5 разчиташе не само на хора, които да следят заподозрените в тероризъм. Очите на камерите бяха вечно отворени.

А те бяха инсталирани и в ергенския му апартамент на Чилтън Стрийт. Гледаха го как яде, как спи, как се моли, надничаха тихо през рамото му с любопитството на деца, докато стоеше до късно през нощта пред компютъра си. Имаше два еднакви лаптопа: единият беше свързан с интернет, а другият нямаше връзка, или поне така той си мислеше. Не ставаше веднага ясно дали общува с елементи от мрежата на Саладин. Джалал Насер беше отдаден на джихада, ала онлайн беше образцов жител на Великобритания и лоялен поданик на кралство Йордания.

Екипите се питаха дали вече бе разбрал за флашката в тайника до електрическия стълб в пасторалния квартал на Брюксел Дилбек? И знаеше ли, че мъжът, който я беше оставил, вече бе в Йордания и се грижеше за тежко болния си баща? А дали внезапното му заминаване, след като беше оставил съобщението, не му се струваше малко странно и притеснително? Габриел беше сигурен, че е така. И доказателството за това, според него, беше, че куриер още не беше се появил до тайника. Настроението на Габриел ставаше все по-мрачно с всеки изминал час. Той бродеше из многобройните стаи на шато Тревил, разхождаше се по алеите в градината, преглеждаше докладите от наблюденията. Но основно се взираше в монитора, в изображението на бетонния електрически стълб, издигащ се над буйния храст, а това вероятно беше най-противният образ в историята на една горда служба.

В късния следобед на третия ден бурята, наводнила Дилбек, се премести към северните предградия на Париж. Ели Лавон бе застигнат от нея по улиците на Обервийе и когато се върна в Тревил, беше като мокра кокошка. Габриел стоеше пред компютъра си като вкаменен. Зелените му очи обаче горяха.

— Е? — попита Лавон.

Габриел натисна няколко клавиша на клавиатурата и кликна върху иконата за пускане на записа на екрана. След няколко секунди размазан образ на моторист премина отдясно наляво през монитора.

— Знаеш ли колко мотористи минаха покрай това място днес? — попита Лавон.

— Трийсет и осем — отговори Габриел. — Но само този направи това.

Той пусна пак видеото на забавен каданс и кликна за пауза. В мига, в който изображението бе замръзнало, визьорът на каската на моториста бе обърнат право към основата на електрическия стълб.

— Може нещо да му е привлякло вниманието — предположи Лавон.

— Какво например?

— Бирена кутийка с флашка вътре.

Габриел се усмихна за пръв път от три дни. Натисна няколко клавиша и на екрана отново се появи живата картина. Консерва до стълб, помисли си той. Изведнъж това стана най-красивото нещо, което бе виждал.

* * *

Видяха моториста за втори път в седем часа същата вечер и отново в осем и половина, когато сумракът потъмняваше изображението. И в двата случая той премина през екрана отляво надясно. И в двата случая при пускането на записа на забавен каданс се забелязваше как главата му едва забележимо се извръща към храста в основата на бетонния стълб. Когато се върна за трети път, отдавна се бе стъмнило и изображението бе напълно черно. Този път той спря и угаси светлините на мотора. Мордекай превключи камерата на инфрачервено наблюдение и миг по-късно Габриел и Ели Лавон видяха как жълто-червеният човешки силует бързо измъкна нещо изпод храста на улица „Керселар“.

USB флашката бе от същия модел, който бе ползвал Набил Ауад при предишните кореспонденции, с една значима разлика: платката ѝ бе свързана с проследяващо устройство, което позволяваше на екипа да наблюдава движението ѝ. От Дилбек тя отиде в центъра на Брюксел, където прекара спокойна вечер в доста приличен хотел. На сутринта от Гар дьо Миди се качи на влака „Юростар“ в 8,52 часа и до десет вече се движеше по платформите на Международната гара Сейнт Панкрас в Лондон. Яков Росман успя да снима куриера, докато минаваше през залата за пристигащи. По-късно щяха да го идентифицират като египтянин, който живееше край Еджуеър Роуд и работеше като асистент-продукция в телевизия „Ал Джазира“.

Флашката пропътува разстоянието до Източен Лондон пеша и по обед премина със завидна дискретност в други ръце на тротоара на Брик Лейн. Няколко минути по-късно в ергенския апартамент на Чилтън Стрийт тя бе включена в компютъра без връзка с интернет, или поне така мислеше собственикът му. И тогава започна ново чакане — чакането Джалал Насер, човекът на Саладин в Европа, да дойде в Париж, за да се срещне с новото си момиче.

28.

Париж

Натали го забеляза за пръв път в събота, в два и половина, докато пресичаше Люксембургската градина. В този момент осъзна, че го бе виждала и няколко пъти преди това, включително предния следобед в кафенето срещу апартамента ѝ в Обервийе. Засенчен от градинския чадър, той отпиваше от чаша бяло вино, преструвайки се на заинтригуван от окъсана книга с меки корици, и се взираше в нея без никакви задръжки. Тогава тя се смути, че изпитва интерес към нея като жена, и си тръгна от кафенето по-рано, отколкото бе възнамерявала. Сега обаче си даваше сметка, че действията ѝ са оставили положително впечатление.

Но чак в този идеален слънчев следобед тя за пръв път осъзна, че мъжът я следи. Имаше намерение да си вземе почивен ден, но епидемия от стрептококов фарингит в квартала я принуди да прекара сутринта в клиниката. Тръгна си по обед и отиде в центъра с наземната железница. И докато се правеше, че разглежда витрините по улица „Вавен“, го забеляза на отсрещния тротоар да се преструва, че върши същото. Няколко минути по-късно по алеите на Люксембургската градина тя използва друга техника, която бе научила във фермата в Нахалал — внезапно спиране, обръщане и бързо връщане по същия път. И той пак беше там. Тя мина покрай него с извърнати очи. Въпреки това усещаше тежкия му поглед върху лицето си. На няколко крачки зад него вървяха двама френски агенти. Натали се върна бързо на улица „Вавен“ и влезе в бутика, който бе посетила преди няколко минути. И веднага телефонът ѝ звънна.

— Забрави ли, че днес ще пием кафе?

Натали позна гласа.

— Разбира се, че не — отвърна тя бързо. — Просто закъснявам с няколко минути. Къде си?

— „Кафе дьо Флор“. Намира се на…

— Знам къде е — прекъсна тя събеседника си с прилив на френско превъзходство. — Идвам.

Връзката прекъсна. Натали прибра телефона в чантата си и излезе на улицата. Преследвачът ѝ не беше там, но на отсрещния тротоар бе един от френските агенти. Той я последва през Люксембургската градина към булевард „Сен Жермен“, където Дина Сарид ѝ махаше от маса на тротоара в едно от най-прочутите парижки кафенета. Тя носеше ярка забрадка и чифт слънчеви очила като начинаеща филмова звезда.

— Дори и с тази дегизировка — каза тихо Натали, докато целуваше Дина по бузата — приличаш на еврейка ашкенази с хиджаб.

— Салонният управител не е съгласен. Имах късмет да получа маса.

Натали сложи салфетка в скута си.

— Мисля, че ме следят.

— Така е.

— И кога щяхте да ми кажете?

Дина само се усмихна.

— Този, когото търсим ли е? — попита Натали.

— Абсолютно.

— Как искате да го отиграя?

— Прави се на недостъпна. И помни — добави Дина, — никакви целувки на първата среща.

Натали отвори менюто си и въздъхна.

— Имам нужда от питие.

29.

Обервийе, Франция

— Лейла? Това вие ли сте? Аз съм Джалал. Джалал Насер от Лондон. Помните ли ме? Запознахме се преди няколко седмици. Може ли да седна до вас? Точно се канех и аз да пия кафе.

Той изстреля всичко това на класически йордански арабски, докато се въртеше около обичайната маса на Натали в кафенето срещу апартамента ѝ. Беше късен предобед в неделя, въздухът бе хладен и мек, слънцето грееше от синьото ясно небе. Движението по улицата бе слабо и Натали го бе видяла да се задава по тротоара от много далеч. Като минаваше покрай масата ѝ, той рязко спря — точно както тя беше спряла на алеята в Люксембургската градина — и се обърна, сякаш някой го бе потупал по рамото. Приближи се бавно и застана така, че слънцето да е зад гърба му и дългата му сянка да падне върху отворения вестник на Натали. Тя вдигна глава, засенчи очите си с длан и го изгледа хладно, все едно го виждаше за пръв път. Косата му бе ситно къдрава и спретнато сресана, брадичката му бе квадратна и излъчваше сила, усмивката му бе сдържана, но топла. Жените го намираха за привлекателен и той го знаеше.

— Закривате ми светлината — каза тя.

Той сграбчи облегалката на свободния стол.

— Може ли?

Преди Натали да успее да се възпротиви, той дръпна стола от масата и се настани собственически на него. Ето, започва се, помисли си тя. Цялата подготовка, цялото обучение — и сега вече той седеше пред нея, точно този, когото те искаха, човекът, който щеше да я предаде в ръцете на Саладин. И веднага осъзна, че сърцето ѝ бие като камбана. Вероятно нервността ѝ се бе изписала на лицето ѝ, защото той постави длан върху ръкава на скромната ѝ блуза. Ала виждайки укорителния ѝ поглед, бързо я отдръпна.

— Простете ми. Не искам да се притеснявате.

Тя си каза наум, че не се притеснява. И защо да го прави? Беше в обичайното си кафене срещу апартамента си. Бе уважавана от общността, лечител, който се грижеше за жителите на квартала и говореше с тях на родния им език, макар и с отчетлив палестински акцент. Тя бе д-р Лейла Хадауи, възпитаник на Университета Париж-юг, с всички разрешителни и акредитации да практикува медицина, дадени ѝ от държавата Франция. Тя беше Лейла от Сумайрия, Лейла, която обичаше Зиад. А красивото същество, което се бе натрапило по време на неделното ѝ сутрешно кафе, което се бе осмелило да докосне ръкава ѝ, нямаше никакво значение.

— Съжалявам — каза тя, докато сгъваше вестника си, — но не чух името ви.

— Джалал — повтори той. — Джалал Насер.

— Джалал от Лондон ли?

— Да.

— И твърдите, че сме се срещали и преди?

— За кратко.

— Това обяснява защо не ви помня.

— Възможно е.

— И къде точно сме се срещнали?

— На Площада на републиката преди два месеца. Или може би бяха три. Имаше демонстрация срещу…

— Помня я. — Тя присви замислено очи. — Но вас не ви помня.

— Говорихме след това. Казах ви, че се възхищавам на страстта и отдадеността ви на каузата на Палестина. И че искам да поприказваме още за това. Написах ви как да се свържете с мен на брошура и ви я дадох.

— Щом казвате. — С престорена досада тя погледна през улицата. — Пробвате ли този изтъркан номер пред всички жени, които седят сами в кафенета?

— Да не би да ме обвинявате, че си измислям?

— Възможно е.

— А откъде мога да знам, че сте били на демонстрацията на Площада на републиката, ако не съм бил там?

— Все още нямам обяснение.

— Знам, че сте били там — каза той, — защото и аз бях там.

— Щом казвате.

Той махна на сервитьора и поръча кафе със сметана. Натали се обърна и се усмихна.

— Какво е толкова смешно?

— Френският ви е ужасен.

— Живея в Лондон.

— Това вече го установихме.

— Студент съм в Кингс Колидж — обясни той.

— Не сте ли малко възрастен за студент?

— И баща ми така казва.

— Баща ви, изглежда, е мъдър човек. И той ли живее в Лондон?

— В Аман. — Джалал млъкна, докато сервитьорът слагаше кафето пред него. След това небрежно попита: — Майка ви е от Йордания, нали?

Този път Лейла замлъкна. Това бе тишина, пълна с подозрение, с отдръпване.

— Откъде знаете, че майка ми е от Йордания? — попита тя накрая.

— Вие ми споменахте.

— Кога?

— След демонстрацията, разбира се. Обяснихте ми, че семейството на майка ви живее в Наблус. И че са избягали в Йордания и са били принудени да живеят в бежански лагер край Зарка. Знам го този лагер, между другото. Имам много приятели от него. Някога се молех в джамията там. Знаете ли джамията в лагера в Зарка?

— Да не би да говорите за джамията „Ал Фалах“?

— Да, същата.

— Много добре я познавам — каза тя. — Но съм напълно сигурна, че никога не съм ви казвала нищо от това.

— Та откъде иначе бих могъл да зная за майка ви? — учудено я изгледа той, ала тя продължаваше да мълчи. — И също така ми разказахте за баща си.

— Не е възможно.

Той не обърна внимание на възражението ѝ.

— Той не бил от Наблус като майка ви. А от Западна Галилея. — Замълча, след това добави: — От Сумайрия.

Лицето ѝ потъмня и тя започна да прави поредица от малки действия, които специалистите по разпити наричаха симптоми на колебание. Оправи си хиджаба, потупа с нокът по ръба на чашата си, огледа нервно тихата неделна улица — очите ѝ шареха навсякъде, само не се обръщаха към човека, седнал от другата страна на масата. Мъжът, който щеше да я предаде в ръцете на Саладин.

— Не знам кой сте — въздъхна тя накрая, — но никога не съм ви споменавала нищо за родителите си. Всъщност съм сигурна, че и никога не съм ви виждала до този момент.

— Как така? Тогава откъде знам тези неща за вас?

— Може би сте от специалните служби?

— Аз ли? От френското разузнаване? Та френският ми е ужасен. Сама го казахте.

— Тогава може би сте американец. Или израелец — добави тя.

— Вие сте параноичка.

— Така е, защото съм палестинка. И ако не ми признаете кой сте наистина и какво искате, си тръгвам. А и е много вероятно да намеря най-близкия полицай и да му се оплача от непознатия, който знае за мен неща, които не бива.

— Никога не е добра идея мюсюлманин да се замесва с френската полиция, Лейла. Много е вероятно да ви отворят специално досие. И ако го направят, могат да научат неща, които да се окажат пагубни за човек във вашето положение.

Тя сложи банкнота от пет евро до кафето си и понечи да стане, но той пак сложи длан върху ръката ѝ. Този път не беше леко, а направо я сграбчи шокиращо здраво. През това време продължаваше да се усмихва заради сервитьора, минувачите, имигрантите и местните французи, които вървяха под меката слънчева светлина.

— Кой сте вие? — промълви тя през стиснати зъби.

— Казвам се Джалал Насер.

— Джалал от Лондон?

— Точно така.

— Срещали ли сме се преди?

— Не.

— Вие ме излъгахте.

— Трябваше.

— Защо сте тук?

— Бях помолен да дойда.

— От кого?

— От вас, разбира се. — Той отпусна хватката. — Не се тревожете, Лейла — каза ѝ. — Няма да ви нараня. Тук съм, за да ви помогна. Ще ви дам възможност, която очаквате. Ще сбъдна мечтите ви.

* * *

Наблюдателният пункт на Пол Русо се намираше точно над кафенето и камерата бе насочена надолу под такъв ъгъл, че Натали и Джалал изглеждаха като герои от авангарден френски филм. Звукът идваше от мобилния телефон на Натали, което означаваше, че в живото излъчване имаше влудяващо забавяне от две секунди. След това в обезопасената квартира в Серенкур Мордекай направи редактирана версия на срещата, в която звукът и картината бяха синхронизирани. С Ели Лавон до себе си, Габриел гледа записа три пъти от начало до край. След това нагласи часовника на 11:17:38 и натисна иконата за пускане.

— Защо сте тук?

— Бях помолен да дойда.

— От кого?

— От вас, разбира се.

Габриел натисна пауза.

— Впечатляващо представяне — прецени Ели Лавон.

— Неговото или нейното?

— Всъщност и на двамата.

Габриел пак пусна записа.

— Ще ви дам възможност, която очаквате. Ще сбъдна мечтите ви.

— Кой ви каза какви са мечтите ми?

— Моят приятел Набил. Може би помните поне него.

— Да, много добре.

— Набил ми каза за разговора ви след демонстрацията на Площада на републиката.

— И защо ще го прави?

— Защото с него работим за една и съща организация.

— Коя организация?

— Не съм упълномощен да кажа. Не тук. Не сега.

Габриел натисна пауза и погледна към Лавон.

— Защо не тук? — попита той. — Защо не сега?

— Нали не мислиш, че ще ѝ наговори всичко още в кафенето?

Габриел се намръщи и отново пусна записа.

— Да се срещнем някъде на по-тихо място и да поприказваме надълго и нашироко.

— Може би.

— Свободна ли сте тази вечер?

— Може и да бъда.

— Знаете ли Ла Курньов?

— Разбира се.

— Ще успеете ли сама да стигнете дотам?

— Не е далеч, става и пеша.

— Има голям жилищен комплекс на булевард „Льоклерк“.

— Знам го.

— Бъдете пред аптеката в девет. Не носете мобилния си телефон, нито някаква друга електроника. И се облечете топло.

Габриел спря записа.

— Струва ми се, че ще пътуват с мотоциклет.

— Браво — каза Лавон.

— На Джалал или на мен?

Между двамата настана тишина. Ели пръв я наруши:

— За какво се тревожиш?

— Тревожа се, че ще я откара на някое усамотено място, ще я разпитва жестоко и след това ще ѝ отреже главата. Като махнем това, нямам никакви тревоги.

Ново мълчание, този път по-дълго от предишното.

— Какво ще правиш? — попита накрая Лавон.

Габриел се взря в компютъра, подпрял с ръка брадичката си, главата му бе леко килната настрани. След това се пресегна надолу, занули часовника и пусна записа.

— Лейла? Това вие ли сте? Аз съм Джалал. Джалал Насер от Лондон…

30.

Ла Курньов, Франция

До вечерта ясното небе беше вече само приятен спомен. Студен, влажен вятър брулеше хиджаба на Натали, докато тя бързаше по булевард „Льоклерк“, а пелена от гъсти облаци скриваше луната над главата ѝ. Суровото време бе по-типично за северните предградия; преобладаващите югозападни ветрове правеха климата там отчетливо по-мрачен от този в центъра на Париж. А това само усилваше усещането за мизерия, което покриваше като сив воал високите бетонни кули.

Един от най-големите жилищни квартали в целия департамент в момента се издигаше над Натали: два огромни блока с брутална архитектура — единият висок и правоъгълен, като гигантска колода карти, а другият по-нисък и дълъг, сякаш за баланс. Между двете сгради имаше широк площад, край който бяха засадени много нови широколистни дървета. Ято забулени жени, някои с напълно покрити лица, разговаряха тихо на арабски, докато четири момчета в тийнейджърска възраст открито си подаваха джойнт, тъй като знаеха, че бе твърде невероятно да намине френски полицейски патрул.

Натали се шмугна покрай жените, като отговори на поздравите им, и се отправи към безбройните магазини в основата на блока. Супермаркет, фризьорски салон, малък ресторант за храна за вкъщи, магазин за очила, аптека — всички житейски потребности можеха да бъдат задоволени удобно на едно и също място. Това бе и целта на проектантите: да създадат самозадоволяваща се утопия за работническата класа. Малцина от обитателите на предградието се осмеляваха да отидат до центъра на Париж, освен ако не бяха такива късметлии, че да са си намерили работа там. Дори тогава те се шегуваха, че за краткото пътуване, за десетте минути с наземната железница, ще им трябват паспорт и документ, че са ваксинирани.

Натали стигна до входа на аптеката. Отвън имаше две бетонни пейки, на които бяха насядали африканци в традиционни роби. Тя прецени, че трябва да е няколко минути преди девет, но не можеше да е сигурна; беше дошла без никакви електронни устройства, както ѝ бе наредено, не носеше и ръчния си часовник с батерии. Единият от африканците, висок слаб мъж с кожа като от абанос, предложи на Натали да седне, но тя с учтива усмивка му показа, че предпочита да остане права. Гледаше вечерния трафик по булеварда и покритите жени, бъбрещи тихо на арабски, както и вече надрусаните тийнейджъри, които ѝ хвърляха по някой злобен поглед, сякаш можеха да видят истината под забрадката. Тя пое дълбоко дъх, за да забави биенето на сърцето си. „Аз съм във Франция — каза си. — И нищо не може да ми се случи тук.“

Минаха няколко минути, достатъчно дълго време, та Натали да се усъмни дали Джалал Насер не бе решил да отмени срещата. Вратата на аптеката зад нея се отвори и оттам излезе французин, който можеше да бъде сбъркан с човек от Северна Африка. Натали го позна; беше един от охранителите ѝ от френските служби за сигурност. Той мина покрай нея, без да отрони и дума, и се качи на задната седалка на очукано рено. Отзад към колата се приближаваше скутер, черен на цвят, достатъчно голям, за да побере двама пътници. Той спря пред аптеката, на метър от Натали. Водачът вдигна визьора на каската и се усмихна.

— Закъсня — каза Натали, раздразнена.

— Всъщност — отвърна Джалал Насер — ти подрани.

— Откъде знаеш?

— Защото те проследих.

Той извади втора каска от багажника. Натали предпазливо я взе. Ето нещо, което не ѝ бяха обяснили по време на обучението ѝ във фермата в Нахалал — как да носи каска върху хиджаб. Тя я сложи върху забрадката, закопча каишката под брадичката си и се качи на задната седалка на скутера. Той веднага пое и се включи в трафика. Докато преминаваха през каньоните на предградието с такава висока скорост, че пейзажът се размазваше, Натали стискаше здраво Джалал Насер през кръста, сякаш от това зависеше животът ѝ. „Аз съм във Франция — повтори си тя. — Нищо не може да ми се случи тук.“ След това осъзна грешката си. Вече не беше във Франция.

* * *

По-рано същия ден, следобед, в елегантен салон в Тревил се проведе разгорещен спор за нивото на наблюдение, което изискваше вечерната среща. Може би заради бремето на бъдещия му шефски пост Габриел искаше колкото може повече очи да наблюдават агента му — както човешки, така и електронни. Само Ели Лавон се осмели да предложи противоположно мнение. Той знаеше възможностите на наблюдението, както и неговите капани. Според него бе очевидно, че Джалал Насер имаше намерение да изведе потенциалната си жертва на разходка, за да установи дали някой не я следи, преди да си разголи джихадистката душа пред нея. И ако откриеше, че са наблюдавани, операцията щеше да бъде обречена, преди да е започнала. Лавон също така каза, че е невъзможно да се скрие проследяващо устройство в Натали, защото технологично подготвените воини на ИДИЛ и Ал Кайда знаеха как да го намерят.

Беше братски спор, но разгорещен. Повишаваха се гласове, разменяха се леки обиди, дори при покачване на напрежението полетя един банан. След това Лавон настояваше, че светкавичното приклякане на Габриел, макар и впечатляващо, е било напълно ненужно, защото това бил само предупредителен изстрел. Накрая Ели надделя в спора, дори и само защото дълбоко в шпионското си сърце Габриел усещаше, че старият му приятел е прав. Той прие великодушно поражението, но това не го направи по-малко тревожен, че ще прати агентката си съвсем сама на срещата. Въпреки безобидната си външност, Джалал беше безмилостен и отдаден джихадист убиец, който бе ръководил провеждането на два унищожителни терористични атентата. А Натали, колкото и да бе обучена и интелигентна, бе просто еврейка, която случайно знаеше много добре арабски.

И така, когато в девет часа и две минути същата вечер Натали яхна задната седалка на скутера „Пиаджо“ на Джалал Насер, само френски очи видяха това, и то отдалеч. Разнебитеното рено ги последва на известно разстояние, но скоро бе сменено от ситроен. Ситроенът също изостана и вече само камерите ги наблюдаваха. Те ги проследиха на север, покрай летище Льо Бурже и „Шарл дьо Гол“, и на изток през селата Тию и Жуйи. След това, в девет и двайсет, Пол Русо се обади на Габриел, за да му каже, че Натали е изчезнала от радара им.

В този момент Габриел и екипът му се приготвиха за ново голямо чакане. Мордекай и Одед подхванаха ожесточен мач на тенис на маса, Михаил и Ели Лавон водеха войни на шахматната дъска, а Йоси и Римона гледаха американски филм по телевизията. Само Габриел и Дина отказаха да си поотпочинат с някое от обичайните забавления. Габриел крачеше сам в тъмната градина, притеснен до смърт, а Дина седеше сама в импровизирания оперативен щаб и се взираше в черния екран на монитора. Дина скърбеше. Защото би дала всичко, за да е на мястото на Натали.

* * *

След като оставиха и последните парижки предградия зад гърба си, те пътуваха още час през спящи засети ниви и селца като от пощенска картичка. На пръв поглед сякаш не следваха цел и посока. Или пък пътуваха два часа? Натали не можеше да определи. Гледката ѝ беше ограничена. Виждаше само широките рамене на Джалал, задната страна на каската му, тясната му талия, за която се държеше с чувство за вина, защото мислеше за своя любим Зиад. Известно време се опитваше да се ориентира къде се намират, като четеше табелите с имената на селата, в които влизаха и излизаха, и номерата на магистралите, по които препускаха. Накрая се предаде и погледна нагоре. Звездите блестяха ярко на черното небе, а ниската светла луна ги следваше през пейзажа. Тя предполагаше, че отново се е върнала във Франция.

Накрая пристигнаха в покрайнините на средно голям град. Натали го знаеше; беше Санлис, древният град на френските крале край гората Шантийи. Джалал караше бързо по калдъръмените улички на средновековния център, после паркира в малък вътрешен двор. От двете му страни имаше високи стени от сив кремък, а от третата — тъмна двуетажна сграда със затворени капаци на прозорците, която не даваше никакви признаци, че е населена. Отнякъде долиташе тежък звън на църковна камбана, но иначе градът бе призрачно тих. Джалал слезе и махна каската си. Натали направи същото.

— Свали и хиджаба — промърмори той на арабски.

— Защо?

— Защото това не е място за хора като нас.

Натали разкопча хиджаба и го сложи в каската. Джалал я огледа внимателно в тъмнината.

— Нещо не е наред ли? — попита тя.

— Ти си просто…

— Просто какво?

— По-красива, отколкото си представях. — Той заключи двете каски в багажника. След това от джоба на сакото си извади някакъв предмет с размерите на старомоден пейджър. — Изпълни ли указанията ми за телефоните и електронните устройства?

— Разбира се.

— А носиш ли кредитни карти?

— Не, никакви.

— Имаш ли нещо против да проверя?

Той прокара предмета методично по тялото ѝ; по ръцете и краката, през раменете, гърдите и ханша ѝ, надолу по цялата дължина на гръбнака.

— Издържах ли теста?

Без да каже и дума, той прибра устройството в джоба на сакото си.

— Името ти наистина ли е Джалал Насер?

— Това има ли значение?

— За мен има.

— Да, точно така се казвам.

— А организацията ти?

— Опитваме се да възродим халифата в мюсюлманските земи на Близкия изток и да установим ислямска доминация над останалия свят.

— Ти си от ИДИЛ.

Без да отговори, той се обърна и я поведе през пустата улица към звука от църковни камбани.

— Хвани ме за ръка. — Той драматично снижи глас. — Говори ми на френски.

— За какво?

— Каквото и да е. Няма значение.

Тя го хвана под ръка и му разказа за деня си в клиниката. Той кимаше от време на време, винаги на неподходящото място, но не правеше опит да ѝ отговаря с ужасния си френски. Накрая я попита на арабски:

— Коя беше жената, с която пи кафе вчера следобед?

— Моля?

— Жената в „Кафе дьо Флор“, онази забулената. Коя беше тя?

— Откога ме следиш?

— Отговори на въпроса ми, моля.

— Казва се Мона.

— Мона коя?

— Мона ел Баз. Учихме заедно медицина. Сега живее във Франкфурт.

— И тя ли е палестинка?

— Египтянка е.

— Не ми приличаше на египтянка.

— Произхожда от старо семейство, много аристократично.

— Бих искал да се видя с нея.

— Защо?

— Може да помогне на каузата ни.

— Не си прави труда. Мона не мисли като нас.

Той изглеждаше шокиран от думите ѝ.

— Защо тогава дружиш с такъв човек?

— А ти защо учиш в Кингс Колидж и живееш в страната на куфар?

Улицата ги отведе до площада. Масите на малък ресторант се бяха разпилели по калдъръма, а от другата страна се издигаха готическите кули и аркбутаните на санлиската катедрала.

— А магазинът за дрехи на улица „Вавен“? — попита той, надвиквайки биенето на камбаните. — Защо се върна там?

— Забравих си кредитната карта.

— Била си заета с нещо друго, така ли?

— Не е задължително.

— Нервна ли беше?

— И защо да бъда?

— Знаеше ли, че те следя?

— Следеше ли ме?

Вниманието му бе привлечено от смеха, който долиташе от масите на ресторанта. Той хвана ръката ѝ и когато камбаните утихнаха, я преведе през площада.

— Колко добре познаваш Корана и хадисите? — попита той внезапно.

Тя му беше благодарна, че смени темата, защото това означаваше, че повече няма притеснения за истинската ѝ самоличност. За миг си спомни как не беше отваряла Корана, преди да попадне във ферма в Долината на Израил. Вместо това обясни, че родителите ѝ били светски хора и тя открила красотата на Корана чак когато била в университета.

— Знаеш ли кой е Махди? — попита той. — Този, когото наричат Спасителя?

— Да, разбира се. В хадисите се казва, че той ще се появи като обикновен човек. „Неговото име ще бъде моето име — цитира тя съответния пасаж. — И името на баща му — името на моя баща.“ Той ще бъде един от нас.

— Много добре. Продължавай, моля те.

— Махди ще управлява земята до Страшния съд и ще спаси света от злото. Няма да има християни след пристигането на Махди. — Тя замълча, след това добави: — Както и евреи.

— Няма да има и Израел.

— Слава на Аллах — чу се Натали да казва тихо.

— Да, божията воля. — Той спря в средата на площада и се загледа неодобрително в тъмната южна фасада на старинната катедрала. — Скоро ще изглежда като Колизеума в Рим и Партенона в Атина. Нашите мюсюлмански туристически гидове ще обясняват какво се е случвало на това място. Тук са изповядвали вярата си куфар, ще казват те. Тук са кръщавали младенците си. Тук техните свещеници са шепнели магии, които превръщали хляба и виното в тялото и кръвта на нашия пророк Иса. Краят е близо, Лейла. Часовникът отброява последните часове.

— Възнамерявате да ги унищожите ли?

— Няма да се наложи. Те сами ще се унищожат, като нахлуят в земите на халифата. Последната битка между армиите на Рим и армиите на исляма ще бъде сирийското село Дабик. В хадисите се казва, че „Черните знамена ще дойдат от Изток, предвождани от силни мъже с дълги коси и бради, фамилиите им ще бъдат като родните им градове“. Мъже като Заркауи и Багдади. — Той млъкна и се обърна към нея. След това каза: — И ти, разбира се.

— Аз не съм воин. Не мога да се бия.

— Ние не позволяваме на жените си да се бият, Лейла, поне не на бойното поле. Ала това не означава, че не може да си воин.

Ято полски врани излетя шумно изпод подпорите на катедралата. Натали гледаше как черните им силуети пърхат на фона на небето като черните знамена на силните мъже от Изтока. След това последва Джалал през входа към южния напречен неф. Служителката, побеляла мършава жена на около седемдесет години, ги осведоми, че катедралата затваря след десет минути. Натали прие брошура и след това отиде при Джалал под централния купол. Той гледаше на запад през нефа. Натали погледна в обратна посока към мястото за хора, към главния олтар. Прозорците с витражи бяха невидими в мрака. В катедралата нямаше никого освен възрастната служителка.

— Организацията, за която работя — обясни Джалал и арабските му думи отекнаха меко сред колоните на аркадите, — се занимава с външните дела на „Ислямска държава“. Нашата цел е да въвлечем Америка и европейските ѝ съюзници в сухопътна война в Сирия чрез добре прицелени насилствени действия. Атентатите в Париж и Амстердам бяха дело на нашата мрежа. Планирали сме още много атаки, някои съвсем скоро.

Джалал говореше, докато се взираше по цялата дължина на катедралата. Обърната към апсидата, Натали попита:

— Какво общо има това с мен?

— Искам да работиш за нас.

— Не мога да се забърквам в неща, подобни на тези в Париж и Амстердам.

— Друго си казала на моя приятел Набил. Признала си му, че искаш куфар да знаят какво е да се страхуваш. И че искаш да ги накажеш, задето подкрепят Израел. — Той се обърна и я погледна право в очите. — Казала си, че искаш да им отмъстиш за случилото се със Зиад.

— Предполагам, че Набил ти е обяснил и за Зиад.

Той взе брошурата от ръката ѝ, погледна я за кратко и след това я поведе през средата на нефа към западната фасада.

— Знаеш ли — каза той, — мисля, че веднъж съм го виждал.

— Наистина ли? Къде?

— На среща с наши братя в Аман. От съображения за сигурност не използвахме истинските си имена. — Той спря и се взря в купола. — Страхуваш се. Виждам го.

— Да — отвърна тя. — Страхувам се.

— Защо?

— Защото не говорех сериозно. Казах го просто така.

— Значи, си от онези джихадисти, Лейла, които предпочитат да носят плакати и да скандират лозунги?

— Не. Просто никога не съм си представяла, че нещо подобно може да ми се случи.

— Това не е интернет, Лейла. Това е истинският живот.

— Точно от това се боя.

От другата страна на катедралата възрастната жена им даде знак, че е време да си тръгват. Джалал свали очи от купола и погледна лицето на Натали.

— Ами ако се съглася? — попита тя.

— Ще трябва да заминеш за халифата на обучение. Ние ще се погрижим за организацията.

— Не мога да отсъствам дълго.

— Трябват ни само няколко седмици.

— Ами ако властите научат?

— Довери ми се, Лейла, нищо няма да разберат. Имаме си канали, които ползваме. Фалшиви паспорти също. Престоят ти в Сирия ще бъде нашата малка тайна.

— А после?

— Ще се върнеш във Франция и към работата си в клиниката. И ще чакаш.

— Какво?

Той сложи ръка на раменете ѝ.

— Знаеш ли, Лейла, ти си късметлийка. Ще направиш нещо изключително важно. Завиждам ти.

Тя се усмихна, макар че не ѝ беше весело.

— Приятелката ми Мона ми каза същото.

— За какво говореше тя?

— Нищо — каза Натали. — Нищо важно.

31.

Обервийе, Франция

Онази нощ Натали не можа да заспи. Лежа известно време в леглото си и си припомняше всяка дума, която Джалал Насер бе изрекъл. След това се въртя в завивките, докато мислите ѝ препускаха към това, което предстоеше. За да се разтовари, изгледа скучен документален филм по френската телевизия и когато и това не помогна, отвори лаптопа и започна да сърфира в интернет. Не по джихадистките сайтове обаче. Джалал я бе предупредил да ги избягва. Натали вече беше слуга на двама господари, жена с двама любовници. Когато най-накрая заспа, Джалал я посети в сънищата ѝ. Той сложи жилетка с експлозиви върху голото ѝ тяло и я целуна нежно. Ти си късметлийка — прошепна ѝ. — Ще направиш нещо изключително важно.

Събуди се уморена, нервна и с мигрена, която никакви количества лекарства или кофеин не можеха да облекчат. Един благосклонен бог сигурно би сметнал за редно да ѝ даде спокоен ден в клиниката, но парадът на човешкото нещастие я застави да тича от стая в стая до шест вечерта. Когато си тръгваше от работа, Ролан Жирар, мнимият административен директор на клиниката, я покани на кафе. Навън ѝ помогна да седне на предната седалка на неговото пежо седан и през следващите четиресет и пет минути не отрони и дума, докато се движеха по криволичещия път към центъра на Париж. Когато минаваха покрай музея „Д’Орсе“, мобилният му телефон звънна от входящо съобщение. След като го прочете, той прекоси Сена и пое към Рю дьо Гренел в седми арондисман, където прекара колата през охраняваната порта на красива кремава сграда. Натали успя да прочете металната табела, която мина покрай прозореца ѝ. На нея пишеше МЕЖДУНАРОДНО ОБЩЕСТВО ЗА ФРЕНСКА ЛИТЕРАТУРА.

— Вечер с Балзак?

Той угаси двигателя и я поведе вътре. Във фоайето тя видя французина с арабски черти, когото бе забелязала да излиза от аптеката в Ла Курньов, а на стълбището се размина с редовен посетител на кафенето срещу апартамента ѝ. Най-горният етаж на сградата приличаше на банка след работно време. Жена със строг вид седеше пред подредено бюро, а в съседство мъж с елегантен костюм се взираше в компютъра си, сякаш беше неотзивчив свидетел на престъпление. Двама мъже чакаха в конферентната зала зад стъклената стена. Единият пушеше лула и бе облечен в смачкан блейзър. Другият беше Габриел.

— Лейла — каза той официално. — Толкова се радвам да те видя отново. Изглеждаш добре. Малко уморена, но добре.

— Беше тежка нощ.

— За всички нас. Почувствахме облекчение, когато видяхме мотоциклета да спира пред кооперацията ти. — Габриел бавно стана иззад масата. — Сигурен съм, че срещата ти с Джалал е минала отлично.

— Така беше.

— Той има ли планове за теб?

— Мисля, че да.

— Заради мерките му за сигурност не можахме да запишем разговора. Много е важно да ни предадеш всичко, което е казал снощи, точно по начина, по който го е изрекъл. Можеш ли да го направиш, Лейла?

Тя кимна.

— Добре. — Габриел се усмихна за пръв път. — Моля те, седни и започни от началото. Какви бяха първите му думи, когато се срещна с теб пред аптеката? Говори ли по време на пътуването? Къде те заведе? Какъв беше маршрутът му? Кажи ни всичко, което си спомняш. Всяка подробност е от значение.

Тя седна на определеното ѝ място, оправи хиджаба си и започна да говори. След малко Габриел се пресегна през масата и сложи ръка върху дланите ѝ, за да я спре.

— Сбърках ли някъде? — попита тя.

— Справяш се чудесно, Лейла. Но моля те, започни отново от самото начало. И този път — добави той — ще е добре, ако говориш на френски, не на арабски.

* * *

В този момент те се изправяха пред първата си сериозна дилема в операцията: зад стените на старинната катедрала в Санлис Джалал Насер, човекът на Саладин в Западна Европа, беше признал пред новата си съратница, че предстоят нови атентати, и то съвсем скоро. Пол Русо заяви, че са длъжни да информират неговия министър за това развитие.

А може би и британците. Каза, че целта на операцията е да се разкрие мрежата. Ако работеха съвместно с МИ5, можеха да арестуват Джалал, да го разпитат, да разберат бъдещите му планове и да приберат съучастниците му.

— И да приключваме, така ли? — смръщи се Габриел. — След добре свършената работа?

— Това изглежда реално.

— Ами ако Насер не се пречупи при приятелския разпит, който ще получи в Лондон? Ако не разкрие плановете си или имената на съучастниците си? Ами ако има паралелна мрежа и други клетки, за да може, ако едната бъде разбита, другата да оцелее? — Той млъкна, след това добави: — Ами Саладин?

Русо се съгласи с аргументите му. Но по въпроса дали да съобщи за заплахата на висшестоящите — а именно на шефа и министъра му, — беше непреклонен. И така Габриел Алон, човекът, който безнаказано бе провеждал операции на френска земя и бе оставил следа от трупове, която се простираше от Париж до Марсилия, влезе в Министерството на вътрешните работи в десет и половина същата вечер заедно с шефа на група „Алфа“. Министърът ги чакаше в богато декорирания си кабинет заедно с началника на ГДВС и Ален Ламбер, дясната му ръка, човека, който водеше записки, опитваше храната му и беше момчето му за всичко. Ламбер идваше от официална вечеря; министърът — от спалнята си. Той стисна ръката на Габриел така, сякаш се страхуваше да не прихване зараза. Ламбер избягваше погледа на Габриел.

— Доколко е сериозна заплахата от нов атентат? — попита министърът, когато Русо приключи доклада си.

— Възможно най-сериозна — отвърна шефът на група „Алфа“.

— Следващата атака във Франция ли ще е?

— Не можем да кажем.

— А какво можете да кажете?

— Агентът ни бе вербуван и поканен да замине за Сирия на обучение.

— Нашият агент ли? — Министърът поклати глава. — Не Пол, тя не е наш агент. — Посочи към Габриел. — Тя е негов агент.

В стаята настъпи тишина.

— Тя все още ли е готова да извърви целия път? — попита министърът след малко.

— Да.

— А вие, мосю Алон? Все още ли сте готов да я изпратите?

— Най-добрият начин да научим времето и мястото на следващата атака е да внедрим агент в самата операция.

— Да разбирам ли, че отговорът ви е „да“?

Габриел кимна със сериозно изражение. Министърът видимо се замисли.

— Колко всеобхватно е наблюдението над този Насер? — попита той.

— Физическо и електронно.

— Но той ползва криптирана комуникация?

— Точно така.

— Значи, може да даде заповед за атака и ние да не знаем абсолютно нищо.

— Вероятно е — каза внимателно Габриел.

— А британците? Те нямат ли представа с какво се занимава?

— Така изглежда.

— Далеч съм от мисълта да ви казвам как да си вършите работата, мосю Алон, но ако аз имах агент, който всеки момент ще заминава за Сирия, не бих искал мъжът, който го праща там, да бъде арестуван от британците.

Габриел нямаше намерение да противоречи на министъра, най-вече защото и той си мислеше същото от известно време. И така в късния предобед на следващия ден той прекоси Ламанша, за да осведоми Греъм Сиймор, шефа на британското разузнаване, или МИ6, че Службата тайно следи високопоставен деец на ИДИЛ, който живее в Бетнъл Грийн, Източен Лондон. Както можеше да се предвиди, Сиймор беше ужасѐн. Подобна беше и реакцията на Аманда Уолъс, шефката на МИ5, която изслуша същото признание час по-късно от другата страна на реката, в Темс Хаус. За да покаже, че се разкайва, Габриел бе принуден да направи британските служби партньори без право на глас в операцията. Помисли си, че сега му трябваха само американците — и катастрофата щеше да е пълна.

Жената, позната вече като д-р Лейла Хадауи, не знаеше за войната между службите, която се водеше около нея. Тя се грижеше за пациентите си в клиниката, през свободното си време си почиваше в кафенето срещу апартамента ѝ, а от време на време се осмеляваше да отиде до центъра на Париж на покупки или на разходка. Вече не разглеждаше екстремистки материали в интернет, защото беше инструктирана да не го прави. Нито обсъждаше политическите си убеждения с приятели и колеги. Основно говореше за лятната си ваканция, която бе планирала да прекара в Гърция с приятелка от университета. Пакетът със самолетните ѝ билети и хотелската резервация пристигна три дни преди датата, на която трябваше да тръгне. Туристически агент от Лондон на име Фарук Гази се бе погрижил за всичко. Д-р Хадауи не плащаше за нищо.

След пристигането на пакета Габриел и останалите от екипа вече бяха в състояние на война. Те също си организираха пътуване — всъщност булевард „Цар Саул“ се погрижи за всичко — и рано на следващата сутрин първите агенти се движеха тихо към тайните си назначения. Само Ели Лавон остана в Серенкур с Габриел — решение, за което по-късно щеше да съжалява, защото старият му приятел бе извън кожата си от притеснение. Той бдеше над Натали като родител над болно дете, търсеше признаци за тревога, промяна в настроението и поведението ѝ. Ако тя бе уплашена, то не го показваше — чак до последната вечер, когато Габриел я вмъкна в бърлогата на Пол Русо на Рю дьо Гренел за последни указания. Щом ѝ даде последна възможност да промени решението си, тя само се усмихна. След това написа писмо до родителите си, което да им бъде предадено, в случай че загине. Учудващо, но Габриел не отказа да го приеме. Прибра го в плик, запечата го и го сложи във вътрешния джоб на сакото си, където щеше да остане, докато тя се върне от Сирия.

ИДИЛ даваха на повечето вербувани от тях европейци подробен списък с неща, които да сложат в багажа си. Д-р Лейла Хадауи обаче не беше за тях обикновена придобивка и затова багажът ѝ имаше за цел да заблуждава: летни рокли от онези, които носеха разхайтените европейки, разголен бански костюм, еротично бельо. Сутринта тя се облече благочестиво, закопча внимателно хиджаба си и се отправи с куфара през тихите улици на предградието към спирката на наземната железница в Обервийе. Пътуването до летище „Шарл дьо Гол“ трая десет минути. Тя премина през необичайно затегнатата охрана и се качи на самолета на „Ер Франс“ за Атина. От другата страна на пътеката, облечен като за заседание на борда на директорите на компания от класацията на „Форчън“, беше дребният мъж с незабележимото лице. Натали надничаше усмихнато през прозореца, докато Франция изчезваше под нея. Не беше сама. Още не.

* * *

Така се случи, че денят, в който тя отпътува, бе изпълнен с особено много насилие в Близкия изток — дори и по кървавите стандарти на региона. Имаше обезглавявания и изгаряния в Сирия, серия от едновременни самоубийствени атентати в Багдад, талибанска атака в Кабул, нови битки в Йемен, няколко нападения с нож в Йерусалим и Тел Авив, стрелба по западни туристи в крайбрежен хотел в Тунис… Така че бе разбираемо защо сравнително лекото спречкване между войнстващи ислямисти и йорданската полиция мина общо взето незабелязано. Инцидентът се бе случил в десет и петнайсет сутринта край село Рамта, намиращо се на няколко метра от сирийската граница. Ислямистите били четирима и всички загинали по време на кратката престрелка. Единият от тях по-късно бил идентифициран като Набил Ауад, двайсет и четири годишен йордански гражданин, който живеел в квартал Моленбек, Брюксел. В изявление в социалните мрежи ИДИЛ потвърдиха, че Ауад е член на тяхната организация, който изиграл водеща роля при атентатите в Париж и Амстердам. Обявиха го за свещен мъченик и се заклеха да отмъстят за смъртта му, като отприщят „реки от кръв“. Последната битка, казаха те, ще бъде на място, наречено Дабик.

32.

Санторини, Гърция

Д-р Лейла Хадауи свали хиджаба си в тоалетната на международното летище в Атина десет минути след като мина паспортна проверка. Съблече и благочестивите си дрехи и се накипри с бели панталони с дължина седем осми, блуза без ръкави и чифт златисти сандали с равна подметка, които разкриваха лакираните ѝ нокти. Докато чакаше да обявят следващия ѝ полет, тя се добра до едно барче на летището и изпи първата си алкохолна напитка от вербуването си досега — две чаши гръцко бяло вино. Когато се качи на следващия си полет в три и петнайсет за Санторини, у нея вече не беше останала и капчица страх. Сирия бе размирно място на картата. Изида бе жената на Озирис, приятелка на робите и грешниците, защитничка на мъртвите.[15]

Лейла Хадауи никога не бе ходила в Санторини, не беше стъпвала и жената, взела самоличността на добрата лекарка. Първият ѝ поглед от въздуха към острова, към неговите демонични възвишения, издигащи се от пълния с вода вулканичен кратер, беше като откровение. А на летището, когато стъпи на избелялата писта, усети топлината на слънцето по голите си ръце като първа целувка на любовник. Взе такси до Тира и после тръгна по пешеходната алея към бутиковия хотел „Панорама“. Когато влезе във фоайето, завари висок загорял англичанин да крещи истерично на портиера, докато жена с пясъчноруса коса и ханш, създаден само за раждане, гледаше засрамено. Натали се усмихна. Не беше сама. Все още не.

Млада гъркиня стоеше и гледаше иззад рецепцията. Натали отиде при нея и си каза името.

— Ще ви настаним в двойна стая за десет вечери — каза жената, след като натисна няколко копчета на клавиатурата на компютъра. — Според нашите документи ще дойде още един човек, госпожица Ширази.

— Боя се, че тя ще се забави.

— Проблеми с полета ли има?

— Сполетяха я семейни проблеми.

— Надявам се, че не са сериозни.

— Не прекалено.

— Паспорта ви, моля.

Натали подаде паспорта през рецепцията, докато Йоси Гавиш и Римона Щерн, които пътуваха под различни самоличности и създаваха димни завеси, излизаха разгневени от фоайето. Дори и Натали се зарадва на внезапно настъпилата тишина.

— Не си харесват стаята — обясни служителката.

— Разбрах.

— Вашата е чудесна, уверявам ви.

Натали взе ключа и след като отказа предложената помощ за багажа, се качи сама в стаята си. В нея имаше две единични легла и малък балкон с изглед към ръба на кратера, където два яркобели круизни кораба се носеха като детски играчки по идеално гладкото море. Една последна забежка, помисли си тя, и то благодарение на най-богатата терористична организация в цялата история.

Отвори багажа си и разопакова вещите си, сякаш се приготвяше за дълъг престой. Когато приключи, слънцето беше малко над хоризонта и заливаше стаята с огнена оранжева светлина. След като заключи паспорта си в сейфа на стената, тя слезе долу в бара на терасата, който бе пълен с гости, основно от Британските острови. Сред тях, в определено по-добро настроение, седяха Йоси и Римона.

Натали успя да намери празна маса и поръча на пъргавата сервитьорка чаша бяло вино. Барът бързо се пълнеше с още гости, сред които и мъж с бледа кожа и очи като глетчер. Тя се надяваше да седне при нея, но той се настани на бара, откъдето можеше да наблюдава терасата, и се престори, че флиртува с хубаво момиче от Бристол. Натали успя за пръв път да чуе гласа му и беше изненадана от отчетливия руски акцент. Като имаше предвид демографията на съвременен Израел, подозираше, че акцентът е автентичен.

Слънцето вече се скриваше зад върховете на Тирасия. Небето потъмня, морето стана черно. Натали погледна към мъжа, който говореше с руски акцент, но в този момент той бе зает с друго, така че тя се извърна настрани и се взря в празното пространство. „Някой ще дойде при теб“, така ѝ бяха казали. Ала в този момент, на това място, единственият човек, когото Натали искаше да види, бе мъжът на бара.

* * *

През следващите три дни д-р Лейла Хадауи се държеше като обикновена, макар и самотна туристка. Закусваше сама в ресторанта на „Панорама“, печеше се на покрития с черни камъчета плаж на Периса, обикаляше покрай вулканичния кратер, пълен с вода, разхождаше се по археологическите и геологичните забележителности на острова… А по залез пиеше вино на терасата. Островът беше малък, така че разбираемо можеше да се натъкне на други гости на хотела далеч от сградата. Тя прекара неприятна сутрин на плажа близо до оплешивяващия англичанин и Рубенсовата му жена. А докато се разхождаше покрай погребания град Акротири, срещна бледия руснак, който подчертано я пренебрегваше. На следващия ден, четвъртия ѝ на острова, видя хубавото момиче от Бристол, докато пазаруваше в Тира. Д-р Хадауи излизаше от бутик за бански костюми. Момичето стоеше отвън на тясната уличка.

— Отседнали сме в един и същ хотел — каза то.

— Да, и аз така мисля.

— Аз съм Миранда Уорд.

Д-р Лейла Хадауи протегна ръка и се представи.

— Какво хубаво име. Искаш ли да пийнем по нещо?

— Тъкмо се канех да се върна в хотела.

— Вече не мога да понасям гледката на нашия бар. Прекалено много проклети англичани! Особено онзи плешив тип и закръглената му жена. Боже, какви досадници! Ако още един път се оплачат от обслужването, ще си прережа вените.

— Да отидем някъде другаде тогава. Само че къде?

— Била ли си в „Танго“?

— Не мисля.

— Натам е.

Миранда хвана Натали за ръката, сякаш се боеше да не я изгуби, и я поведе през сенчестата улица. Тя беше слаба, руса, луничава и миришеше на черешово сладко и кокос. Сандалите ѝ пляскаха по калдъръма като шамари по нечия омразна буза.

— Ти си французойка — каза тя внезапно с укорителен тон.

— Да.

— Истинска французойка ли?

— Семейството ми е от Палестина.

— Разбирам. Жалко.

— За кое?

— За цялата бежанска история. А и онези израелци! Ужасни същества.

Д-р Лейла Хадауи се усмихна, но не каза нищо.

— Сама ли си тук? — попита Миранда.

— Планът не беше такъв, но така се случи.

— Какво се случи?

— На приятелката ми ѝ се наложи да се откаже в последния момент.

— И с мен така стана. Приятелят ми ме заряза заради друга жена.

— Пълен идиот.

— Така е, ала беше разкошен. Стигнахме.

„Танго“ оживяваше по-късно. Минаха през пустото помещение, приличащо на пещера, и излязоха на терасата. Натали поръча чаша бяло вино от Санторини, а Миранда — водка мартини. Отпи скромно, направи физиономия и върна чашата на масата.

— Не ти ли харесва? — попита Натали.

— Всъщност не близвам алкохол.

— Наистина ли? Тогава защо ме покани да пийнем?

— Трябва да поговоря с теб насаме. — Тя погледна към потъмнялото море. — Хубаво е тук, но е ужасно скучно. Какво ще кажеш да си направим пътешествие, само двете? Ще бъде приключение, обещавам.

— Къде?

Миранда се усмихна и вдигна мартинито към устните си.

— Някога това ми харесваше. А сега ми се струва като проклет лак за нокти.

* * *

Двете се върнаха заедно в „Панорама“ и информираха рецепционистката, че планират да пътуват до Турция. Не нямаха нужда от помощ за резервациите за ферибота; други хора се бяха погрижили за това. Обаче биха искали да си запазят стаите; престоят им в Турция щял да бъде кратък. След това д-р Хадауи се върна сама в стаята си и си събра багажа. После прати съобщение на „баща си“, с което го осведомяваше за плановете си. Баща ѝ я помоли да внимава. Миг по-късно ѝ прати второ съобщение.

ДОБРЕ ЛИ СИ?

Натали се поколеба и написа отговора си.

САМОТНА, НО ДОБРЕ.

ИМАШ ЛИ НУЖДА ОТ КОМПАНИЯ?

Отново се поколеба и удари два пъти с пръст по екрана.

ДА.

Нямаше отговор. Натали слезе на терасата, като очакваше да види Миранда Уорд, но там от нея нямаше и следа. Високият блед руснак беше на обичайното си място на бара, където бе намерил нова жертва. Натали седна с гръб към него и поднесе към устните си чаша вино, която щеше да ѝ бъде последна за много седмици напред. Когато я изпи, сервитьорката ѝ донесе втора.

— Не съм я поръчвала.

— От него е. — Сервитьорката погледна към бара. След това подаде на Натали листче, сгънато на две. — И това е от него. Май тази вечер нямате късмет.

Когато сервитьорката си тръгна, Натали прочете бележката. Усмихна се, отпи от втората чаша и пъхна бележката в дамската си чанта. След това си тръгна, без да обърне внимание на неприятния тип на бара. В стаята си взе набързо душ, окачи табелката „Не ме безпокойте“ на дръжката на вратата и изгаси светлините. Седна сама в тъмнината и зачака почукването на вратата. То дойде в десет и двайсет. Когато отвори, мъжът влезе тихо като нощен обирджия.

— Моля те — каза тя и се отпусна в прегръдките му, — кажи му, че искам да се прибера. Предай му, че не мога да го направя. И че съм уплашена до смърт.

33.

Санторини, Гърция

— Как е истинското ти име? — попита Натали.

— Управата на хотел „Панорама“ е останала с впечатлението, че съм Майкъл Данилов.

— Така ли е?

— Топло. — Той стоеше пред вратата към балкона, осветен от луната, бледа като лицето му. — А ти, доктор Хадауи, не бива да каниш мъж като мен в стаята си.

— Нищо такова не съм направила, господин Данилов. Казах, че имам нужда от компания. Можеха да пратят и жената.

— Смятай се за късметлийка. Емпатията не е силната ѝ страна. — Той се извърна към нея и очите му намериха нейните в полумрака. — Всички ставаме нервни преди голяма операция, особено тези от нас, които трябва да работят в държави, където няма посолства, в случай че нещо се обърка. Но имаме доверие на мисията и на планирането и отиваме. Това ни е работата.

— Аз не съм като теб.

— Всъщност приличаш на мен много повече, отколкото предполагаш.

— А каква ти е работата?

— Такава, за която никога не говоря.

— Убиваш хора?

— Премахвам заплахи за нашата сигурност. И в нощта преди голяма операция винаги се страхувам, че аз ще бъда премахнатият.

— Ала все пак отиваш.

Той се загледа навън и смени темата:

— Значи, хубавичката госпожица Уорд ще те преведе от другата страна.

— Не изглеждаш изненадан.

— Не съм. Даде ли ти маршрута?

— От Санторини до Кос, от Кос до Бодрум.

— Две млади жени на почивка, много професионално. — Мъжът се извърна и следващите му думи излетяха в нощта. — Той сигурно има много високо мнение за теб.

— Кой?

— Саладин.

Откъм коридора долетяха гласове на пияни англичани. Когато пак настана тишина, той погледна светещия циферблат на ръчния си часовник.

— Фериботът за Кос тръгва рано. Трябва да поспиш.

— Да спя? Не говориш сериозно.

— Важно е. Утре те чака тежък ден.

Мъжът пусна щорите и стаята потъна в пълен мрак, след това тръгна към вратата.

— Моля те, не си отивай — прошепна Натали. — Не искам да съм сама.

Той се поколеба за секунда, седна на леглото, подпря гръб на таблата и изпъна дългите си крака. Натали сложи възглавница на хълбока му и легна на нея. Той я зави с тънкото одеяло и отметна косата от лицето ѝ.

— А сега затвори очи.

— Затворени са.

— Не, не са.

— Можеш да виждаш в тъмното?

— Всъщност доста добре.

— Поне си свали обувките.

— Предпочитам да спя с тях.

— Шегуваш се.

С мълчанието си той ѝ отговори, че не се шегува. Тя се засмя тихо и отново попита за името му. Този път той ѝ каза истината: наричал се Михаил Абрамов.

— Кога си дошъл в Израел?

— Като тийнейджър.

— Защо семейството ти напусна Русия?

— По същата причина, по която твоето е напуснало Франция.

— Може би наистина не сме чак толкова различни.

— Казах ти.

— Не си женен, нали? Ще ми е неприятно, ако…

— Не съм.

— А сериозна приятелка?

— Вече не.

— Какво се случи?

— Не е толкова лесно да имаш връзка с нашата работа. Скоро ще разбереш.

— Нямам намерение да оставам в Службата, когато това свърши.

— Ще видим.

Той сложи дланта си на гърба ѝ и започна леко да го разтрива.

— Някой казвал ли ти е, че си много добър в това?

— Затвори очи.

Тя го послуша. Ала не защото изведнъж ѝ се бе приспало; просто цялото ѝ тяло настръхна от докосването му. Тя прехвърли ръка през бедрата му. Пръстите му се спряха, след това продължиха да разтриват гърба ѝ.

— Мислиш ли, че можем да излезем на по питие, когато всичко това приключи? — попита тя. — Или и това не е позволено?

— Затвори очи — повтори той. И това беше всичко, което ѝ каза.

Пръстите му се плъзнаха на няколко сантиметра по-надолу по гърба ѝ. Тя залепи длан за бедрото му и леко го стисна.

— Недей — каза той и след това добави: — Не сега.

Тя отдръпна ръката си и стисна брадичката си, докато пръстите му се разхождаха по гърба ѝ. Сънят я преследваше, ала тя го държеше на разстояние.

— Кажи му, че не мога да го направя — каза сънливо. — Кажи му, че искам да се прибера.

— Спи, Лейла — прошепна мъжът.

Когато на сутринта тя се събуди, него го нямаше.

* * *

Приличащите на кубчета захар къщи на Тира все още розовееха от изгрева, когато Натали и Миранда излязоха на улицата в седем и петнайсет. Отидоха до близката стоянка, влачейки след себе си куфари на колелца, и взеха такси което да ги закара до ферибота в Атиниос. Плаването на изток до Кос траеше четири часа и половина; те го прекараха на окъпаната от слънчеви лъчи панорамна палуба и в кафенето на кораба. Като се възползва от обучението си, Натали усърдно търсеше дали някой от пътниците я наблюдава и се надяваше Михаил да е сред тях. Не разпозна никого. Изглежда, вече бе сама.

На Кос трябваше да чакат цял час за следващия ферибот до турското пристанище Бодрум. Този път плаването бе по-кратко, като и от двете страни на границата имаше строг паспортен контрол. Миранда даде на Натали белгийски паспорт и я накара да скрие френския дълбоко в багажа си. Снимката в белгийския документ беше на трийсет и няколко годишна жена от марокански произход. Тъмна коса, тъмни очи, приликата не беше пълна, но достатъчна.

— Коя е тя? — попита Натали.

— Това си ти — отговори Миранда.

Изглежда, че и гръцкият граничен полицай на Кос мислеше същото, както и турският му колега в Бодрум. Той удари печат в паспорта след кратък оглед и намръщено покани Натали да влезе в Турция. Миранда я последва след няколко секунди и двете се отправиха към препълнения паркинг, където наредени в редица таксита блестяха под изгарящото обедно слънце. Отнякъде се чу клаксон и едра ръка махна през предното стъкло на кремав мерцедес. Двете жени оставиха куфарите си в багажника и се качиха — Миранда на предната седалка, а Натали на задната. Тя отвори дамската си чанта, извади любимия си зелен хиджаб и благочестиво си го сложи. Тя беше Лейла от Сумайрия. Лейла, която обичаше Зиад. И която искаше мъст.

* * *

Противно на това, което си мислеше, Натали не бе пътувала от Санторини до Бодрум сама. Яков Росман я бе придружил в първата част от прехода; Одед — във втората. Всъщност той я бе снимал как се качва на задната седалка на мерцедеса и прати изображението на булевард „Цар Саул“ и обезопасената квартира в Серенкур.

Минути след като тръгна от пристанището, колата пое на изток по магистрала Д330, където бе наблюдавана от въздуха от израелския шпионски сателит „Офек 10“. Малко след два през нощта пристигнаха в крайграничния град Килис, където инфрачервената камера на сателита улови два силуета на жени да влизат в малка къща. Те останаха там точно два часа и дванайсет минути. След това пресякоха недобре охраняваната граница пеша, придружени от четирима мъже, и се качиха в друг автомобил в сирийския град Азаз. Той ги отведе на юг към Рака, неофициалната столица на халифата. Там, облечени с черни наметки, те влязоха в жилищен блок близо до парка „Ал Рашид“.

Тогава в Париж вече наближаваше четири сутринта. Габриел не беше мигнал, качи се в кола под наем и отиде с нея до летище „Шарл дьо Гол“, където взе полет до Вашингтон. Беше време да си поговори с Лангли и така да направи катастрофата пълна.

34.

Ен Стрийт, Джорджтаун

— Рака? Да не си се побъркал, мамка му!…

За Ейдриън Картър не беше характерно да използва нецензурни думи, особено англосаксонски вулгаризми. Беше син на епископ от Нова Англия. Смяташе ругатните за убежище на нисшите умове и онези, които ги произнасяха в негово присъствие, дори и влиятелни политици, рядко бяха канени втори път в кабинета му на седмия етаж на централата на ЦРУ в Лангли. Картър беше началник на Дирекция „Операции“ на Управлението, най-дълго останал на поста в цялата история на службата. За кратко след 11 септември царството му беше познато под името Национална тайна служба. Но новият директор, шести поред само за десет години, бе решил да му върне старото име. Така правеше Управлението, когато допуснеше грешки: сменяше имена и местеше бюра. Картър бе оставил отпечатъци по повечето от най-големите провали на ЦРУ — от неспособността да предвиди падането на Съветския съюз до обърканата разузнавателна оценка за иракските оръжия за масово поражение, — ала въпреки това беше оцелял на поста си. Той бе човекът, който знаеше прекалено много. Бе недосегаем.

Също като Пол Русо, той не приличаше на разузнавач. Със своята рошава коса, старомодни мустаци и тих глас можеше да бъде объркан с психотерапевт, който по цял ден изслушва изповеди за извънбрачни връзки и семейни лудости. Безобидната му външност и талантът му да учи езици се оказаха ценни качества както на терен, където се бе проявил блестящо в няколко мисии, така и в централата. И врагове, и съюзници имаха склонността да го подценяват — грешка, която Габриел никога не бе правил. Бе работил в близко сътрудничество с него в няколко важни операции, включително и онази, в която Хана Вайнберг бе изиграла малка роля. Ала американската ядрена сделка с Иран бе променила динамиката на отношенията им. Някога Лангли и Службата се трудеха рамо до рамо, за да саботират ядрените амбиции на Иран, а сега по условията на сделката Съединените щати се бяха заклели да бранят остатъците от атомната инфраструктура на Техеран. Габриел възнамеряваше да скъса Иран от шпионаж, за да е сигурен, че страната не нарушава точките на споразумението. И ако имаше някакви улики, че моллите все още обогатяват уран, щеше да посъветва своя премиер да предприеме военен удар. И при никакви обстоятелства нямаше да консултира това първо с добрия си приятел и съюзник Ейдриън Картър.

— Той един от тях ли е — попита сега Картър, — или един от вас?

— Тя — поправи го Габриел. — И е една от нас.

Картър отново тихо изруга.

— Май наистина си си изгубил ума.

Той си наля чаша кафе от термоса с помпа върху скрина. Бяха във всекидневната на елегантна тухлена къща, федерална собственост, на Ен Стрийт в Джорджтаун, перлата в короната на огромната мрежа от тайни квартири на ЦРУ във Вашингтон. Габриел често бе гостувал тук по време на младенческите години в отношенията между Службата и Лангли след 11 септември. Тук бе планирал операции, вербувал агенти и дори веднъж — в началото на първия мандат на американския президент — се бе съгласил да преследва и убие терорист, за когото се оказа, че има американски паспорт в джоба си. Такова беше естеството на отношенията. Габриел доброволно бе изпълнявал ролята на тайно разклонение на ЦРУ, извършвайки операции, които по политически причини Картър не можеше да предприеме. Сега обаче Алон щеше да стане шеф на своята служба, и то съвсем скоро. А това означаваше, че по протокол щеше да е по-висшестоящ от Картър. Габриел тайно подозираше, че и той самият много иска да стане шеф. Миналото му обаче нямаше да позволи това. В месеците след 11 септември беше затварял терористи в секретни затвори, беше ги транспортирал в страни, в които са били измъчвани и подлагани на разпити, каквито Габриел наскоро бе видял да се практикуват във фермата в Северна Франция. Картър бе свършил мръсната работа, необходима за предотвратяването на нов спектакъл на Ал Кайда на американска земя. И за наказание щеше завинаги да му се налага да чука учтиво на вратите на по-некадърни от него.

— Не знаех, че Службата има някакъв интерес да преследва ИДИЛ — каза той.

— Все някой трябва да го направи, Ейдриън. Защо да не сме ние?

Картър погледна смръщено Габриел, отказвайки подчертано да му предложи кафе.

— Последния път, когато говорих с Узи за Сирия, той бе много доволен да остави лудите да се изпотрепят. Врагът на моя враг е мой приятел — не е ли това златното правило на очарователния ви малък регион? След като режимът, иранците, „Хизбула“ и сунитските джихадисти се избиват помежду си, Службата бе напълно удовлетворена да седи на първия ред и да се наслаждава на представлението. Така че не ми чети лекции как бездействаме и не правим нищо за ИДИЛ.

— Узи няма дълго да остане шеф.

— Така се говори — съгласи се Картър. — Всъщност очаквахме смяната да се случи още преди няколко месеца и бяхме доста изненадани, когато Узи ни съобщи, че ще остане за неограничен период от време. За кратко се чудехме дали новината за нещастната смърт на избрания негов наследник не е вярна. Е, сега вече знаем истинската причина Узи още да бъде шеф. Наследникът му е решил да проникне в глобалната терористична мрежа на ИДИЛ чрез свой агент. Благородна цел, но и невероятно опасна.

Габриел не отговори.

— За протокола — подхвърли Картър, — изпитах облекчение, когато научих, че новината за твоята гибел се оказа преувеличена. Може би някой ден ще ми кажеш защо го направи.

— Някой ден може би. А сега — добави Габриел — с удоволствие ще пия кафе.

Картър наля втора чаша.

— Бих предположил, че си се преситил от Сирия след последната ти акция. Колко ти струваше тя? Май беше осем милиарда долара.

— Осем милиарда и двеста милиона — поправи го Габриел. — Но кой ли ги брои?

— Доста скъпо за един човешки живот.

— Най-добрата ми сделка. И ти би постъпил така на мое място.

— Но не бях на твое място — каза Картър, — защото не ни каза и за това начинание.

— А вие не ни казахте, че правителството тайно преговаря с иранците, нали, Ейдриън? След всичката работа, която свършихме заедно, за да забавим програмата, ни забихте нож в гърба.

— Не съм ви го забил аз, президентът го направи. Аз не определям политиката, само крада тайни и правя анализи. Всъщност — добави Картър, след като помисли известно време — не правя вече и това. Основно избивам терористи.

— Но недостатъчно.

— Предполагам, че намекваш за политиката ни към ИДИЛ.

— Щом така искаш да наричаш нещата. Първо проспахте надигащата се буря. А след това отказахте да си вземете чадър и шлифер.

— Не сме единствените, които не видяхме надигането на ИДИЛ. Службата също го пропусна.

— Бяхме прекалено заети с Иран по това време. Помниш Иран, нали, Ейдриън?

Настъпи мълчание.

— Да не правим така — каза Картър след малко. — Постигнали сме прекалено много заедно, за да позволим на политиците да застанат помежду ни.

Това бе протегната маслинова клонка. Габриел я прие с кимване.

— Така е — съгласи се Картър. — Закъсняхме за партито на ИДИЛ. Вярно е също така, че дори и след като отидохме на него, избягвахме студения бюфет и купата с пунш. Виж, след дългогодишно присъствие на подобни купони се уморихме от тях. Президентът ни даде ясно да се разбере, че последният, онзи в Ирак, е бил смъртоносна скука. Освен това ни е струвало много в американска кръв и ресурси. И затова сега той няма намерение да прави друго в Сирия. Особено след като противоречи на общото схващане…

— Кое?

— Ами това, че сме прекалили с реакциите си спрямо 11 септември. И че тероризмът е досада, а не заплаха. И че можем да поемем още един удар като онзи, който постави икономиката и транспортната ни система на колене, и да станем по-силни след това. А и да не забравяме — добави Картър — нещастната реплика на президента, че ИДИЛ са младежкият отбор. Президентите не обичат да бъдат опровергавани.

— Нито шпионите.

— Аз не определям политиката — повтори Картър. — Аз правя разузнаване. И в момента същото разузнаване рисува мрачна картина на това, срещу което сме изправени. Атентатите в Париж и Амстердам са само подгряване за предстоящото представление. А то ще се излъчва навсякъде, включително и в Америка.

— Мога да предположа — каза Габриел, — че ще е блокбастър.

— Най-близките съветници на президента са съгласни. Те се тревожат, че един атентат на родна земя към края на втория му мандат ще опетни завинаги наследството му. Заявих много категорично на Управлението да държи звяра под контрол — поне докато президентът не се качи за последен път на Марин 1[16].

— Тогава предлагам да се захващате за работа, Ейдриън, защото звярът вече е пред портите.

— Наясно сме с това. Но за жалост, звярът е имунизиран към доминацията ни в киберпространството, а ние нямаме никакви агенти, внедрени в ИДИЛ. — Картър замълча, след това добави: — Засега.

Габриел мълчеше.

— Защо не ни казахте, че се опитвате да проникнете там? — попита Ейдриън.

— Защото операцията е наша.

— И работите сами?

— Имаме партньори.

— Къде?

— В Западна Европа и в региона.

— Французите и йорданците ли?

— Британците също се натресоха.

— Те са много забавни. — Картър помълча, след това попита: — Е, защо идваш при нас сега?

— Защото искам да се въздържате да пускате бомби или да изстрелвате ракети по жилищен блок край парка „Ал Рашид“ в центъра на Рака.

— Няма да е безплатно.

— Колко?

Картър се усмихна.

— Радвам се, че се върна, Габриел. Мина доста време от последното ти посещение.

35.

Ен Стрийт, Джорджтаун

Във Вашингтон бе разгарът на лятото. През това негостоприемно време от годината повечето заможни жители на Джорджтаун се изнасяха от малкия си квартал към вторите си домове в Мейн, Мартас Винярд или в планината в Сън Вали и Аспен. И имаха основателна причина, мислеше си Габриел, жегата беше като на Екватора. Чудеше се защо основателите на Америка съзнателно бяха построили столицата насред блато, раждащо малария. Йерусалим бе избрал евреите. Американците можеха да винят само себе си.

— Защо ходим пеша, Ейдриън? По-добре да седнем някъде, където има климатик, и да пием ментов джулеп като всички останали.

— Имах нужда да се разкърша. Освен това си мислех, че си свикнал с жегата. Това е нищо в сравнение с Долината на Израил.

— Има причина да обичам Корнуол. Там не е горещо.

— Скоро ще бъде. В Лангли смятат, че ще стане така заради глобалното затопляне, един ден Южна Англия ще бъде сред най-големите световни производители на качествени вина.

— Щом Лангли казва това — подсмихна се Габриел, — тогава съм сигурен, че няма да се случи.

Бяха стигнали до Джорджтаунския университет, където се обучаваха бъдещите американски дипломати и където отиваха след пенсия много от добрите шпиони. След като излязоха от тайната квартира, Габриел бе разказал на Картър за странното му партньорство с Пол Русо и Фарид Баракат, за оперативния командир на ИДИЛ в Лондон, наречен Джалал Насер, и за ловеца на воини за ИДИЛ в Брюксел на име Набил Ауад. Сега, докато вървяха по Трийсет и седма улица, по тясната ѝ сенчеста страна, Габриел му разказа и останалото: как той и екипът му бяха направили така, че Набил Ауад да изчезне от улиците на Моленбек без следа, а след това го бяха държали жив в съзнанието на хората от ИДИЛ по примера на великите измамници от Втората световна война. И как го бяха използвали да предаде името на обещаващ бъдещ воин в образа на жена от предградие северно от Париж. Как ИДИЛ я бяха изпратили на платено от тях пътешествие до Санторини и след това я бяха прехвърлили от Турция през границата в Сирия. Габриел не спомена името на жената — нито оперативното, нито истинското, — а Картър имаше достатъчно добри професионални маниери, за да не попита.

— Това твое момиче е еврейка, така ли?

— Но не ѝ личи.

— Бог да ти е на помощ, Габриел.

— Обикновено помага.

Картър се усмихна.

— Не ми се вярва тя да се е представяла в интернет като Майка Зиад, нали?

Габриел мълчеше.

— Ще приема това за „да“.

— Откъде знаеш?

— Турбуленция — каза Картър.

Габриел знаеше кодовото име. „Турбуленция“ беше свръхсекретната програма за следене на компютри на АНС, която непрекъснато преравяше интернет за войнстващи уебстраници и джихадистки чатстаи.

— АНС я идентифицира като потенциален екстремист скоро след като се появи в мрежата — обясни Картър. — Опитаха се да сложат проследяващ софтуер в компютъра ѝ, ала той се оказа устойчив на всякакъв вид атаки. Дори не можеха да определят къде е. Вече знаем защо. — Хвърли кос поглед към Габриел и попита: — Кой е Зиад, между другото?

— Мъртвият ѝ приятел.

— Значи, твоето момиче е черна вдовица?

Габриел кимна.

— Хубав детайл.

Завиха по Пи Стрийт и тръгнаха покрай висок каменен зид, ограждащ закътан манастир. По червения тухлен тротоар нямаше никой друг освен охраната на Картър. Двама бодигардове вървяха пред тях и двама подире им.

— Ще се зарадваш, като разбереш — продължи Картър — че новият ти приятел Фарид Баракат не ми е споменал и дума за това последния път, когато говорихме. Не каза нищо и за Саладин. — Той помълча, след това добави: — Предполагам, че в днешно време само десет милиона на сметка в швейцарска банка могат да купят толкова лоялност.

— Дали той съществува?

— Саладин ли? Без съмнение, или поне някой като него. И няма начин да е сириец.

— Дали е един от нас?

— Професионален разузнавач ли?

— Да.

— Ние мислим, че може би е бивш служител на иракското разузнаване.

— Същото предполагаше и Набил Ауад.

— Мир на праха му. — Картър се намръщи. — Наистина ли е мъртъв, или и престрелката е фалшива?

Габриел сви рамене, за да покаже, че първото му предположение е вярно.

— Радвам се, че все още някой знае как да играе грубо. Ако аз кажа и една нелюбезна дума на някой терорист, ще ми повдигнат обвинение. Обаче няма нищо лошо в това да го обстрелват с дронове, че и децата му.

— Знаеш ли, Ейдриън, понякога живият терорист е по-добър от мъртвия. Живият може да ти каже разни неща, например къде и кога ще е следващият атентат.

— Моят президент не е съгласен. Той вярва, че задържането на терористи само ги кара да се множат.

— Успехът ги множи, Ейдриън. А няма по-голям успех от това да се направи атентат на американска земя.

— Което ни връща към първоначалния ни разговор — каза Картър, като избърса струйка пот от шията си. — Ще накарам Пентагона да внимава с въздушните атаки в Сирия. В замяна вие ще споделяте всичко, което вашето момиче научи по време на ваканцията си в халифата.

— Съгласен съм — кимна Габриел.

— Предполагам, че и френските служби са с нас?

— И британските — каза Габриел.

— Не съм много сигурен как се чувствам, че научавам последен за това.

— Е, добре дошъл в постамериканския свят.

Картър не отговори.

— Никакви въздушни удари върху тази сграда — повтори тихо Габриел. — Оставете на мира и лагерите за обучение, докато тя не се върне.

— Кога я очаквате?

— В края на август, освен ако Саладин няма други планове.

— Де да имаме този късмет.

Бяха се върнали в тайната квартира на Ен Стрийт. Картър спря в подножието на извитото предно стълбище.

— Как са децата? — попита той внезапно.

— Не съм сигурен.

— Не се проваляй с тях. Прекалено стар си, за да имаш други.

Габриел се усмихна.

— Знаеш ли — каза Ейдриън, — за около дванайсет часа наистина си мислех, че си мъртъв. Това, което направи, беше отвратително.

— Нямах друг избор.

— Сигурен съм — съгласи се Картър. — Ала следващия път не ме дръж в неведение. Аз не съм ти враг. Тук съм, за да помогна.

36.

Рака, Сирия

От самото начало тя беше категорична пред Джалал Насер, че може да остане в Сирия за ограничен период от време. Трябваше да се върне в клиниката не по-късно от 30 август, края на летния ѝ отпуск. Ако се забави, колегите и семейството ѝ биха си помислили най-лошото. Все пак тя бе политически активна, беше оставила следи в интернет, беше изгубила единствената си любов заради джихада. Без съмнение някой щеше да отиде в полицията, полицията щеше да се свърже с ГДВС, а ГДВС щеше да добави името ѝ към дългия списък на европейските мюсюлмани, които са се присъединили към редиците на ИДИЛ. Щеше да има публикации в пресата, истории за образованата жена, лечителка, която е била съблазнена от култа към смъртта на ИДИЛ. Ако това се случеше, тя нямаше да има друг избор, освен да остане в Сирия, което не искаше, поне не още. Първо трябваше да отмъсти за смъртта на Зиад, като нанесе удар на Запада. След това, ако Аллах реши, щеше да се върне в Сирия, да се омъжи за боец и да роди много деца на халифата.

Джалал Насер бе казал, че и той желае същото. Затова Натали бе изненадана, когато три денонощия след пристигането ѝ в Рака никой не дойде при нея. Спътничката ѝ, Миранда Уорд, остана с нея в апартамента край парка „Ал Рашид“, за да ѝ бъде гид и да се грижи за нея. Това не беше първото посещение на Миранда в Рака. Тя беше шерп на тайния канал, който прекарваше британски мюсюлмани от Източен Лондон и средната част на Англия към Сирия и ислямския халифат. Тя бе димна завеса, измама, хубавото чисто лице. Беше придружавала и мъже, и жени, правеше се или на любовница, или на приятелка. Шегуваше се, че била „биджихадист“.

Всъщност това не бе точно апартамент; беше малка празна стая с мивка, прикрепена към стената, и няколко одеяла на голия под. Имаше само един прозорец, през който свободно влизаше прах. Одеялата миришеха на пустинни животни, на камили и кози. Понякога от крана на чешмата течеше тънка струя, но през повечето време нямаше вода. Получаваха я от водоноска на ИДИЛ на улицата и когато тя не пристигнеше, си носеха от Ефрат. В Рака времето се бе върнало назад. Духовно и материално бяха в седми век.

Нямаше електричество — само по няколко минути на ден, — липсваше и газ за готвене. Не че имаше какво да се яде. По тези земи хлябът винаги е бил основен продукт, а сега недостигаше. Всеки ден започваше с търсене на безценните един-два самуна. Официалната валута беше динарът на ИДИЛ, само че на пазарите повечето сделки ставаха със старите сирийски лири или с долари. Дори ИДИЛ търгуваше с валутата на врага. По предложение на Джалал Насер, и Натали си носеше няколкостотин долара от Франция. Парите отваряха много врати, зад които имаше складове, пълни с ориз, боб, маслини и дори малко месо. За тези, които бяха готови да рискуват да си навлекат гнева на страховитата хисба — шериатската полиция, имаше и черен пазар за цигари и алкохол. Наказанието за пушене и пиене беше жестоко — камшик, кръст, дръвник. Натали веднъж видя хисба да шиба мъж с камшик, защото бил изпсувал. Псуването беше харам.

Разходката по улиците на Рака бе влизане в един полудял свят. Светофарите не работеха, защото нямаше електричество, затова кръстовищата се регулираха от пътната полиция на ИДИЛ. Те носеха пистолети, но не и свирки, защото свирките бяха харам. Снимките на моделите по витрините на магазините бяха ретуширани така, че да отговарят на строгия кодекс за приличие на ИДИЛ. Лицата бяха почернени, защото изображенията на хора и животни, божите творения, и окачването им по стените бяха харам. Статуята с двамата селяни на върха на прочутата часовникова кула на Рака също бе променена — главите бяха премахнати. Площад „Наим“, някога любим на децата от Рака, сега бе изпълнен с отрязани глави — не каменни, а човешки. Те се взираха опечалено от коловете на желязна ограда: сирийски войници, кюрдски партизани, предатели, саботьори, някогашни заложници. Сирийските военновъздушни сили бомбардираха често парка в отговор. Такъв бе животът в ислямския халифат — бомби валяха върху отрязани глави там, където някога бяха играли деца.

Това бе черен свят, черен по дух, черен и физически. Черни знамена се вееха от всяка сграда и улична лампа, мъже в черни облекла на нинджи се разхождаха по улиците, жени в черни абаи[17] се движеха като черни призраци през пазарите. Натали закачули своята абая малко след като пресече турската граница. Беше тежка и бодяща дреха, която ѝ стоеше като покривка върху мебел. Под нея се обличаше само в черно, защото всички други цветове, дори и кафяво, бяха харам и можеха да предизвикат агресия от страна на шериатската полиция. Воалът пред лицето ѝ скриваше чертите ѝ и през него Натали виждаше размазан свят в мрачно сиво. В обедната жега се чувстваше като затворена в лична пещ, в която бавно се печеше и превръщаше в деликатес на ИДИЛ. Абаята криеше опасността Натали да се помисли за невидима в нея, но тя не се поддаде на тази опасност. Знаеше, че винаги я наблюдават.

Не само ИДИЛ променяше градския пейзаж в Рака. Сирийските военновъздушни сили и руските им съучастници бомбардираха денем, американците и техните коалиционни партньори — през нощта. Навсякъде имаше щети: разрушени жилищни блокове, изгорели коли и камиони, почернели танкове и бронирани коли. ИДИЛ бяха отговорили на въздушните атаки, скривайки арсенала си сред цивилното население. Приземният етаж на блока на Натали бе пълен с патрони, артилерийски снаряди, гранати, пушки и всякакви оръжия. Брадати, облечени в черно бойци на ИДИЛ използваха втория и третия етаж като казарми. Някои от тях бяха от Сирия, но повечето бяха саудитци, египтяни, тунизийци или ислямски воини с диви погледи от Кавказ, които бяха доволни, че отново се бият срещу руснаците. Имаше и много европейци, включително и трима французи. Те знаеха за присъствието на Натали, но не правеха опити да общуват с нея. Тя бе извън достъпа им. Тя бе момиче на Саладин.

Сирийците и руснаците не се колебаеха да бомбардират цивилни цели, но американците повече подбираха. Всички бяха съгласни, че напоследък бомбардировките бяха по-малко. Никой не знаеше защо, ала всеки имаше мнение, особено чуждестранните бойци, които се хвалеха, че упадъчната Америка, страна на неверници, губи кураж за битка. И никой не подозираше, че причината за затишието на американската въздушна активност живееше сред тях, в стая с един прозорец, гледащ към парка „Ал Рашид“, и с одеяла, които миришеха на камили и кози.

Здравеопазването в Сирия беше отвратително дори преди въстанието, а сега, в хаоса на гражданската война, почти не съществуваше. Националната болница в Рака беше руина без лекарства и консумативи и пълна с ранени бойци на ИДИЛ. Останалите несретни граждани на града получаваха грижи от малки клиники, пръснати из кварталите. Натали се натъкна на една, докато търсеше хляб на втория ден от престоя си в Рака, и откри, че е пълна с цивилни жертви на руските въздушни атаки — много от тях бяха мъртви, а други скоро също щяха да бъдат. Нямаше лекари, само шофьори на линейки и „медицински сестри“ на ИДИЛ, които бяха получили само елементарно обучение. Натали каза, че е лекар, и веднага започна да лекува ранените с консумативите, които успя да намери. Направи го все още облечена в нескопосаната нестерилизирана абая, защото ръмжащ член на шериатската полиция заплаши да я пребие, ако я свали. Вечерта, когато най-накрая се върна в апартамента, изпра кръвта от абаята във вода от Ефрат. Рака се бе върнала в далечното минало.

В апартамента не носеха абаите, само хиджаби. Забрадката на Миранда подчертаваше деликатните ѝ келтски черти и караше морскозелените ѝ очи да изпъкват. Същата вечер, докато приготвяше вечеря, тя разказа как бе приела исляма. Домът на детството ѝ бил ужасно нещастно място — майка алкохоличка, безработен баща грубиян, който имал склонност към сексуално насилие. На тринайсет тя започнала да пие много и да взема наркотици. Забременяла два пъти и двата пъти направила аборт.

— Бях напълно объркана — каза тя. — Нямах никакво бъдеще.

Един ден, надрусана и пияна, се озовала пред ислямска книжарница в центъра на Бристол. Някакъв мюсюлманин я видял да се взира през витрината и я поканил вътре. Тя отказала, но приела предложението да получи безплатна книга.

— Изкушавах се да я хвърля в първата кофа за боклук. Радвам се, че не го направих. Тя промени живота ми.

Спряла да пие, да взема наркотици и да прави секс с момчета, които едва познава. След това приела исляма, забрадила се и започнала да се моли по пет пъти на ден. Родителите ѝ били непрактикуващи англикани, неверници, но не искали дъщеря мюсюлманка. Изхвърлили я от къщи само с един куфар и сто паунда в брой и тя отишла в Източен Лондон, където била приета от група мюсюлмани в Тауър Хамлетс. Там срещнала йорданец на име Джалал Насер, който ѝ разкрил красотата на джихада и мъченичеството. Тя се присъединила към ИДИЛ, пътувала тайно до Сирия за обучение и се върнала незабелязано във Великобритания. Изпитваше страхопочитание към Джалал и може би бе малко влюбена в него.

— Ако някога си вземе съпруги — каза тя, — се надявам да съм една от тях. В момента е прекалено зает, за да се ожени. Той е женен за Саладин.

Натали знаеше това име, но д-р Хадауи — не. Тя отвърна подобаващо.

— Кой? — попита предпазливо.

— Саладин. Той е лидерът на нашата мрежа.

— Срещала ли си се с него?

— Със Саладин ли? — Миранда се усмихна замечтано и поклати глава. — Аз съм прекалено ниско в хранителната верига. Само високопоставените лидери са наясно кой е той. Но кой знае? Може би ти ще се срещнеш с него.

— Защо мислиш така?

— Защото те имат големи планове за теб.

— Джалал ли ти го каза?

— Нямаше нужда да ми го споменава.

Но Натали не бе убедена. Всъщност си мислеше точно обратното: че са я забравили. В онази нощ, а и на следващата тя лежеше будна върху одеялото и се взираше в квадратния отрязък небе, който се виждаше през единствения прозорец. Градът бе напълно тъмен, звездите бяха като електрически крушки. Представяше си как шпионският сателит „Офек 10“ наднича към нея и как я следва, когато върви по улиците в тъмния град.

Най-накрая, малко преди зазоряване на третата нощ, почти веднага след американска въздушна атака на север, тя чу стъпки по коридора пред стаята си. Четири удара като от парен чук разтресоха вратата, след това тя се отвори с трясък, сякаш бе гръмната с бомба. Натали веднага се покри с абаята, преди фенерче да освети лицето ѝ. Взеха само нея, Миранда я оставиха. На улицата чакаше очукан и прашен джип. Набутаха я на задната седалка, тези брадати, облечени в черно воини на исляма с диви погледи, и джипът потегли рязко. Тя надникна през затъмнения прозорец и гъстия воал на абаята си към лудостта навън — към отрязаните глави на металните колове, сгърчените трупове на кръстовете, снимките на жените без лица на витрините на магазините. „Аз съм д-р Лейла Хадауи — каза си тя. — Аз съм Лейла, която обича Зиад, Лейла от Сумайрия. И скоро ще умра.“

37.

Източна Сирия

Те караха на изток към изгряващото слънце по прав като конец път, почернял от петрол. Трафикът беше слаб — камион, прекарващ товари от провинция Анбар в Ирак, селянин, каращ продукцията си на пазара в Рака, открита платформа с пияни от кръв нинджи след нощна битка на север. Сутрешният час пик в халифата, помисли си Натали. От време на време отминаваха изгорен танк или военен джип. На фона на пустия пейзаж те приличаха на трупове на насекоми, изпържени с лупа от някое дете. Един пикап японско производство все още гореше, когато профучаха покрай него, а задницата на изпепелена бронирана кола все още бе прикрепена към картечницата 50-и калибър, насочена към небето.

— Аллаху акбар — промърмори шофьорът на джипа.

И изпод черната си абая Натали отговори:

— Аллаху акбар.

Нямаше друг ориентир освен слънцето, скоростомера на джипа и часовника на таблото. Слънцето ѝ казваше, че след като бяха излезли от Рака, се движеха само на изток. Скоростомерът и часовникът ѝ подсказваха, че се бяха носили с почти 140 км в час седемдесет и пет минути. Рака бе приблизително на 150 километра от иракската граница — само че старата, поправи се тя бързо. Вече нямаше граница; линиите, начертани по картата от дипломати неверници в Лондон и Париж, бяха изтрити. Дори старите сирийски пътни знаци бяха премахнати.

— Аллаху акбар — каза шофьорът на Натали, когато минаха покрай друга горяща развалина.

И Натали, която се задушаваше под абаята си, произнесе:

— Аллаху акбар.

Те пътуваха на изток още около двайсет минути, с всеки изминат километър теренът ставаше все по-сух и пуст. Все още беше рано — седем и двайсет според часовника, — но в прозореца на Натали вече пареше. Най-накрая стигнаха до малко село с избелели каменни къщи. Главната улица беше достатъчно широка, за да поеме движението, но отвъд нея имаше лабиринт от проходи, през които селяните — забулени жени, мъже в роби и с куфии на главата и боси деца — се движеха замаяно в жегата. На главната улица имаше пазар и малко кафене, където кльощавите възрастни мъже седяха и слушаха записана проповед на Абу Бакр ал Багдади, самия халиф. Натали огледа улицата за някакви знаци, подсказващи името на селото, ала не намери никакви. Тя се страхуваше, че бе пресякла невидимата граница с Ирак.

Изведнъж джипът зави през една арка и спря в двора на голяма къща. Там имаше финикови палми; в тяхната сянка бяха полегнали пет-шестима бойци на ИДИЛ. Един от тях — млад мъж на около двайсет и пет години, чиято червеникава брада все още растеше, отвори вратата на Натали и я поведе навътре. В къщата беше прохладно и отнякъде долиташе окуражително бъбрене на жени. Влязоха в стая, обзаведена само с килими и възглавници, и младият мъж с рядката червеникава брада покани Натали да седне. После бързо се оттегли и тогава се появи забулена жена с чаша чай. След като и тя си тръгна, Натали остана сама в стаята.

Тя отметна булото си и вдигна предпазливо чашата към устните си. Сладкият чай влезе в кръвоносната ѝ система като лекарство от спринцовка. Тя го пиеше бавно, внимавайки да не си изгори устата, и гледаше сянката, която се приближаваше към нея по килима. Когато сянката стигна до глезена ѝ, отново се появи жената, за да си вземе чашата. Миг по-късно стаята завибрира от появата на друго превозно средство в двора. Четири врати се отвориха и затвориха едновременно. Четирима мъже влязоха в къщата.

* * *

Веднага стана ясно кой от тях е лидерът. Той бе няколко години по-възрастен от останалите, по-премерен в движенията си, с по-спокойно поведение. Тримата по-млади носеха големи бойни автомати от модел, който Натали не можеше да разпознае, а лидерът имаше само пистолет в кобур на кръста. Бе облечен като Абу Мусаб ал Заркауи — черен гащеризон, бели маратонки, черна куфия, увита плътно около голямата му глава. Брадата му бе разрошена, със сиви нишки и мокра от пот. Очите му бяха кафяви и странно мили като очите на Бин Ладен. Дясната му ръка бе здрава, но на лявата бяха останали само палецът и показалецът — свидетелство, че е правил бомби. Той се взира няколко минути в черната купчина, седнала неподвижно на килима. Най-накрая ѝ заговори на арабски с иракски акцент:

— Свали си булото.

Натали не помръдна. В „Ислямска държава“ бе харам жена да открие лицето си пред мъж, който не ѝ е роднина, дори и той да беше важен иракчанин от мрежата на Саладин.

— Всичко е наред — каза той накрая. — Необходимо е.

Бавно и внимателно Натали повдигна булото си. Гледаше настойчиво надолу към килима.

— Погледни ме — нареди ѝ той.

Натали се подчини и вдигна очи. Той я гледа дълго, преди да хване брадичката ѝ с палеца и показалеца на обезобразената си ръка и да завърти главата ѝ наляво и надясно, за да види профила ѝ. Погледът му беше критичен, сякаш разглеждаше кон.

— Казаха ми, че си палестинка.

Тя кимна в знак на съгласие.

— Приличаш на еврейка, но трябва да призная, че на мен всички палестинци ми приличат на евреи. — Изрече тези думи с презрението на арабите от пустинята към онези, които живееха в градове, блатисти местности и край морския бряг. Все още държеше брадичката ѝ. — Била ли си в Палестина?

— Не, никога.

— Нали имаш френски паспорт. Можеш лесно да отидеш там.

— Прекалено болезнено ще е да видя земята на моите предци, завладяна от ционистите.

Отговорът ѝ, изглежда, му хареса. С едно кимване ѝ нареди да се забули. Тя бе благодарна за убежището, което ѝ даваше дрехата, защото под нея имаше време да се овладее. Скрита зад черната палатка, с невидимо лице, тя се приготвяше за разпита, който знаеше, че я чака. Лекотата, с която историята на Лейла се изля от подсъзнанието в съзнанието ѝ, я изненада. Усиленото обучение беше успяло. Сякаш си спомняше събития, които наистина се бяха случили. Натали Мизрахи вече не съществуваше за нея; тя бе мъртва и погребана. В това село насред пустинята бяха довели Лейла Хадауи, която уверено очакваше най-суровия изпит в живота си.

Скоро отново се появи жената, носеше чай за всички. Иракчанинът седна срещу Натали, останалите трима се настаниха зад него и сложиха оръжията в скута си. В паметта на Натали проблесна спомен: осъден мъж в оранжев гащеризон, западняк, блед като смъртник, беше седнал с вързани ръце пред цял хор безлики, облечени в черно екзекутори… В убежището на абаята си тя изтри ужасяващата картина от мислите си. Тогава осъзна, че се поти. Потта се стичаше по целия ѝ гръбнак, капеше и между гърдите ѝ. Беше ѝ позволено да се поти, каза си тя. Беше разглезена парижанка, несвикнала с жегата в пустинята, а стаята вече не беше хладна. Къщата се затопляше под атаките на слънцето в приближаващия обед.

— Ти си лекарка — каза накрая иракчанинът и вдигна чашата чай с палеца и показалеца, с които преди малко бе държал лицето на Натали.

Да, отвърна тя, докато се мъчеше със собствената си чаша чай под булото, лекарка е, учила е в Университета Париж-юг, работи в клиника „Жак Ширак“ в парижкото предградие Обервийе… След това разказа, че Обервийе е предимно мюсюлмански квартал и повечето от нейните пациенти са араби от Северна Африка.

— Да, знам — прекъсна я припряно иракчанинът, с което даде ясно да се разбере, че е запознат с биографията ѝ. — Казаха ми, че вчера няколко часа си се грижила за пациенти в Рака.

— Беше онзиден — поправи го тя. „И очевидно — помисли си, докато разглеждаше иракчанина зад черния си воал — ти и приятелите ти сте ме наблюдавали.“

— Отдавна трябваше да дойдеш тук — продължи той. — Имаме огромна нужда от лекари в халифата.

— Работата ми е в Париж.

— Но сега си при нас — отбеляза мъжът.

— Тук съм — каза тя внимателно, — защото бях помолена да дойда.

— От Джалал ли?

Тя не отговори. Иракчанинът отпи замислено от чая.

— Джалал много го бива да ми изпраща ентусиазирани европейци, но аз решавам дали си струва те да влязат в лагерите ни. — Произнесе го като заплаха и Натали предположи, че точно това е било намерението му. — Искаш ли да се бориш за „Ислямска държава“?

— Да.

— Защо не за Палестина?

— Аз го правя.

— Как?

— Като се боря за „Ислямска държава“.

Очите му станаха топли.

— Заркауи винаги казваше — продължи иракчанинът, — че пътят към Палестина минава през Аман. Първо ще превземем останалата част от Ирак и Сирия. След това Йордания. И тогава, с божия помощ, Йерусалим.

— Като Саладин — прошепна тя. И отново се зачуди дали това не беше мъжът, който сега стоеше пред нея.

— Чувала ли си това име? — попита той.

Тя кимна. Иракчанинът погледна през рамо и промърмори нещо на един от тримата, седнали зад него. Мъжът му подаде листове хартия, прикрепени с кламер. Натали предположи, че това е личното ѝ досие в ИДИЛ — мисъл, която почти я накара да се усмихне под абаята. Иракчанинът прелисти страниците с бюрократична отнесеност. Натали се почуди какво ли бе работил, преди американската инвазия да преобърне буквално целия живот в Ирак. Дали не е бил чиновник в министерство, учител или пък банкер? Дали не бе продавал зеленчуци на пазара? Не, помисли си, не беше беден търговец. Той бе бивш офицер от иракската армия. Или може би, каза си, докато потта се стичаше по гърба ѝ, бе работил за всяващата страх тайна полиция на Садам.

— Ти си неомъжена — заяви изведнъж той.

— Да — отвърна Натали и този път не излъга.

— Някога си била сгодена?

— Почти.

— За Зиад ал Масри? Брат, загинал в йордански арест?

Тя бавно кимна.

— Къде се запознахте?

— В Париж-юг.

— Какво учеше той?

— Електроника.

— Да, знам. — Мъжът остави досието ѝ на килима. — Имаме много поддръжници в Йордания. Много от нашите братя са били йордански граждани. И никой от тях — каза той — не е чувал за човек на име Зиад ал Масри.

— Зиад никога не е бил политически активен в Йордания — отвърна тя много по-спокойно, отколкото ѝ се бе струвало възможно. — Той се радикализира чак след като се премести в Европа.

— Бил е член на „Хизб ут Тахрир“?

— Не и официално.

— Това би обяснило защо никой от братята ни от „Хизб ут Тахрир“ не е чувал за него. — Той разглеждаше спокойно Натали, докато нов водопад от пот течеше по гърба ѝ. — Не си пиеш чая — отбеляза иракчанинът.

— Защото ме карате да се чувствам напрегната.

— Такова е намерението ми.

Думите му предизвикаха сподавен смях сред тримата мъже, седнали зад него. Той ги изчака да притихнат и продължи:

— Дълго време американците и техните приятели в Европа не ни приемаха на сериозно. Подценяваха ни, наричаха ни с глупави имена. И едва сега осъзнаха, че сме заплаха за тях. Затова се опитват с всички сили да проникнат сред нас. Британците са най-зле. Всеки път, когато хванат британски мюсюлманин, неуспял да дойде в халифата, мъчат да го превърнат в шпионин. А ние винаги много бързо ги намираме. Понякога ги използваме срещу британците. А понякога — каза и сви рамене — просто ги убиваме.

Той остави тишината да увисне тежко в жежката стая. Натали я наруши първа.

— Не съм ви молила да идвам тук — каза тя. — Вие ме повикахте.

— Джалал те помоли да дойдеш в Сирия, не аз. Но аз съм този, който ще реши дали ще останеш. — Той събра страниците на досието. — Искам да чуя цялата ти история от самото начало, Лейла. Намирам това за много полезно.

— Родена съм…

— Не — прекъсна я той. — Казах — от началото.

Тя бе объркана и мълчеше. Иракчанинът отново сведе очи към досието.

— Тук се казва, че семейството ти е от място, наречено Сумайрия.

— Семейството на баща ми — обясни тя.

— Къде е това?

— Беше в Западна Галилея. Вече не съществува.

— Разкажи ми за него — каза той. — Разкажи ми всичко.

Натали затвори очи зад булото. Видя се как се разхожда сред поле с трънаци и камъни до мъж със среден ръст, чието лице и име вече не си спомняше. Сега той ѝ говореше, като от дъното на кладенец, и думите му ставаха нейни. Хората в Сумайрия отглеждали банани и пъпеши, най-сладките в Палестина. Напоявали полетата си с вода от древен акведукт и погребвали мъртвите си в гробище недалеч от джамията. Сумайрия била раят на земята, била Едемската градина. Но една нощ през май 1948 г. по крайбрежието се придвижил еврейски конвой със светнали фарове и Сумайрия престанала да съществува.

* * *

В оперативния център на булевард „Цар Саул“ имаше стол, запазен за шефа. На никого другиго не бе позволено да сяда в него. Никой не смееше дори да го докосне. През целия напрегнат дълъг ден той стенеше и се огъваше под тежестта на Узи Навот. Габриел бе непрекъснато до него, понякога в стола на заместника, понякога нервно се изправяше, притиснал ръка към брадичката си и леко килнал глава настрани.

И двамата мъже, както всички други в оперативния център, имаха очи само за главния екран. На него имаше изображение от въздуха на голяма къща в село край сирийската граница. В двора ѝ няколко мъже се излежаваха под сенките на финиковите палми. До тях имаше още два джипа. Единият бе докарал жена от центъра на Рака; с другия бе дошъл мъж от Сунитския триъгълник на Ирак. Габриел бе предал координатите на къщата на Ейдриън Картър в централата на ЦРУ, а Картър бе пратил дрон от секретна база в Турция. От време на време машината минаваше през изображението, доставено от „Офек 10“, обикаляше лениво на четири хиляди метра над целта, управлявана от някое хлапе в каравана в друга пустиня на другия край на света.

Ейдриън Картър бе насочил и други ресурси към целта. По-точно, бе наредил на АНС да събере възможно най-много информация от мобилните телефони в къщата. АНС бе идентифицирала не по-малко от дванайсет телефона на мястото, един от които преди време бе свързан със заподозрян висш командир на ИДИЛ на име Абу Ахмед ал Тикрити, бивш полковник от иракското военно разузнаване. Габриел подозираше, че именно Ал Тикрити разпитваше неговия агент. От това му ставаше лошо, но донякъде се успокояваше от факта, че я бе подготвил добре. Въпреки това, с удоволствие би заел мястото ѝ. Докато гледаше как Узи Навот седи спокойно в отредения му стол, Габриел си мислеше, че той може би не бе създаден да понесе бремето на командването.

Денят се точеше бавно и лениво. Двата джипа останаха в двора, а джихадистите продължаваха да седят под сянката на финиковите палми. Със залеза на слънцето сянката изчезна и в мрака пламнаха огньове. „Офек 10“ премина на инфрачервен режим. В девет вечерта сателитът забеляза няколко човешки топлинни отпечатъка да излизат от къщата. Четири от тях влязоха в единия джип. Петият, който беше на жена, влезе в другия. Дронът проследи едното превозно средство до Мосул; „Офек 10“ наблюдаваше второто, което се връщаше в Рака. Там то спря пред жилищен блок край парка „Ал Рашид“ и един-единствен човешки топлинен отпечатък на жена слезе от задната му седалка. Тя влезе в блока малко след полунощ и изчезна.

* * *

В стаята на втория етаж на блока слаб сбръчкан саудитски проповедник четеше лекция на няколко десетки омагьосани бойци за ролята, която те ще изиграят с помощта на Аллах в предизвикването на края на света. Времето наближавало заяви той, било по-близо, отколкото те можели да си представят. Изтощена от тежкия разпит, заслепена от умора и от абаята си, Натали не можеше да се сети за причина да се усъмни в пророчеството на стария проповедник.

Стълбището, както винаги, бе непрогледно тъмно. Тя броеше тихо на арабски, докато се качваше, четиринайсет стъпала до всяка площадка, две площадки на етаж. Стаята ѝ бе на шестия, на дванайсет крачки от стълбището. Влезе и затвори безшумно вратата след себе си. Стълб лунна светлина проникваше през единствения прозорец и стигаше до женския силует, който лежеше свит на пода. Натали тихо свали абаята си и си приготви легло. Но когато положи глава, жената от другата страна се раздвижи и седна.

— Миранда, ти ли си? — попита Натали, но в отговор се чу само драсване на клечка. Пламъкът ѝ докосна фитила на лампа със зехтин. Топла светлина изпълни стаята.

Натали също седна, като очакваше да види лицето с деликатни келтски черти. Вместо това се озова пред големи хипнотични очи в лешников и меден цвят.

— Коя си ти? — попита тя на арабски, но новата ѝ съквартирантка отговори на френски:

— Казвам се Сафия Бурихан. — Протегна ръка. — Добре дошла в халифата.

38.

Палмира, Сирия

Лагерът бе до древния град Палмира, недалеч от небезизвестния пустинен затвор Тадмор, където бащата на диктатора бе хвърлял всички, дръзнали да му се противопоставят. Преди гражданската война той бе крепост на сирийската армия в губерния Хомс, но през пролетта на 2015 г. ИДИЛ го бе завладяла — в общи линии непокътнат — с незначителна борба. Групировката бе окрала и разрушила много от невероятните руини на Палмира, както и затвора, но лагера бе запазила. Той бе обграден от четириметрова стена, завършваща със спираловидно навита бодлива тел, в него имаше казарми за петстотин души, столова, стаи за почивка и събрания, спортен салон и дизелов генератор, който осигуряваше климатизация в жегите през деня и светлина през нощта. Всички стари сирийски военни знаци бяха премахнати, а в централния двор се вееше черното знаме на ИДИЛ. Старото име на съоръжението никога не се споменаваше. Обучаващите се в него го наричаха Лагера на Саладин.

Натали отпътува натам на следващия ден с джип в компанията на Сафия Бурихан. Четири месеца бяха изминали от атентата в Центъра „Вайнберг“ в Париж; през това време Сафия се бе превърнала в икона за джихадистите. Посвещаваха ѝ се поеми, улици и площади носеха нейното име, млади момичета искаха да повторят подвига ѝ. В свят, в който смъртта бе на почит, ИДИЛ полагаха значителни усилия, за да запазят Сафия жива. Тя непрекъснато се движеше из верига от тайни квартири в Сирия и Ирак, винаги с въоръжена охрана. В единственото ѝ появяване в пропагандно видео на ИДИЛ лицето ѝ бе забулено. Не използваше телефон, не се докосваше до компютър. Натали се успокои от факта, че ѝ бе позволено да се види със Сафия. Това предполагаше, че бе преминала през разпита без сянка от съмнение. Тя вече бе една от тях.

Сафия очевидно бе свикнала с привилегированото си положение. Във Франция тя бе гражданка втора класа с ограничени перспективи за кариера, но в преобърнатия свят на халифата бе знаменитост. Явно бе доста предпазлива към Натали, защото тя представляваше потенциална заплаха за позициите ѝ. От своя страна пък, Натали бе доволна да играе ролята на новобранец. Сафия Бурихан бе пример за д-р Лейла Хадауи. Лейла се възхищаваше на Сафия, но на Натали Мизрахи ѝ се гадеше да диша въздуха ѝ и ако имаше възможност, с удоволствие би ѝ забила спринцовка с отрова във вените. Дано даде Аллах, мислеше си тя, докато джипът препускаше през Сирийската пустиня.

Познанията на Сафия по арабски бяха, меко казано, оскъдни. Затова през цялото пътуване общуваха тихо на френски, всяка под личната си палатка на абаята. Говориха за възпитанието си и намериха много малко общо; като дете на образовани палестинци, Лейла Хадауи бе живяла доста по-различно от дъщерята на алжирски работници от предградията. Ислямът бе единственият им мост, ала Сафия не разбираше почти нищо от догмите и дори от основите на ислямското вероизповедание. Тя призна, че ѝ липсвал вкусът на френското вино. Главно се интересуваше как щеше да бъде запомнена в страната, която бе нападнала — не Франция на големите градове и провинциалните селца, а арабска Франция на предградията. Натали искрено ѝ сподели, че за нея се говореше с любов в Обервийе. Това достави удоволствие на Сафия. Каза, че се надява един ден да се върне.

— Във Франция ли? — попита невярващо Натали.

— Да, разбира се.

— Ти си най-издирваната жена в страната. Не е възможно.

— Защото Франция все още се управлява от французите, но Саладин казва, че скоро ще бъде част от халифата.

— Ти срещала ли си го?

— Саладин ли? Да, срещала съм го.

— Къде? — попита небрежно Натали.

— Не съм сигурна. Бях с вързани очи по време на пътуването.

— Колко отдавна беше това?

— Няколко седмици след атентата. Искаше лично да ме поздрави.

— Казват, че е иракчанин.

— Не съм сигурна. Арабският ми не е достатъчно добър, за да правя разлика между сирийски и иракски акцент.

— Какъв е той?

— Много едър, силен, с прекрасни очи. Той е всичко, което би очаквала да бъде. С помощта на Аллах и ти може да го срещнеш някой ден.

Пристигането на Сафия в лагера бе повод за празничен огън и викове „Аллаху акбар!“. Чак след това насочиха вниманието си към Натали, новия боец. Беше ѝ зачислена самостоятелна стая — бившата квартира на нисш сирийски офицер — и същата вечер след молитвите тя се нахрани за пръв път в столовата. Жените ядяха отделно от мъжете зад черна завеса. Храната беше отвратителна, но изобилна: ориз, хляб, някаква печена птица, сиво-кафява яхния от хрущяли. Въпреки че бяха отделени, от жените се изискваше да носят абаи по време на вечеря, което правеше яденето истинско предизвикателство. Натали се хранеше лакомо с ориза и хляба, опитът ѝ на лекар я подтикна да избягва месото. Жената вляво от нея беше мълчалива саудитка на име Бушра. Вдясно от нея беше Селма, приказлива тунизийка. Селма бе дошла в халифата, за да си намери съпруг — и успяла, ала съпругът ѝ бе убит в битка с кюрдите и сега тя искаше отмъщение. Нейното желание бе да загине в самоубийствен атентат. Беше на деветнайсет години.

След вечеря имаше програма. Духовник проповядваше, боец прочете своя поема. След това Сафия бе „интервюирана“ на сцената от начетен британски мюсюлманин, който работеше в маркетинг отдела на ИДИЛ. Същата нощ пустинята бе разтърсена от въздушни нападения на коалицията. Сама в стаята си, Натали се молеше за спасение.

Бойното ѝ обучение започна след закуска на следващата сутрин, когато я откараха в пустинята за стрелби — с бойни автомати, пистолети, РПГ, гранати. Всяка сутрин отиваше там, дори и след като инструкторите ѝ я обявиха за отличничка. Те не бяха джихадисти с диви погледи; бяха иракчани, бивши военни, калени в битки ветерани от сунитската съпротива. Бяха воювали с американците и сега не искаха нищо повече от това отново да се бият с тях в полетата на Северна Сирия, на място, наречено Дабик. Американците и техните съюзници — армиите на Рим, както ги наричаха от ИДИЛ — трябваше да бъдат провокирани да предприемат сухопътна война. Планът на иракчаните беше точно такъв а учениците в лагера бяха тяхното оръжие.

По време на обедните жеги Натали се връщаше в климатизираните стаи на лагера за обучение по сглобяване на бомби и тайна комуникация. Освен това трябваше да изтърпи дълги лекции за удоволствията, които я очакваха в отвъдното, ако бъде избрана за самоубийствена мисия. Отново и отново иракските ѝ инструктори я питаха дали иска да умре за халифата и без колебание Натали отговаряше, че е готова. Скоро я накараха да носи тежка жилетка с експлозиви по време на стрелбите. Обучиха я как да активира устройството и да го детонира със спусъка, скрит в дланта ѝ. Първия път, когато инструкторът ѝ заповяда да натисне детонатора, Натали се поколеба. Усети палеца си безчувствен, замръзнал над копчето.

— Побързай — подкани я той. — Няма да избухне.

Натали затвори очи и натисна детонатора.

— Бум — прошепна инструкторът. — И сега пътуваш към рая.

С разрешение на директора на лагера Натали започна да преглежда пациенти в стария лазарет на базата. Отначало другите, които се обучаваха, не бяха много ентусиазирани да търсят помощта ѝ от страх да не бъдат сметнати за мекушави от иракските инструктори. Ала скоро към нея потече поток от пациенти в „работното ѝ време“, което беше между края на сглобяването на бомби и следобедните молитви. Болежките им варираха от възпалени бойни рани до магарешка кашлица, диабет и синузит. Натали разполагаше с малко консумативи и ограничени лекарства, но търпеливо се грижеше за всички. През това време научи много за своите „колеги“ — имената, родните им страни, обстоятелствата, при които са дошли в халифата, статута на паспортите им. Сред тези, които идваха при нея, беше и Сафия Бурихан. Тя имаше няколко килограма над нормата и това леко я депресираше, а и се нуждаеше от очила. Иначе беше в добро здраве. Натали едва се удържа да не ѝ пробута свръхдоза морфин.

— Тръгвам утре сутринта — обяви Сафия, докато се покриваше с абаята.

— Къде отиваш?

— Не са ми казали. Никога не го правят. А ти? — попита тя.

Натали сви рамене.

— Трябва да се върна във Франция след седмица.

— Късметлийка. — Сафия се плъзна по детски от кушетката за прегледи и се отправи към вратата.

— Как беше? — попита внезапно Натали.

Сафия се обърна. Дори през мрежата на абаята очите ѝ бяха поразително красиви.

— Кое?

— Атентатът. — Натали се поколеба, но продължи: — Да убиваш евреи.

— Беше прекрасно — каза Сафия. — Като сбъдната мечта.

— Ами ако беше самоубийствен? Би ли могла да го направиш?

Сафия се усмихна със съжаление.

— Щѐ ми се да беше.

39.

Палмира, Сирия

Директорът на лагера беше иракчанин на име Масуд от провинция Анбар. Беше загубил лявото си око в битките срещу американците по време на атаките от 2006 г. Но дясното се впи подозрително в Натали, когато след една ужасна вечеря в столовата тя помоли за разрешение да се поразходи извън лагера.

— Няма нужда да ни заблуждаваш — каза той накрая. — Ако искаш да напуснеш, доктор Хадауи, никой не те спира.

— Нямам желание да напускам.

— Не си ли щастлива тук? Не се ли държим добре с теб?

— Даже много добре.

Едноокият Масуд се направи, че се колебае.

— В града телефоните не работят, ако това си мислиш.

— Нямам предвид това.

— Липсва покритие и на мобилните телефони и интернет. — Последва кратко мълчание. — Ще пратя някого с теб — реши Масуд.

— Не е необходимо.

— Напротив. Прекалено ценна си, за да вървиш сама.

Охранителят, когото Масуд избра да придружи Натали, беше красив мъж с университетско образование от Кайро на име Исмаил. Той се беше присъединил към ИДИЛ, вбесен от преврата, който свали от власт „Мюсюлманско братство“ в Египет. Те излязоха от лагера малко след девет вечерта. Луната висеше ниско над възвишенията на север — като изстинало слънце в черното небе, и осветяваше планината на юг. Натали следваше собствената си сянка по прашната пътека, а Исмаил вървеше на няколко крачки зад нея. Черните му дрехи искряха под лунната светлина, а на гърдите му висеше оръжие. От двете страни на пътеката имаше малки горички от финикови палми, които избуяваха върху плодородната почва на Долината на гробниците, напоявана от потока Ефка. Точно този поток и оазисът около него бяха привлекли в древността вниманието на хората към това място, вероятно още през седмото хилядолетие преди Христа. Тук изникнал град с крепостни стени и двеста хиляди жители, които говорели палмирски диалект на арамейски и забогатявали от керваните по Пътя на коприната. Империите идвали и си отивали, а през първи век от новата ера римляните обявили Палмира за част от своята империя. Древният град в края на оазиса вече никога нямало да бъде същият.

Финиковите палми покрай пътя се раздвижваха от хладния пустинен вятър. Накрая те изчезнаха и се появи Храмът на Баал, центърът на религиозния живот в древна Палмира. Натали забави крачка, спря и се взря ужасено в руините на храма. Монументалните му порти и колони бяха сред най-добре запазените в Палмира, а сега тук бе настъпила истинска катастрофа. Всичко беше разрушено, само част от едната стена бе останала недокосната. Египтянинът Исмаил очевидно не бе трогнат от пораженията.

— Ширк — каза той, като използва арабската дума за идолопоклонничество. — Трябваше да бъде унищожен.

— Ти беше ли тук, когато това се е случило?

— Помагах при залагането на експлозивите.

— Ал-хамду ли-ллах — чу се тя да шепне. Слава на Аллах.

Откъртените камъни блестяха под студената лунна светлина, пръснати из пустинята. Като внимаваше да не си навехне глезените, Натали бавно си проправи път през останките към Триумфалната арка, към Тетрапилона, към Погребалния храм. И тук ИДИЛ бяха издали смъртна присъда над неислямското минало. Колонадите бяха разбутани, арките — разрушени. Каквато и да бъде окончателната съдба на ИДИЛ, те бяха оставили неизличима следа в Близкия изток. Натали си помисли, че Палмира вече никога няма да бъде същата.

— И това ли си направил ти?

— Само помагах — призна с усмивка Исмаил.

— А пирамидите в Гиза? — попита тя подвеждащо. — Ще разрушим и тях, нали?

— Иншаллах — прошепна той. Ако е рекъл Аллах.

Натали тръгна към Храма на Баал Шамин, но скоро нозете ѝ натежаха и сълзи замъглиха очите ѝ. Побърза да се обърне и следвана от Исмаил, пое обратно през финиковите палми към портите на Лагера на Саладин. В основната стая за отдих няколко обучаващи се гледаха новото видео на ИДИЛ за привличане на последователи. То възхваляваше радостите на живота в халифата: брадат млад джихадист си играеше с дете сред разлистените дървета на подреден парк и разбира се, не се виждаха никакви отрязани глави. В столовата Натали пи чай със Селма, приятелката ѝ от Тунис. И ѝ разказа прехласнато за чудесата отвъд стените на лагера. След това се върна в стаята си и се строполи върху леглото. Сънува, че върви сред руините на голям римски град, на арабско село в Галилея. Водеше я жена, окъпана в кръв, с лешниково-медни очи. Той е всичко, което би очаквала — каза ѝ тя. — Дай боже да го срещнеш някой ден.

Накрая сънува, че спи в собственото си легло. Не леглото в Йерусалим, а онова от детството ѝ във Франция. Някой заблъска по вратата и скоро стаята се изпълни с едри мъже с дълги коси и бради, и фамилии като градовете им от Изток. Натали се стресна и седна в леглото. И осъзна, че вече не сънува. Беше в стаята си в лагера. И мъжете бяха истински.

40.

Провинция Анбар, Ирак

Този път нямаше как да се ориентира по слънцето и таблото на колата, защото минути след като напусна Палмира, очите ѝ бяха завързани. В краткото време, в което можеше да вижда, тя успя да събере три малки частици информация. Похитителите ѝ бяха четирима, а тя бе на задната седалка на джип, който се движеше на изток по сирийската магистрала, която някога беше М20. Попита мъжете къде я водят, но не получи отговор. Протестира, че не е направила нищо нередно в Палмира, само искала да види разрушените идолопоклоннически храмове със собствените си очи, но похитителите ѝ отново запазиха мълчание. Не си размениха нито една дума през цялото пътуване. За забавление слушаха дълга проповед от халифа. А когато тя свърши — предаване по „Ал Баян“, официалното радио на ИДИЛ, което излъчваше от Мосул. Непознатите обсъждаха скорошна ислямска фетва, отнасяща се за сексуалните отношения между мъжете и техните робини. Отначало сигналът от Мосул беше слаб и изпълнен със странични шумове, ала колкото повече пътуваха, толкова по-силен ставаше.

Спряха веднъж, за да долеят гориво от туба, и втори път, за да се отбият в пропускателен пункт на ИДИЛ. Охранителят говореше с иракски акцент и се отнасяше почтително към мъжете в джипа — беше направо уплашен. През отворения прозорец Натали дочуваше огромно брожение в далечината: изкрещени заповеди, плачещи деца, виещи жени.

— Давайте, давайте! — каза някакъв глас. — Продължавайте напред! Не е далече.

В ума на Натали се появи образ — опашка от дрипави неверници, следа от сълзи, която водеше към яма за екзекуции. Помисли си, че скоро и тя ще се присъедини към тях.

Мина около половин час, преди джипът да спре за трети път. Двигателят угасна, вратите се отвориха с трясък и през тях нахлу влажен горещ въздух. Натали веднага усети как под абаята започва да се поти. Една ръка сграбчи китката ѝ и внимателно я придърпа. Тя се завъртя на седалката, обърна се настрани и започна да се плъзга, докато нозете ѝ докоснаха земята. През цялото това време ръката я стискаше за китката. Без злост, просто я водеше.

В бързината, с която я бяха измъкнали от лагера, тя не бе успяла да си обуе сандалите. Земята пареше под босите ѝ стъпала. В главата ѝ изникна спомен, нежелан колкото жегата. Тя е на плаж в Южна Франция. Майка ѝ казва да свали звездата на Давид от шията си, за да не я видят другите. Тя разкопчава медальона, предава го и бърза към синьото Средиземно море, преди горещият пясък да изгори краката ѝ.

— Внимателно — каза някакъв глас, първият, който ѝ проговаряше, откакто бяха излезли от лагера. — Има стъпала.

Те бяха широки и гладки. Когато Натали стигна до най-горното, ръката я дръпна леко напред. Имаше усещането, че се движи през голяма къща, през хладни стаи, през окъпани от слънце вътрешни дворове. Накрая стигна до друго стълбище, по-дълго от първото, с дванайсет стъпала. На върха усети присъствието на няколко мъже и чу приглушено тракане на автомати.

Размениха шепнешком няколко думи, отвори се врата. Натали направи точно десет крачки. След това ръката на мъжа стисна китката ѝ и леко я притисна надолу. Тя послушно се сниши към пода, седна по турски на килима и сложи ръце в скута си. Отвързаха ѝ очите. През мрежата на булото си видя, че пред нея седи мъж в същата поза като нейната. Веднага разпозна лицето му — той бе възрастният иракчанин, който я бе разпитвал, преди да я пратят в Палмира. Липсваше му предишната овладяност. Черните му дрехи бяха покрити с прах, кафявите му очи бяха кървясали и уморени. Натали предположи, че нощта му не е била лека.

Той ѝ даде знак с ръка да вдигне булото. Тя се поколеба, но се подчини. Кафявите му очи се впиха продължително в нея, докато тя разглеждаше шарките по килима. Накрая хвана брадичката ѝ с осакатената си ръка и вдигна лицето ѝ към неговото.

— Доктор Хадауи — каза той тихо. — Много ти благодаря, че дойде.

* * *

Те я преведоха през един друг вход и тя се озова в стая с гол бял под и празни стени. Отгоре на тавана имаше кръгло прозорче, през което струеше сноп жежка слънчева светлина, но останалото помещение тънеше в сянка. В далечния ъгъл, в неправилен кръг, стояха четирима тежковъоръжени бойци на ИДИЛ. Бяха свели очи като опечалени над гроб. Прах покриваше черните им униформи. Не беше бежовият прах от пустинята, а бледосив, като от разрушен бетон. В нозете им лежеше човек на носилка, дясната му ръка беше върху гърдите му, лявата — до тялото му. По нея имаше кръв, беше изцапала и голия под. Лицето му бе бледо като на смъртник. Или пък беше от сивия прах? Натали не можеше да прецени от другия край на стаята.

Възрастният иракчанин я побутна напред. Тя премина през снопа слънчева светлина и усети жегата. Пред нея настана раздвижване, направиха ѝ място сред опечалените. Тя спря и погледна към мъжа на носилката. По лицето му нямаше прах. Сивкавият цвят на кожата му беше предизвикан от значителна кръвозагуба. Имаше две видими рани: една в горната част на гърдите, другата — в дясното бедро. А те, помисли си Натали, можеха да се окажат фатални за обикновен човек. Ала не и за него. Той бе доста едър и силен.

Той е всичко, което би очаквала…

— Кой е този мъж? — попита тя след малко.

— Не е важно — отговори иракчанинът. — Важно е само да остане жив. Не го оставяй да умре.

Натали събра абаята си, клекна до носилката и посегна към раната на гърдите. Единият от бойците веднага я хвана за китката. Ала този път не я стисна внимателно, стори ѝ се, че костите ѝ изпукаха. Тя го изгледа с мълчалив упрек, задето се е осмелил да я докосне, нея, жена, която не му беше кръвен роднина, след това отправи същия поглед към иракчанина. Той кимна и желязната хватка се отпусна. Натали се наслади на малката си победа. За пръв път след пристигането си в Сирия усети някаква власт. Засега, помисли си тя, те бяха в ръцете ѝ.

Посегна пак към раната, без никой да я притеснява, и отмести разкъсаната черна дреха. Беше голяма рана, около шест сантиметра широка, с неравни ръбове. Нещо горещо и нащърбено бе влязло в тялото му с голяма скорост и бе оставило след себе си отвратителни поражения: счупена кост разкъсани тъкани, прекъснати кръвоносни съдове. Дишането му бе повърхностно и слабо. Беше чудо, че изобщо дишаше.

— Какво се е случило?

Последва мълчание.

— Не мога да му помогна, ако не знам как е бил ранен.

— Беше в къща, в която избухна бомба.

— Бомба ли?

— Беше въздушен удар.

— От дрон?

— Много по-голямо от дрон. — Говореше, като че ли го бе преживял. — Намерихме го под развалините. Беше в безсъзнание, но дишаше.

— А идвал ли е в съзнание?

— Нито за миг.

Тя прегледа черепа, покрит с гъста тъмна коса. Нямаше порезни рани или очевидни контузии, но това не означаваше, че не е възможно да има сериозна мозъчна травма. Вдигна клепача на лявото око, след това на дясното. Зениците реагираха, добър знак. Или пък не? Тя пусна десния клепач.

— Кога е станало?

— Бомбата е паднала малко след полунощ.

— А сега колко е часът?

— Десет и петнайсет.

Натали погледна отворената рана на крака. Сложен случай, помисли си тя безпристрастно. Мъжът е бил в безсъзнание десет часа. Имаше сериозни видими рани, а вероятно и допълнителни счупвания и наранявания, характерни за жертви на срутени сгради. Вътрешният кръвоизлив се подразбираше. За да има някаква надежда за оцеляване, трябваше незабавно да бъде транспортиран в първокласен травматологичен център. И тя обясни това на иракчанина.

— Изключено — заяви той.

— Нуждае се от сериозна спешна помощ.

— Тук не е Париж, доктор Хадауи.

— А къде сме?

— Не мога да ти кажа.

— Защо?

— От съображения за сигурност.

— В Ирак ли сме?

— Задаваш прекалено много въпроси.

— Там ли сме? — настоя тя.

С мълчанието си мъжът го потвърди.

— В Рамади има болница, нали?

— Там не е безопасно за него.

— Ами Фалуджа? — Тя не можеше да повярва, че думата излезе от устата ѝ. Фалуджа…

— Никъде няма да ходи — каза иракчанинът. — Това е единственото безопасно място.

— Ако остане тук, ще умре.

— Не, няма — рече мъжът. — Защото ти ще го спасиш.

— С какво?

Един от бойците ѝ подаде картонена кутия с червен кръст, ала тя възрази:

— Това е набор за първа помощ.

— Друго нямаме.

— Има ли наблизо болница или клиника?

Иракчанинът се поколеба, преди да отговори:

— Мосул е на един час път с кола, но американците бомбардират пътищата.

— Някой трябва да се опита да премине.

— Дай ми списък с нещата, които са ти нужни. — Той извади раздърпан тефтер от джоба на черната си униформа. — Ще пратя една от жените. Може да отнеме известно време.

Натали взе тефтера и химикалка и записа необходимите консумативи: антибиотици, спринцовки, хирургически инструменти, ръкавици, набор за шев, стетоскоп, пликове и разтвори за система, набор за интубация, клампи, обезболяващи, седативи, марля, гипсови превръзки и шини за обездвижване на счупените крайници.

— Случайно да знаете кръвната му група?

— Каква кръвна група?

— Той има нужда от кръв. Иначе ще умре.

Иракчанинът поклати глава. Натали му подаде списъка с необходимото. След това отвори аптечката за първа помощ и погледна вътре. Превръзки, мехлем, аспирин, бинт — беше безнадеждно. Коленичи до ранения мъж и вдигна клепача му. Все още реагираше.

— Трябва да знам името му — каза тя.

— Защо?

— Трябва да се обръщам към него с истинското му име, за да го извадим от комата.

— Боя се, че това не е възможно, доктор Хадауи.

— Тогава как да го наричам?

Иракчанинът погледна безпомощния мъж в краката му.

— Щом трябва да го наричаш някак — рече той след малко, — може да му казваш Саладин.

41.

Провинция Анбар, Ирак

Като лекар в спешното отделение на Медицински център „Хадаса“ в Йерусалим, д-р Натали Мизрахи редовно се бе сблъсквала с морални проблеми. Там имаше тежко ранени и умиращи, за които се грижеха всеотдайно, въпреки че нямаха никакъв шанс да оцелеят. Ала имаше и убийци, неуспели да се взривят атентатори, размахващи ножове касапи, чиито рани Натали лекуваше упорито и милостиво.

Ситуацията, пред която се бе изправила сега обаче, не приличаше на нищо, с което се бе сблъсквала преди. Мъжът на носилката някъде край Мосул беше лидерът на терористична мрежа, извършила опустошителните атентати в Париж и Амстердам. Натали успешно бе проникнала в тази мрежа, за да се добере до водача ѝ. А сега, благодарение на американските бомбардировки, изплъзващият се на службите организатор на атентатите беше в ръцете ѝ. Можеше да го остави да умре от раните и така да изпълни мисията, която ѝ възложиха.

Ала какво щяха да сторят бойците на ИДИЛ на лекарката, която не беше успяла да спаси великия Саладин, преди той да обедини мюсюлманския свят под черното знаме на халифата? Със сигурност нямаше да ѝ благодарят за усилията и да я изпратят по живо по здраво. Вероятно щяха да я претрепят с камъни или да я обезглавят. А тя не беше дошла в Сирия на самоубийствена мисия. И нямаше намерение да загине в това злощастно място от ръката на някого от тези облечени в черно пророци на апокалипсиса. А и бедата, сполетяла Саладин, ѝ даваше безпрецедентна възможност — да му върне здравето, да се сприятели с него, да спечели доверието му и да се добере до смъртоносните му тайни. Иракчанинът ѝ беше заявил, че не бива да го оставя да умре. Защото той не знаеше това, което знае Саладин. Ако водачът загинеше, цялата мрежа щеше да загине с него…

Оказа се, че отне само деветдесет минути, за да пристигнат консумативите. Жената, която изпратиха, беше успяла да осигури повечето неща, от които Натали имаше нужда. След като си сложи ръкавици и хирургическа маска, тя бързо пъхна иглата на системата в лявата ръка на Саладин и подаде плика с разтвора на иракчанина, който я гледаше тревожно. След това с хирургическа ножица сряза изцапаните, подгизнали от кръв дрехи на Саладин. Стетоскопът си беше направо за музея, но работеше добре. Левият дроб звучеше нормално, ала отдясно беше тихо.

— Има пневмоторакс.

— Какво означава това?

— Десният му бял дроб е спрял да функционира, защото е пълен с въздух и кръв. Трябва да преместим мъжа.

Иракчанинът кимна към един от бойците, който с помощта на Натали обърна Саладин на лявата му страна. После тя направи малък срез между шестото и седмото ребро, пъхна хемостатична клампа и провря тръбичка в гръдната кухина. Чу се как въздухът излиза. След това кръвта на Саладин потече през тръбичката към голия под.

— Ще изкърви до смърт! — извика иракчанинът.

— Тихо — сопна му се Натали, — иначе ще трябва да те помоля да излезеш.

Поне половин литър кръв изтече, преди от тръбичката да започне само да капе. Натали я приклещи, за да не позволи на външния въздух да влезе. След това отпусна внимателно Саладин по гръб и започна да се занимава с раната на гърдите.

Шрапнелът бе счупил две ребра и бе причинил значителни щети на пекторалиса. Натали проми раната със спирт, след това с помощта на хирургически пинсети извади парчето метал. Имаше допълнително кървене, но не бе значително. Извади няколко костици и парченца плат от черната дреха на Саладин. След това не можеше да направи нищо повече. Ако той оцелееше, ребрата щяха да зараснат, но увреденият гръден мускул най-вероятно никога нямаше да придобие предишната си форма и сила. Натали заши подкожната тъкан, но остави кожата отворена. Дванайсет часа бяха изминали от нанасянето на раната. Ако сега затвореше кожата, щеше да запечата инфекцията в тялото и да последва сепсис и агонизираща бавна смърт. Беше изкусително, помисли си тя, но и медицинско безумие. Покри раната с марля и пренасочи вниманието си към крака.

И тук Саладин бе извадил късмет. Шрапнелът беше увредил кости и тъкани, но бе пожалил важните кръвоносни съдове. Процедурата на Натали бе същата като при първата рана — промивка със спирт, изваждането на костни частици и конци, затваряне на подкожната тъкан и превръзка с марля върху отворената кожа. Цялата груба хирургическа работа отне по-малко от час. Тя добави силна доза антибиотици към системата и покри ранения с чист бял чаршаф. Тръбичката остави на мястото ѝ.

— Прилича на погребален покров — каза мрачно иракчанинът.

— Все още не — отвърна Натали.

— А нещо за болката ще му дадеш ли?

— В момента болката е наш съюзник — каза тя. — Действа като стимул. Ще му помогне да се върне в съзнание.

— Ще стане ли?

— Кой отговор искаш да чуеш?

— Истината.

— Истината — отвърна Натали — е, че той най-вероятно ще умре.

— Ако умре — изрече хладно иракчанинът, — и ти скоро след това ще го последваш.

Натали мълчеше. Иракчанинът погледна някога силния мъж, завит с бял чаршаф.

— Направѝ всичко по силите си, за да го съживиш — каза той. — Дори и за малко. Много е важно да говорим с него.

Но защо? — мислеше си Натали, докато иракчанинът излизаше от стаята. Защото той не знаеше това, което Саладин знае. Защото, ако Саладин умре, мрежата умираше с него.

* * *

След като приключи с хирургическите манипулации, Натали прилежно се покри с абаята, да не би великият Саладин да дойде в съзнание и да открие край себе си незабулена жена. Поиска часовник, за да следи възстановяването на пациента, и получи личния дигитален „Сейко“ на иракчанина. Мереше пулса и кръвното налягане на Саладин на всеки трийсет минути и записваше колко от разтвора в системата е постъпил в тялото му. Пулсът му все още бе ускорен и слаб, но кръвното му налягане се покачваше стабилно, което бе положително развитие на нещата. Това предполагаше, че няма други източници на вътрешен кръвоизлив и че системата помагаше за увеличаване обема на кръвта. Въпреки това той оставаше в безсъзнание и не реагираше на дразнители. Причината вероятно беше огромната кръвозагуба и шокът, който бе преживял, след като е бил ранен. Ала Натали не можеше да изключи и мозъчна травма. Компютърна томография би показала дали има кървене и оток на мозъка, но иракчанинът бе дал ясно да се разбере, че Саладин няма да бъде местен. Не че имаше значение, помисли си Натали. В страна, в която хлябът не достигаше и жените носеха вода от Ефрат, вероятността да се намери работещ скенер бе почти нулева.

В стаята винаги имаше по двама бойци, а иракчанинът се появяваше на всеки час и се взираше в проснатия на пода мъж, сякаш го насърчаваше да се върне в съзнание. При третото му влизане Натали подръпна меката част на ухото на Саладин, а след това и гъстата му брада, но нямаше реакция.

— Налага ли се да го правиш? — попита иракчанинът.

— Да — каза Натали. — Налага се.

Тя го ощипа по ръката. Нищо не последва.

— Опитай се да поговориш с него — предложи тя. — Познат глас може да помогне.

Иракчанинът клекна до носилката и тихичко промърмори нещо в ухото на Саладин.

— По-добре му кажи нещо, което той може да чуе — посъветва го Натали. — А най-добре е да му крещиш.

— Да крещя на Саладин ли? — изумено я погледна мъжът. — Никой не е повишавал глас пред Саладин.

Вече бе късен следобед. Снопът светлина от прозореца на тавана беше обиколил бавно стаята и сега нагряваше мястото на голия под, на което седеше Натали. Тя си представяше, че Бог я гледа оттам и я съди. Представяше си, че и Габриел я гледа. Дори той, опитният шпионин, никога не би могъл да предвиди подобен сценарий, който граничеше с абсурда. Опита да помисли за завръщането си във Франция: среща в тайна квартира, напрегнати разпити, при които тя трябваше да обясни защо е помъчила да спаси живота на най-опасния терорист в света… Бързо прогони тези пагубни мисли. Напомни си, че не познава мъж на име Габриел Алон и не се интересува от нейния предишен Бог. Само присъдата на Аллах имаше значение за Лейла Хадауи. А със сигурност Аллах би одобрил.

В къщата нямаше електричество и с настъпването на вечерта стаите потънаха в непрогледен мрак. Бойците запалиха старомодни газени лампи и ги поставиха на пода. Иракчанинът седна да вечеря с Натали. Храната бе далеч по-добра от тази в лагера в Палмира, ала тя не го сподели с мъжа. Той бе в мрачно настроение и не бе особено добра компания.

— Предполагам, че не можеш да ми кажеш името си — тихо заговори Натали.

— Не — отвърна той с пълна уста. — Не мога.

— Нямаш ми доверие? Дори сега ли?

— Това няма нищо общо с доверието. Ако те арестуват, когато се върнеш в Париж следващата седмица, френското разузнаване ще те пита с кого си се срещала по време на твоя престой в халифата. И ти ще издадеш името ми.

— Никога не бих проговорила пред онези…

— Всички говорят — прекъсна я мъжът. Стори ѝ се, че го казва от личен опит. — Освен това — добави след малко иракчанинът — имаме планове за теб.

— Какви планове?

— Твоя акция.

— Кога ще ми бъде казано?

Мъжът не отговори.

— А ако той умре? — попита тя, поглеждайки към Саладин. — Тогава акцията ще се проведе ли?

— Това не е твоя работа. — Той загреба от кускуса.

— А ти беше ли там, когато това се е случило?

— Защо питаш?

— Така, за да си говорим.

— В халифата разговорите могат да бъдат опасни.

— Е, тогава да забравим, че съм попитала.

Но той не забрави.

— Пристигнах малко след това — каза иракчанинът. — Аз го извлякох изпод руините. Помислих си, че е мъртъв.

— Имаше ли други жертви?

— Много.

— Мога ли да направя нещо…

— Запомни, че имаш един-единствен пациент. — Иракчанинът впи тъмните си очи в Саладин. — Колко ще изкара така?

— Той е едър мъж, силен, здрав. Може да продължи много дълго време.

— А няма ли друг начин, за да го върнеш в съзнание? Някаква инжекция например?

— Най-доброто е да му говориш. Произнеси високо името му. Не бойното, а истинското — каза тя. — Името, с което майка му го е наричала.

— Той няма майка.

След тези думи иракчанинът излезе от стаята. Някаква жена прибра остатъците от вечерята и донесе чай и баклава, нечуван деликатес в сирийската част на халифата. Натали продължи да проверява пулса и кръвното налягане на Саладин на всеки трийсет минути. Долови признаци на подобрение. Сърдечният му ритъм се забавяше и ставаше по-силен, кръвното му налягане се покачваше, десният му бял дроб се прочистваше. Погледна пак очите му под светлината на газова запалка — първо дясното, след това лявото. Зениците все още реагираха. Въпреки състоянието му, мозъкът му бе жив.

В полунощ, двайсет и четири часа след американския въздушен удар, Натали отчаяно се нуждаеше от няколко часа сън. Лунната светлина проникваше, хладна и бяла, през прозореца на тавана, луната беше същата като онази, която бе осветявала руините в Палмира. Тя отново провери пулса, кръвното, дробовете на ранения. Всичко се подобряваше. После провери още веднъж и очите под синята светлина на запалката.

И двете останаха отворени след прегледа.

— Коя си ти? — попита глас с шокираща сила и тембър.

Натали се стресна. С мъка овладя гласа си, преди да отговори:

— Казвам се доктор Лейла Хадауи. Грижа се за теб.

— Какво се е случило?

— Бил си ранен при въздушен удар.

— Къде съм сега?

— Ами не знам точно.

Мъжът за миг изглеждаше объркан. След това разбра.

Попита уморено:

— Къде е Абу Ахмед?

— Кой?

Той с мъка вдигна лявата си ръка, показвайки само палеца и показалеца си. Натали се усмихна, въпреки че бе напрегната.

— Отвън е. Няма търпение да говори с теб.

Саладин затвори очи.

— Мога да си представя.

42.

Провинция Анбар, Ирак

— Ти си моят Маймонид.

— Кой?

— Маймонид. Евреинът, който се е грижел за Саладин, когато той пристигнал в Кайро.

Натали мълчеше.

— Исках да прозвучи като комплимент. Дължа ти живота си.

Саладин затвори очи. Беше късен предобед. Снопът светлина от прозореца на тавана току-що бе започнал бавната си обиколка по голия под и стаята все още бе приятно хладна. След като дойде в съзнание, той прекара спокойна нощ благодарение на дозата морфин, която Натали добави към системата. Отначало мъжът се съпротивляваше на опиата, но Натали го убеди, че е необходим.

— Няма да можеш да оздравееш, ако изпитваш болка — скара му се тя. — Заради халифата… трябва.

Отново не можеше да повярва, че такива думи излизаха от устата ѝ.

Притисна стетоскопа към гърдите му. Той трепна леко от студенината му.

— Още ли съм жив? — попита я.

— Тихо, моля. Не чувам добре, когато говориш.

Той не каза нищо повече. Десният му дроб звучеше така, сякаш бе възвърнал нормалната си функция; сърдечният му ритъм беше стабилен и силен. Тя нави маншета на апарата за кръвно налягане около лявата му ръка и го наду с бързо стискане на помпата. Той премигна.

— Какво има?

— Нищо — каза той през стиснати зъби.

— Боли ли те?

— Никак даже.

— Кажи ми истината.

— Само ръката — призна той след малко.

Натали отпусна въздуха, свали маншета и внимателно опипа ръката с пръсти. Беше забелязала подуване предната вечер и бе заподозряла, че има фрактура. Сега, с помощта на дошлия в съзнание пациент, потвърди съмненията си.

— Единственото, което мога да направя, е да я обездвижа.

— Може би трябва да го направим.

Натали сложи маншета на дясната ръка.

— Усещаш ли болка?

— Не.

Кръвното му бе на долната граница на нормалното. Натали свали маншета и смени превръзката на гърдите и крака. Нямаше видими признаци на инфекция в нито една от раните. Като по чудо той бе претърпял хирургическа намеса в нестерилна среда, без да получи сепсис. Ако внезапно положението му не се влошеше, Саладин щеше да живее.

Тя отвори пакет с фиксиращ бинт от фибростъкло и започна да обработва ръката. Саладин я гледаше напрегнато.

— Не е необходимо да криеш лицето си в мое присъствие. Все пак — каза той, като подръпна белия чаршаф, който скриваше напълно голото му тяло — с теб вече се познаваме. Хиджабът ще е достатъчен.

Натали се поколеба, след това свали тежката черна дреха. Саладин впи очи в лицето ѝ.

— Много си красива. Но Абу Ахмед е прав. Приличаш на еврейка.

— Това комплимент ли трябва да е?

— Познавам много красиви еврейки. А и всички знаят, че най-добрите лекари са винаги евреи.

— Като арабска лекарка — каза Натали — аз съм изключение.

— Ти не си арабка, ти си палестинка. Има разлика.

— Аз съм изключение и на това.

Тя мълчаливо обвиваше ръката му с бинт от фибростъкло. Ортопедията не беше нейната специалност, но пък тя не беше и хирург.

— Беше грешка — тихо каза той, докато я гледаше как работи, — че споменах името на Абу Ахмед пред теб. Имената имат склонността да убиват. Положи всички усилия да забравиш, че си го чула.

— Вече го забравих.

— Той ми каза, че си французойка.

— Кой? — попита тя игриво, но Саладин не захапа стръвта. — Да — кимна тя, — французойка съм.

— Одобряваш ли нападението ни над Центъра „Вайнберг“?

— Плаках от радост.

— Западната преса писа, че е бил лесна цел. Уверявам те, че не беше. Хана Вайнберг беше сътрудник на офицер от израелското разузнаване, казва се Габриел Алон. А и нейният така наречен Център за изучаване на антисемитизма беше параван на израелските служби. Затова се прицелих в него. — Той млъкна. Натали усещаше тежестта на погледа му върху себе си, докато обработваше ръката му. — Може би си чувала за този мъж Габриел Алон — каза Саладин накрая. — Той е враг на палестинския народ.

— Мисля, че съм чела за него във вестниците преди няколко месеца — отговори тя. — Той е този, който умря в Лондон, нали?

— Умрял ли? — Той поклати бавно глава. — Не вярвам на това.

— Замълчи за малко — нареди му Натали. — Важно е да обездвижа правилно ръката. Ако не го направя, ще имаш проблеми с нея по-късно.

— А кракът ми?

— Имаш нужда от операция — истинска операция в истинска болница. Иначе се боя, че кракът ти ще остане лошо увреден.

— Ще бъда сакат, това ли ми казваш?

— Движението му ще е ограничено, ще се нуждаеш от бастун и непрекъснато ще те боли.

— Движението ми вече е ограничено. — Той се усмихна на собствената си шега. — Казват, че Саладин е куцал, истинският Саладин. Това не го е спряло, няма да спре и мен.

— Вярвам ти — каза тя. — Обикновен човек никога не би оцелял при такива сериозни наранявания като твоите. Със сигурност Аллах е бдял над теб. Той има планове за теб.

— А аз — каза Саладин — имам планове за теб.

Тя довърши превръзката в мълчание. Беше доволна от работата си. Саладин — също.

— Може би, когато мисията ти приключи, би могла да се върнеш в халифата и да бъдеш мой личен лекар.

— Твоят Маймонид ли?

— Точно така.

— За мен ще бъде чест — чу се да казва тя.

— Но няма да сме в Кайро. Като Саладин, и аз предпочитам Дамаск.

— Ами Багдад?

— Багдад е град на рафида.

Това бе обидно сунитско наименование на мюсюлманите шиити. Натали безмълвно подготви нов плик за системата.

— Какво слагаш в разтвора? — попита той.

— Нещо срещу болката. Ще ти помогне да спиш в жегата следобед.

— Не ме боли. И не искам да спя.

Тя закачи плика към тръбата на системата и го стисна, за да потече. След няколко секунди очите на Саладин се замъглиха. Той с мъка ги държеше отворени.

— Абу Ахмед е прав — каза мъжът, като я гледаше. — Наистина приличаш на еврейка.

— А ти — каза Натали — имаш нужда от почивка.

Клепачите му се спуснаха и Саладин безпомощно се плъзна към обятията на съня.

43.

Провинция Анбар, Ирак

Дните ѝ се движеха с ритъма на Саладин. Спеше, когато и той спеше, и се събуждаше винаги когато той се размърдваше на болничното си легло. Мереше жизнените му показатели, сменяше превръзките, даваше му морфин за болката въпреки нежеланието му. Няколко секунди след като опиатът влезеше в кръвта му, той изпадаше в състояние, в което получаваше халюцинации, при което думите се изплъзваха от устата му точно както въздухът бе излязъл през увредения му бял дроб.

Натали можеше да удължи разговорливото му настроение, давайки му по-малки дози от опиата; от друга страна, можеше да го доведе до прага на смъртта с по-голяма доза. Ала тя никога не оставаше сама с ранения. До него винаги стояха двама бойци, а Абу Ахмед — онзи с осакатените пръсти и мрачното изражение, никога не се отдалечаваше. Той често обсъждаше със Саладин различни неща, до които Натали не бе допускана. Когато се говореше за тероризъм, тя бе прогонвана от стаята. Не ѝ позволяваха да ходи далеч — само до съседното помещение, до тоалетната и до огрения от слънце двор, където Абу Ахмед я окуражаваше да се упражнява, за да остане във форма за предстоящата ѝ акция. Не ѝ позволяваха да види останалата част от огромната къща, нито ѝ казваха къде се намира, макар тя да слушаше „Ал Баян“ на стария транзистор, който ѝ бяха дали, и сигналът бе напълно чист. Всички други радиостанции бяха забранени, за да не бъде изложена на неислямски идеи или — не дай си боже — музика. Липсата на музика бе по-трудна за понасяне, отколкото си бе представяла. Копнееше да чуе каквато и да е мелодия, дете, което пее фалшиво в мажор, дори ритъма на хип-хоп от преминаваща кола.

Стаята ѝ се превърна в затвор. Сега лагерът в Палмира ѝ изглеждаше като рай. Дори Рака бе по-добре, защото там поне ѝ бе позволено да се разхожда по улиците. Въпреки отрязаните глави и разпнатите мъже, поне онова имаше някаква прилика с истинския живот. Халифатът, мислеше си тя мрачно, наистина можеше да обезличи човека…

През цялото време следеше въображаем часовник в главата си и обръщаше листовете на въображаем календар. Трябваше да лети от Атина за Париж в неделя вечерта и да се върне на работа в клиниката в Обервийе в понеделник сутринта. Но първо трябваше да се измъкне от халифата в Турция и от Турция към Санторини. Въпреки всичките им приказки за важна роля в предстояща операция, тя се чудеше дали Саладин и Абу Ахмед нямат други планове за нея. Саладин изискваше постоянни медицински грижи за месеци наред. И кой по-добре би се грижил за него от жената, която бе спасила живота му?

Той я наричаше Маймонид, а тя, тъй като не знаеше друго негово име, го наричаше Саладин. Не бяха станали приятели, нито довереници, бяха далече от това, но между тях се бе изградила връзка. Тя играеше същата игра, която бе опитала с Абу Ахмед, играта на предположения: какъв е бил той, преди американската инвазия да промени Ирак. Саладин явно бе високоинтелигентен и познаваше историята. По време на един от разговорите им той ѝ призна, че е бил много пъти в Париж — ала не обясни по какви причини — и че говори френски зле, но с голям ентусиазъм. Говореше и английски, много по-добре от френския. Вероятно, мислеше си Натали, е учил в английско училище или военна академия. Тя се опита да си го представи без буйната коса и брадата. Облече го наум в западен костюм с вратовръзка, но не му седяха добре. След това го облече в зелена униформа и тя му пасна чудесно. Когато добави и гъсти мустаци като тези на верните на Садам хора, картинката бе завършена. Саладин, реши тя, е бил служител на тайната полиция или шпионин. Поради тази причина винаги се страхуваше в негово присъствие.

Той не беше фанатичен джихадист. Неговият ислям бе по-скоро политически, отколкото духовен, средство, с което възнамеряваше да пренареди картата на Близкия изток. Там щеше да доминира огромна сунитска държава, простираща се от Багдад до Арабския полуостров и върху Леванта и Северна Африка. Той не говореше в транс, не плюеше отрова, нито рецитираше стихове от Корана или думи на Пророка. Беше разумен и овладян, което го правеше още по-опасен.

Освобождението на Йерусалим, казваше мъжът, било на челните места в дневния му ред. Желанието му било да се моли на Храмовия хълм поне веднъж, преди да умре.

— Била ли си там, Маймонид?

— В Йерусалим ли? Не, никога.

— Да, знам. Абу Ахмед ми каза.

— Кой?

С течение на времето започна по малко да се отпуска пред нея. И веднъж ѝ разказа, че е бил отгледан в бедно селце в Сунитския триъгълник на Ирак, макар нарочно да не спомена името му. Постъпил в иракската армия, което едва ли беше изненадващо в страна с масова мобилизация, бил се в дългата война срещу иранците, макар винаги да ги наричаше персийци и рафида. Годините между войната с Иран и Първата война в Залива бяха бяло петно; спомена, че работел за правителството, но не обясни какво. Ала когато заговори за Втората война в Залива, онази, разрушила Ирак такъв, какъвто той го познавал, очите му светнаха от гняв. Когато американците разпуснали иракската армия и изпъдили членовете на партията „Баас“ от държавните постове, той останал на улицата заедно с хиляди други, основно иракчани сунити. Присъединил се към светската съпротива и по-късно към „Ал Кайда в Ирак“, където се запознал и се сближил с Абу Мусаб ал Заркауи. За разлика обаче от Заркауи, който се опиваше от ролята на прочут водач от типа на Бин Ладен, Саладин предпочиташе да не се набива на очи. Саладин, а не Заркауи, стоеше зад много от най-зрелищните и смъртоносни атентати на „Ал Кайда в Ирак“. И въпреки това заявяваше, че американците и йорданците още не знаят истинското му име.

— Ти, Маймонид, няма да имаш този късмет. Скоро ще си най-търсената жена на планетата. Всички ще знаят името ти, особено американците.

Тя отново попита за целта на нейния атентат. Той се подразни и отказа да отговори. Заради оперативната сигурност, обясни, целите не се съобщават на новопостъпилите до последната възможна минута.

— Твоята приятелка Сафия Бурихан не знаеше своята цел до нощта преди операцията — говореше Саладин. — Ала твоята цел ще бъде много по-голяма от нейната. Някой ден ще пишат книги за теб.

— Самоубийствен атентат ли ще бъде?

— Маймонид, не ме разпитвай…

— Трябва да знам поне това.

— Не ти ли казах, че ще бъдеш мой личен лекар? Не ти ли казах, че ще живеем заедно в Дамаск? — Той изведнъж се почувства уморен и затвори очи. В думите му, помисли си Натали, нямаше убеждение. В този момент тя разбра, че д-р Лейла Хадауи нямаше да се върне в халифата. Тя бе спасила живота на Саладин и въпреки това той, без ни най-малко угризение или вина, щеше да я изпрати на смърт.

— Как е болката? — попита тя.

— Не чувствам нищо.

Тя постави пръст по средата на гърдите му и натисна. Той отвори рязко очи.

— Изглежда, че имаш болки.

— Малко — призна мъжът.

Натали приготви дозата морфин.

— Чакай, Маймонид. Трябва да ти кажа нещо. — Тя спря. — Ще тръгнеш оттук след няколко часа, за да започнеш пътуването си към Франция. Като дойде време, някой ще се свърже с теб и ще ти обясни как ще действаш.

Натали довърши подготовката на дозата морфин.

— Може би — каза тя — ще се срещнем отново в рая.

— Иншаллах, Маймонид.

Тя пусна морфина в системата и оттам във вените му. Очите му се замъглиха и той се отнесе; беше в уязвимо състояние. Натали си представяше как удвоява дозата и го бута през прага на смъртта, ала нямаше куража да го направи. Ако той се споминеше, съдбата ѝ щеше да бъде решена от камъните или ножа.

Накрая той се поддаде на съня и очите му се затвориха. Натали провери жизнените му показатели за последен път и докато спеше, махна тръбичката от гърдите му и заши разреза. Същата вечер, след вечеря, ѝ вързаха очите и я сложиха на задната седалка на джип. Беше прекалено уморена за да се страхува. Заспа, без да сънува, и когато се събуди, бяха близо до турската граница. Двама каналджии я преведоха през нея и я закараха до пристанището в Бодрум, където Миранда Уорд я чакаше.

Пътуваха заедно с ферибота до Санторини и същата вечер спаха в една стая в хотел „Панорама“. Чак късно на другата сутрин, когато пристигнаха в Атина, Миранда върна телефона на Натали. Тя прати съобщение на „баща си“, че пътуването е минало чудесно и е добре. След това се качи сама на полет на „Ер Франс“ за Париж.

Трета част

Краят на дните

44.

Летище „Шарл дьо Гол“, Париж

На хартиената табела пишеше МОРСБИ. Кристиан Бушар сам бе избрал името. То бе от книга, която бе чел някога, за богати наивни американци, скитащи се сред арабите в Северна Африка. Историята завършваше зле за янките, някой умираше. Бушар не харесваше романа, но пък с готовност си признаваше, че не беше кой знае какъв читател. Този недостатък отначало не го представи в добра светлина пред Пол Русо, за когото се говореше, че чете дори когато си мие зъбите. Русо непрекъснато пробутваше дебели томове с проза и поезия на неначетения си заместник. Бушар държеше книгите на масичката в хола на апартамента си, за да впечатлява приятелките на жена си.

Той стискаше табелата във влажната си дясна ръка. В лявата държеше мобилен телефон, който през последните няколко часа звънеше непрекъснато заради стабилния поток от съобщения относно някоя си д-р Лейла Хадауи, френска гражданка от палестински арабски произход. Д-р Хадауи се бе качила на полет 1533 на „Ер Франс“ в Атина по-рано този следобед, след като бе прекарала месец почивка в Гърция. Тя бе допусната да влезе във Франция без въпроси за графика на пътуванията ѝ и сега вървеше към залата за пристигащи на терминал 2F, или поне така пишеше в съобщенията, които Бушар получаваше. Щеше да повярва, когато я видеше с очите си.

Израелецът, който стоеше до него, изглежда, се чувстваше по същия начин. Той бе слаб, със сиви очи, когото френските членове на екипа познаваха като Мишел. Нещо в него изнервяше Бушар. Не беше трудно да си го представи с оръжие в ръка, насочено към човек, който всеки миг ще умре.

— Ето я — промърмори израелецът сякаш на обувките си, но Бушар не я виждаше. Заедно с полета от Атина бе пристигнал и самолет от Кайро, имаше много хиджаби.

— Какъв цвят? — попита Бушар.

— Тъмночервен — отговори израелецът. Това бяха едни от малкото френски думи, които знаеше.

Погледът на Бушар се плъзна по пристигащите пътници и тогава изведнъж я видя — като лист, плаващ по поток. Тя вървеше на около метър от мястото, където двамата стояха. Очите ѝ гледаха право напред, брадичката ѝ бе леко вдигната, теглеше малкия си куфар на колелца. След това се шмугна през външната врата и отново изчезна.

Бушар погледна към израелеца, който внезапно се усмихна. Чувството му за облекчение беше очевидно, но Кристиан забеляза и още нещо. Като французин, той знаеше някои неща за сърдечните дела. Израелецът беше влюбен в жената, която току-що се бе върнала от Сирия. Бушар бе сигурен в това.

* * *

Тя се настани кротко в апартамента си в предградието Обервийе и продължи обичайния си живот. Тя беше Лейла, отпреди Джалал Насер да ѝ се представи в кафенето от другата страна на улицата, Лейла, отпреди хубавото момиче от Бристол да я прекара тайно до Сирия. Никога не бе виждала ужасите в Рака или трагедията в Палмира, никога не бе вадила шрапнел от тялото на мъж на име Саладин. Беше ходила до Гърция, до вълшебния остров Санторини. Да, той бе точно толкова прекрасен, колкото си го бе представяла. И вероятно нямаше да се върне там. Веднъж бе достатъчно.

Беше изненадващо слаба за жена, ходила на почивка, по лицето ѝ имаше следи от напрежение и умора. Умората нямаше да премине, защото дори след завръщането сънят ѝ се изплъзваше. Не си върна и апетита. Насилваше се да яде кроасани и багети, камамбер и паста — и бързо си върна свалените един-два килограма. Но това не помогна особено на вида ѝ. Изглеждаше като велосипедист, който току-що е завършил Обиколката на Франция — или като джихадист, който току-що бе прекарал един месец на обучение в Сирия и Ирак.

Ролан Жирар, подставеният административен директор на клиниката, се опита да облекчи потока ѝ от пациенти, ала тя не искаше и да чуе за това. След месец в преобърнатия наопаки свят на халифата копнееше за някаква нормалност, дори и тази на Лейла, а не нейната собствена. Откри, че пациентите ѝ бяха липсвали, както и обитателите на предградието, гражданите на Франция. И за пръв път виждаше Арабския свят така, както те несъмнено го виждаха: жестоко и безпощадно място, място без бъдеще, от което трябва да се избяга. Огромното мнозинство от тях не искаха нищо повече от това да живеят в мир и да се грижат за семействата си. Но едно незначително малцинство — малко като процент, но голямо като брой — бе станало жертва на песента на сирените на радикалния ислям. Някои от тях бяха готови да убият съгражданите си французи в името на халифата. А други със сигурност биха прерязали гърлото на д-р Хадауи, ако знаеха тайната, която тя криеше под хиджаба си.

Все пак бе доволна, че се върна сред тях, че беше отново във Франция. Най-вече беше любопитна защо не бе привикана на разпит, от който тайно се ужасяваше. Те я наблюдаваха, виждаше ги по улиците на предградието и в прозореца на отсрещния апартамент. Предполагаше, че просто са предпазливи, защото със сигурност не бяха единствените, които я следяха. Беше уверена, че и Саладин не я изпускаше от очи.

Накрая, в първата петъчна вечер след завръщането ѝ, Ролан Жирар отново я покани на кафе след работа. Вместо обаче да поеме към центъра на Париж, както бе направил преди заминаването ѝ за Сирия, той я откара на север извън града.

— Няма ли да ми вържеш очите? — попита тя.

— Моля?

Тя мълчеше, гледаше часовника и скоростомера и си мислеше за прав като конец път, изцапан с петрол, водещ на Изток през пустинята. В края на пътя имаше голяма къща с много стаи и дворове. И в една от тези стаи, превързан и обезсилен, беше Саладин.

— Може ли да ми направиш една услуга, Ролан?

— Разбира се.

— Пусни малко музика.

— Каква?

— Няма значение. Каквато и да е.

* * *

Портата беше внушителна, пътеката — дълга и настлана с чакъл. В края ѝ се издигаше достолепен, обрасъл с бръшлян замък. Ролан Жирар спря на няколко метра от предния вход. Остави двигателя включен.

— Дотук ми е позволено да стигна. Разочарован съм. И аз бих искал да знам как си прекарала там.

Тя не отговори.

— Ти си много смела жена, щом си отишла на онова място.

— Ти би направил същото.

— За нищо на света.

В мрака светна външна лампа и предната врата се отвори.

— Върви — каза Ролан Жирар. — Отдавна те очакват с нетърпение.

На входа на къщата вече бе застанал Михаил. Натали слезе от колата и бавно се приближи към него.

— Започвах да си мисля, че сте ме забравили. — Тя погледна покрай него към вътрешността на голямата къща. — Колко е хубаво. Много по-добре е от малкото ми жилище в Обервийе.

— Или дупката до парка „Ал Рашид“.

— Наблюдавали сте ме?

— Доколкото можехме. Знаем, че те закараха до село край иракската граница, където без съмнение си била разпитвана от мъж на име Абу Ахмед ал Тикрити. Също така сме наясно, че си прекарала няколко дни в тренировъчен лагер в Палмира, където си успяла да намериш време да обиколиш руините на лунна светлина. — Той се поколеба, преди да продължи. — И знаем — допълни, — че си била закарана в село близо до Мосул, където си останала няколко дни в голяма къща. Видяхме те да се разхождаш в един двор.

— Трябваше да бомбардирате тази къща.

Михаил я погледна въпросително. След това отстъпи и я покани с любезен жест да влезе. Тя остана като замръзнала на мястото си.

— Какво има?

— Боя се, че той ще е разочарован от мен.

— Невъзможно.

— Ще видим — каза тя и влезе.

* * *

Те я прегръщаха, целуваха я по бузите, държаха я за ръцете, сякаш се страхуваха, че може да отлети и никога да не се върне. Дина свали хиджаба от главата на Натали; Габриел сложи чаша изстудено бяло вино в ръката ѝ. Беше совиньон блан от Западна Галилея, което тя обожаваше.

— Не бих могла — засмя се тя. — Това е харам.

— Не и тази вечер — каза той. — Днес ти пак си една от нас. Имаше храна и музика, имаше и хиляди въпроси, които никой не се осмеляваше да зададе; щеше да има време за тях по-късно. Те бяха изпратили агент в търбуха на звяра и агентът се бе върнал при тях. Искаха да се насладят на това постижение. Щяха да празнуват тържеството на живота.

Само Габриел като че ли се дърпаше от празненството. Не опита храната и виното, пиеше само кафе. Но най-вече наблюдаваше Натали с изнервяща настойчивост. Тя си спомни това, което ѝ бе разказвал за майка си в първия ден във фермата в Долината на Израил: как тя рядко се усмихвала и смеела, как не можела да изпитва удоволствие от веселбите… Може би той бе наследил този неин недостатък. Или може би, помисли Натали, той знаеше, че тази вечер няма повод за празнуване.

Накрая, като че ли по някакъв недоловим сигнал, партито свърши. Чиниите бяха отнесени, виното — също. В една от всекидневните имаше запазен за Натали фотьойл. Не се виждаха камери и микрофони, но със сигурност процедурата бе записвана, мислеше си тя. Габриел предпочете да остане прав.

— Обикновено — каза той — започвам разпита от самото начало. Но може би тази вечер трябва да започнем от края.

— Да — съгласи се тя. — Може би така трябва да направим.

— Кой беше отседнал в голямата къща близо до Мосул?

— Саладин — отговори тя без колебание.

— Защо те закараха там?

— Той имаше нужда от медицински грижи.

— И ти му ги предостави?

— Да.

— Защо?

— Защото — заяви Натали — той щеше да умре.

45.

Серенкур, Франция

— Един ден — каза Габриел — ще напишат книга за теб.

— Странно — въздъхна Натали, — и Саладин ми каза същото.

Вървяха по пътека в градината на замъка. От френските прозорци на всекидневната проникваше малко светлина и се стапяше в мрака. По време на дългите часове на разпита се бе извила буря и бе утихнала, чакълът под краката ѝ бе влажен. Натали трепереше. В хладината на въздуха се усещаше дъхът на предстоящата есен.

— Студено ти е — загрижи се Габриел. — Трябва да се върнем вътре.

— Не още. Искам да ти кажа нещо насаме.

Габриел спря и се обърна с лице към нея.

— Той те познава — каза тя.

— Саладин ли? — Той се усмихна. — Поласкан съм, но не съм изненадан. Имам доста почитатели в Арабския свят.

— Боя се, че има още нещо. Той знае за връзката ти с Хана Вайнберг. И подозира, че си жив.

Този път той не отхвърли думите ѝ с усмивка.

— Какво означава това? — попита Натали.

— Значи, нашите подозрения, че Саладин е бивш иракски офицер, почти със сигурност ще се окажат истина. Също така, че вероятно има връзки с някои среди в Саудитска Арабия. Кой знае? Може би получава подкрепа от тях.

— Но ИДИЛ искат да разрушат саудитската династия и да присъединят Арабския полуостров към халифата.

— На теория.

— Тогава защо саудитците ще подкрепят ИДИЛ?

— Сега ти си най-големият ни експерт по ИДИЛ. Ти ми кажи.

— Саудитска Арабия е класически случай на разкрачено положение. Бори се със сунитските екстремисти и в същото време ги подкрепя. Те са като човек, който е хванал тигър за ушите. Ако го пусне, тигърът ще го разкъса.

— Очевидно си слушала внимателно онези дълги лекции във фермата. Но пропускаш един друг важен фактор и това е Иран. Саудитците се страхуват повече от Иран, отколкото от ИДИЛ. Иран е шиитска държава. А ИДИЛ, въпреки цялата си злост, са сунити.

— И от гледна точка на саудитците — продължи Натали, — сунитският халифат е за предпочитане пред шиитския полумесец, простиращ се от Иран до Ливан.

— Точно така. — Той пак се усмихна. — Ще станеш отличен разузнавач. Всъщност — поправи се — вече си.

— Един отличен разузнавач не би спасил живота на чудовище като Саладин.

— Постъпила си правилно.

— Сигурен ли си?

— Ние не сме като тях, Натали. Ако те искат да умрат за Аллах, ще им помогнем по всякакъв възможен начин. Но няма да жертваме себе си в този процес. Освен това — добави той след малко, — ако беше убила Саладин, Абу Ахмед ал Тикрити щеше да заеме мястото му.

— Тогава защо да си правим труда да убиваме когото и да е от тях, щом на негово място се появява друг?

— Този въпрос ни измъчва през цялото време.

— А отговорът?

— Какъв избор имаме?

— Може би трябва да бомбардираме онази къща.

— Лоша идея.

— Защо?

— Ти ми кажи.

Тя се замисли внимателно върху въпроса, преди да отговори:

— Защото те ще заподозрат, че жената, която е спасила Саладин, онази, която той нарича Маймонид, е била шпионка. И е разкрила местонахождението на къщата на водача.

— Много добре. А и можеш да си сигурна, че са го преместили в мига, в който си влязла в Турция.

— Вие наблюдавахте ли?

— Сателитът ни бе препрограмиран да следва теб.

— Видях Ал Тикрити на няколко пъти да използва телефон.

— Този телефон вече няма сигнал. Ще накарам американците да прегледат техните сателитни и телефонни данни. Възможно е да са успели да проследят движенията на Саладин, но не е много вероятно. Те дълго, но неуспешно търсиха Ал Багдади. В случай като този ние имаме нужда да знаем къде възнамерява да отиде Саладин, а не къде е бил. — После попита, поглеждайки я косо: — Има ли вероятност вече да е починал от раните си?

— Винаги има такава вероятност. Но се боя, че той имаше много добър лекар.

— Това е, защото тя е еврейка. Всички знаят, че най-добрите лекари са евреи.

Тя се усмихна.

— Оспорваш ли го? — попита Габриел.

— Не. Само че и Саладин каза същото.

— Дори и спрелият часовник показва вярно времето два пъти в денонощието.

Вървяха още няколко минути, без да проговорят. Чакълът на пътеката скърцаше под краката им, отстрани ги наблюдаваха гръцки и римски статуи. Аполон блесна във всички цветове на дъгата в мрака. За миг Натали се пренесе отново в Палмира.

— А сега какво? — попита тя накрая.

— Чакаме Саладин да те повика. И спираме следващия атентат.

— А ако не изберат мен в екипа?

— Инвестирали са много време и усилия в теб. Почти толкова, колкото и ние — добави той.

— Колко дълго ще трябва да чакаме?

— Седмица, месец… — Той сви рамене. — Саладин се занимава с това от дълго време, от хиляда години всъщност. Очевидно е търпелив човек.

— Не мога да продължа да живея като Лейла Хадауи.

Габриел не отговори.

— Как са родителите ми?

— Притеснени, но са добре.

— Знаят ли, че съм била в Сирия?

— Не. Но знаят, че си жива и здрава.

— Имам една молба.

— Каквото кажеш — отвърна той. — В рамките на разумното, разбира се.

— Искам да видя родителите си.

— Невъзможно. — Габриел махна категорично с ръка.

— Моля те — настоя тя. — Само за няколко минути.

— Няколко минути ли?

— Да, не повече. Просто искам да чуя гласа на майка си. Искам баща ми да ме прегърне.

Той се направи, че мисли.

— Смятам, че може да се уреди.

— Наистина ли? Кога?

— Сега — каза той.

— Какви ги говориш?

Той посочи към фасадата на къщата, към светлината, посипваща се през френските прозорци. Натали се обърна и затича като дете по тъмната градинска пътека. Габриел си помисли, че тя бе красива дори когато плачеше.

46.

Париж — Тиберия, Израел

Остатъкът от септември мина без никакви опити за контакти, също и целият октомври, който в Париж бе окъпан от слънце. Беше по-топъл от обичайното за радост на всички шпиони, незнайните герои на операцията. През първата седмица на ноември екипът бе обзет от нещо, което се доближаваше до ужасна паника. Дори обичайно спокойният Пол Русо бе извън кожата си, но на него трябваше да му бъде простено. Шефът му и министърът му дишаха във врата, както и президентът, който бе прекалено слаб политически, за да оцелее след още един терористичен атентат на френска земя. Президентът скоро щеше да пътува до Вашингтон за среща с американския си колега и Русо бе безкрайно благодарен за това.

Натали се държеше като войник, но очевидно започваше да се уморява от двойствения си живот и страховитото предградие. Нямаше повече събирания на екипа; комуникираха с нея само със съобщения. Проверките на състоянието ѝ неизменно предизвикваха троснати отговори. Казваше, че е добре. Всичко било наред. Било ѝ скучно. Била самотна. В почивните дни, когато не ходеше в клиниката, обикаляше предградието с наземната железница и побъркваше наблюдателите си по улиците в центъра на Париж. По време на една такава разходка тя бе нападната от французойка, почитателка на Националния фронт, която се заяде с хиджаба ѝ. Натали отвърна на огъня и скоро двете жени бяха пред бой на оживен ъгъл. Ако не беше полицаят, който да ги разтърве, със сигурност щяха да се хванат за косите.

— Впечатляващо представление — каза Пол Русо на Габриел същата вечер в централата на група „Алфа“ на Рю дьо Гренел. — Да се надяваме, че Саладин е гледал.

— Да — подсмихна се Габриел. — Да се надяваме.

Но дали той изобщо беше жив? И ако е така, дали вече не беше изгубил вяра в жената, която го бе спасила? Това бе най-големият им страх: че операцията на Саладин е започнала, а д-р Лейла Хадауи бе останала извън плановете им.

Междувременно системата светеше в червено. Европейските столици, включително и Париж, бяха под тревога. Департаментът за вътрешна сигурност във Вашингтон с неохота повиши готовността си, макар публично президентът да продължаваше да омаловажава опасността. Фактът че предупрежденията идваха и отминаваха, сякаш подкрепяше позицията му, че групировката нямаше сили да извърши голям терористичен акт на американска земя. Бе подписано споразумение за климатичните промени, известна попзвезда пусна дългоочакван албум, фондовата борса в Китай се срина и скоро светът забрави за заплахата.

Само че светът нямаше представа за това, което знаеха Габриел, Натали и останалите от екипа. Някъде в Ирак или Сирия се намираше мъж, който се наричаше Саладин. Той не беше бълнуващ фанатик, а разумен човек, сунит националист, най-вероятно бивш шпионин. Бе получил две рани от шрапнели от дясната страна на тялото си — една в гърдите и една в бедрото. Ако беше подвижен, почти сигурно му трябваха бастун или патерици. Белезите от раните го правеха лесен за идентифициране. Същото важеше и за амбициите му. Той планираше да проведе толкова жестока атака, че Западът да няма друг избор, освен да нападне ислямския халифат. Армиите на Рим и мъжете с черни знамена и дълги коси и бради щяха да се сблъскат на място, наречено Дабик, в полетата на Северна Сирия. Мъжете, които вееха черни знамена, щяха да победят и да поставят началото на поредица от апокалиптични събития, които да доведат до появата на Махди, последния месия, и края на дните.

Но дори в светия град Йерусалим, крайната цел на Саладин, цареше объркване. Бяха минали няколко месеца от деня, в който Габриел вече трябваше да е поел контрол над Службата, и дори министър-председателят, съучастник в отлагането, губеше търпение. Имаше съюзник в лицето на Ари Шамрон, който никога не бе подкрепял това отлагане. Изнервеният Шамрон се обади на послушен журналист и му съобщи — анонимно, разбира се, — че промяната в ръководството на Службата е неизбежна и е въпрос на дни това да се случи. Той също така предположи, че изборът на министър-председателя за този пост ще бъде, меко казано, изненадващ. Последва вълна от нажежени медийни спекулации. Много имена се спрягаха, макар това на Габриел Алон да бе споменато само мимолетно и с тъга. Габриел беше шефът, който така и не се бе състоял. Габриел беше мъртъв.

А той, разбира се, бе уморен от часовата разлика, тревожен и притеснен, че прецизно планираната и изпълнена операция е била напразна, но си беше съвсем жив. В един петъчен следобед в средата на ноември Габриел се върна в Йерусалим след няколко дни в Париж с надеждата да прекара спокоен уикенд с жена си и децата. Но само минути след пристигането му Киара му съобщи, че същата вечер ги очакват на вечеря у Шамрон в Тиберия.

— Няма начин — каза Габриел.

— Шабат е — отговори Киара. Не добави нищо повече. Тя бе дъщеря на главния равин на Венеция. В света на Киара шабат беше най-големият аргумент, други не бяха необходими. Случаят бе приключен.

— Прекалено съм уморен. Обади се на Геула и ѝ кажи, че ще отидем друга вечер.

— Ти ѝ се обади.

Той го направи. Разговорът беше кратък, по-малко от минута.

— Какво каза тя?

— Каза, че е шабат.

— Това ли бе всичко?

— Не. Каза, че Ари не е добре.

— Цяла есен боледува. Беше прекалено зает, за да забележиш, и Геула не искаше да те тревожи.

— От какво този път?

Тя сви рамене.

— Твоят абба[18] остарява, Габриел.

Придвижването на семейство Алон не беше лесна работа. Столчетата за кола на децата трябваше да бъдат закопчани за задната седалка на джипа на Габриел, следван от още един автомобил. Керванът потегли през клисурата Баб ал Уад в час пик, подкара с бясна скорост на север към крайбрежната равнина и след това на запад през Галилея.

Меденожълтата вила на Шамрон се намираше на върха на отвесна скала с изглед към езерото. В началото на алеята, водеща към нея, имаше пропускателен пункт с охранител, който пазеше металната порта. Беше като влизане във военна база на враждебна държава.

Точно преди залез-слънце керванът спря пред входа на вилата. Геула Шамрон стоеше на стъпалата и почукваше по часовника си, за да покаже, че трябва да побързат, ако искат да запалят свещите навреме. Габриел внесе децата вътре, докато Киара се погрижи за храната, която приготви следобед. Геула също бе готвила от сутринта. Имаше достатъчно да нахранят цяла тълпа.

Описанието, което Киара направи на крехкото здраве на Шамрон, накара Габриел да очаква най-лошото, затова изпита огромно облекчение, когато видя, че той изглежда доста добре. Дори по-добре от последния път, в който го бе видял. Беше облечен, както обикновено, в бяла памучна риза и изгладени жълтеникавокафяви панталони, макар че тази вечер бе добавил и морскосиня жилетка заради ноемврийския хлад. От косата му не бе останало много и кожата му бе бледа и прозрачна, но сините му очи заискриха силно иззад грозните метални очила, когато Габриел влезе, понесъл двете си деца. Шамрон вдигна покритите си с петна ръце, които бяха прекалено големи за такъв дребен човек, и Габриел без страх му повери Рафаел. Шамрон внимателно го пое, сякаш беше граната без предпазител, и зашепна глупости в ухото му с ужасния си полски акцент. Когато Рафаел се засмя, Габриел се почувства доволен, че е дошъл.

Той бе отгледан в дом, в който религията не беше на почит. Ала щом Геула приближаваше светлината от свещите за шабат към очите си, докато произнасяше благословията, той си помисли, че това бе най-красивото нещо, което някога е виждал. След това Шамрон произнесе благословии за хляба и виното с еврейската интонация от неговата младост и вечерята започна. Още преди Габриел да опита от блюдата, Шамрон понечи да го разпита за операцията, но Геула умело смени темата към децата. Киара им разказа с какво ги храни, колко са пораснали и кои думички произнасят за пръв път. Габриел само бегло беше следил промените през дългите месеци на отсъствие. След няколко седмици щяха пак да се съберат в Тиберия, за да празнуват първия рожден ден на малките. Той се чудеше дали Саладин щеше да му позволи да присъства на тържеството.

През повечето време обаче се опитваше да не мисли за работата си, за да успее да се наслади на вечерта и компанията на семейството си. Не се осмеляваше да си изключи телефона, но не проверяваше за новини от Париж. Не беше необходимо. Знаеше, че след няколко минути Натали щеше да си тръгне от клиниката по булевард „Виктор Юго“ в предградието Обервийе. Може би щеше да отиде до кафенето, за да хапне и пийне нещо, или пък щеше да се отправи директно към апартамента си, за да прекара вечерта сама. Габриел почувства пареща вина: Натали също би трябвало да прекарва шабат в компанията на семейството си. Чудеше се колко още щеше да издържи. Надяваше се да е достатъчно дълго, че да дочака обаждане от Саладин.

Шамрон бе мълчалив по време на вечерята, защото общите приказки никога не са били силната му страна. След като допи кафето си, той облече старото си пилотско кожено яке и изведе Габриел на терасата. Тя гледаше на изток към сребристата повърхност на езерото и внушителните черни очертания на Голанските възвишения. Зад тях беше връх Арбел със своята старинна синагога и пещерна крепост, а на югоизточния склон се намираше малък град със същото име. Градчето някога е било арабско село на име Хитин, а много преди това, преди хиляда години, е било познато като Хатин. Точно там, на един хвърлей от мястото, където сега стояха Габриел и Шамрон, онзи Саладин, истинският, бе смазал армиите на Рим.

Шамрон запали две газови печки, защото навън захладняваше. После, след като се защити от вялата атака на Габриел, запали и една от своите турски цигари. Седяха на два стола в края на терасата, Габриел бе отдясно на Шамрон, а телефонът му лежеше на малката маса между тях. Луната плуваше високо над Голанските възвишения и хвърляше благосклонна светлина върху земите на халифата. Иззад тях през отворената врата, долитаха гласовете на Геула и Киара и гукането и смехът на децата.

— Забелязал ли си — попита Шамрон — колко много синът ти прилича на Даниел?

— Трудно е да не забележа.

— Шокиращо е.

— Да — кимна Габриел, вперил очи в луната.

— Ти си късметлия.

— Нима?

— Човек рядко получава втори шанс да бъде щастлив.

— Само че с щастието — каза Габриел — идва и вината.

— Няма за какво да се чувстваш виновен. Аз те вербувах. И аз ти позволих да вземеш жена си и детето си във Виена. Ако някой трябва да се чувства виновен — заяви сериозно Шамрон, — това съм аз. И си припомням вината си всеки път, когато погледна лицето на сина ти.

— И всеки път, когато облечеш това старо яке.

Шамрон бе скъсал якето на дясното си рамо в бързината, когато се качваше на колата си в нощта на атентата във Виена. Така и не го бе зашил — това бе следа от Даниел. Зад тях долитаха тихите гласове на жените и смехът на едно от децата, ала на кое точно, Габриел не можеше да определи. Да, мислеше си той, беше щастлив. Но не минаваше и час, без да си спомни как държи безжизненото тяло на сина си и издърпва жена си иззад волана на горящата кола. Щастието бе наказанието, задето беше оцелял.

— Хареса ми статията за предстоящата смяна на ръководството в Службата.

— Така ли? — Шамрон изглеждаше доволен от смяната на темата. — Радвам се.

— Това бе долно, Ари, дори и по твоите стандарти.

— Никога не съм вярвал в чистата битка. Затова съм шпионин, а не войник.

— Това бе разрушително — тихо отрони Габриел.

— Затова го направих.

— Министър-председателят знае ли, че ти стоиш зад това?

— А ти кой, мислиш, ме накара да го направя? — Шамрон вдигна цигарата към устните си с трепереща ръка. — Тази ситуация — каза той презрително — продължава прекалено дълго.

— Провеждам операция.

— Можеш едновременно да вървиш и да дъвчеш дъвка.

— Какво имаш предвид?

— Аз бях оперативен шеф — отговори Шамрон — и очаквам и ти да бъдеш такъв.

— В минутата, в която хората от мрежата на Саладин се свържат с Натали, ще трябва да влезем във война. Не мога да се занимавам с проблемите на „Човешки ресурси“ и кой къде има право да паркира, докато се опитвам да предотвратя следващия атентат.

— Ако изобщо се свържат с нея. — Шамрон бавно загаси цигарата си. — Два месеца и половина са много време.

— Два месеца и половина са нищо и ти го знаеш. Освен това отговаря на профила на мрежата. Сафия Бурихан е била спяща клетка много по-дълго след завръщането си от Сирия. Толкова спяща, че французите са изгубили интерес към нея. Саладин е искал да се случи точно това.

— Боя се, че министър-председателят не е готов да чака още много. Нито пък аз.

— Така ли? Хубаво е да знам, че премиерът все още те слуша.

— Кое те кара да мислиш, че някога е преставал? — Старата запалка „Зипо“ на Шамрон светна. Той докосна с пламъка края на нова цигара.

— Колко още може да изчака? — попита Габриел.

— Ако мрежата на Саладин не направи контакт с Натали до следващия петък, министър-председателят ще обяви назначаването ти по телевизията. А следващата неделя ще присъстваш на първото си заседание на кабинета като шеф на Службата.

— И кога премиерът планираше да ми каже това?

— Казва ти го сега — обясни Ари.

— А защо е това внезапно бързане?

— Политика — каза Шамрон. — Има опасност коалицията на министър-председателя да се разцепи. Той има нужда от нова енергия и е убеден, че ти ще му я дадеш.

— Нямам никакъв интерес да го спасявам политически — нито сега, нито друг път.

— Може ли да ти дам един съвет, синко?

— Щом се налага.

— Някой ден ще направиш грешка. Ще последва скандал и провал на операция. И ще имаш нужда министър-председателят да те спаси. Не го отблъсквай.

— Надявам се да сведа провалите и скандалите до минимум.

— Моля те, недей. Не забравяй, че кариера без скандал…

— Не е никаква кариера.

— Все пак си ме слушал.

— И то всяка твоя дума.

Шамрон вдигна уморените си очи към Голанските възвишения.

— Къде предполагаш, че е той?

— Саладин ли?

Ари кимна.

— Американците мислят, че е някъде край Мосул.

— Не питам американците, а теб.

— Нямам представа.

— На твое място бих избягвал използването на такива изрази, когато информирам министър-председателя.

— Ще го имам предвид.

Настъпи кратко мълчание.

— Вярно ли е, че му е спасила живота? — попита Шамрон.

— Боя се, че да.

— И за отплата Саладин ще я прати на сигурна смърт.

— Ако имаме късмет.

Точно тогава телефонът на Габриел светна. Екранът освети лицето му, докато четеше съобщението. Шамрон виждаше, че се усмихва.

— Добри новини? — попита той.

— Много добри.

— Какво става?

— Изглежда, съм получил помилване.

— От министър-председателя ли?

— Не — каза Габриел, докато изключваше телефона си. — От Саладин.

47.

Аман, Йордания

Габриел се върна на улица „Наркис“ колкото да хвърли няколко дрехи в куфара. След това се качи на задната седалка на своя джип и поеха с бясна скорост през Западния бряг към летище „Кралица Алия“ в Аман, където един от самолетите „Гълфстрийм“ на Негово Величество бе зареден с гориво и готов за полет. Фарид Баракат се бе изтегнал на една от кожените седалки с разхлабена вратовръзка, изглеждаше като доволно юпи в края на тежък, но печеливш ден. Самолетът започна да рулира още преди Габриел да се настани и миг по-късно вече бе във въздуха. Все още набираше скорост, когато прелетя над Йерусалим.

— Погледни селищата… — Фарид посочи към редиците жълти улични лампи, които се спускаха по древните хълмове към Западния бряг. — С всяка година стават все повече и повече. Със скоростта, с която строите, Аман скоро ще стане предградие на Йерусалим.

Габриел обаче се взираше в нещо друго — стара варовикова жилищна сграда към края на улица „Наркис“, където жена му и децата му спяха спокойно заради хора като него.

— Може би това беше грешка — каза той тихо.

— Да не би да предпочиташ да летиш с „Ел Ал“?

— Мога да получа храна, която е кашер, и няма да ми се налага да слушам лекция за злините, идващи от Израел.

— Боя се, че нямаме кашер на борда.

— Не се тревожи, Фарид, вече ядох.

— Нещо за пиене? Какво ще кажеш за един филм? Негово Величество получава всички нови американски филми от приятелите си в Холивуд.

— Мисля, че просто ще поспя.

— Мъдро решение.

Фарид изключи лампата над седалката си, докато „Гълфстрийм“-ът напускаше израелското въздушно пространство, и скоро спеше дълбоко. Габриел никога не можеше да заспи в самолет — недостатък, който дори напълно спускащите се седалки не бяха в състояние да променят. Поръча си кафе гледайки отнесено глупавия филм, който течеше на личния му екран. И телефонът не му носеше забавление. Самолетът имаше безжичен интернет, ала преди да пресече йорданската граница, Габриел го бе изключил. По принцип беше по-добре да не се регистрира в мрежата на монарха или в някоя израелска.

На час път от източния бряг на Съединените щати Фарид спокойно се събуди, сякаш невидим иконом го бе потупал леко по рамото. Стана, отиде в личните покои на Негово Величество, където се избръсна, взе си душ и се преоблече в нов костюм с вратовръзка. Екипажът му донесе обилна английска закуска. Той вдигна капака на чайника и помириса. Чаят „Ърл Грей“ бе приготвен толкова силен, колкото искаше.

— За теб нищо ли? — попита йорданецът.

— Хапнах, докато ти спеше — излъга Габриел.

— Можеш да ползваш покоите на Негово Величество.

— Просто ще си открадна хавлиена кърпа за спомен.

Самолетът кацна на летище „Дълес“ в мрачната дъждовна сутрин и рулира до отдалечен хангар. Там чакаха три черни джипа с изцяло американски екип от охранители. Габриел и Фарид се качиха в единия и потеглиха по шосе „Дълес“ към магистрала I-495. Разузнавателният комплекс „Либърти Кросинг“, център на националната сигурност на Вашингтон след 11 септември, бе разположен на десетина декара край огромната магистрала. Но тяхната цел беше на няколко километра по-далече в източна посока по магистрала 123. Тя беше Разузнавателният център „Джордж Буш“, известен още като централата на ЦРУ.

След като преминаха през строго охранявания пропускателен пункт, те продължиха към подземен паркинг, където се качиха на асансьор, който ги отведе на седмия етаж в сградата на централата. В облицованото с ламперия фоайе ги чакаше охрана, за да ги освободи от мобилните им телефони. Фарид прилежно предаде своя, но Габриел отказа. Последва кратко спречкване, преди да му бъде позволено да продължи.

— Защо никога не съм се сещал за това? — промърмори Фарид, докато крачеха мълчаливо по покрития с дебел килим коридор.

— Те какво си мислят, че ще направя? Ще се подслушвам сам?

Отведоха ги в голяма конферентна зала с прозорци, от които се виждаха горите покрай Потомак. Ейдриън Картър ги чакаше сам. Беше облечен в син блейзър и намачкани бежови спортни панталони, облеклото на шпионина за събота сутринта. Изглеждаше определено недоволен да види двамата си най-близки съюзници от Близкия изток.

— Предполагам, че това не е приятелска визита.

— Боя се, че не — рече Габриел.

— И какво имате?

— Билет за самолета, хотелска резервация, кола под наем.

— Какво означава това?

— Значи, че младежкият отбор се кани да сътвори огромен терористичен атентат на американска земя.

Лицето на Картър посивя. Той мълчеше.

— Простено ли ми е, Ейдриън?

— Зависи.

— От какво?

— Дали можеш да ми помогнеш да го спрем.

* * *

— С кой полет пристига тя?

— Петдесет и четири на „Ер Франс“.

— Кога?

— Във вторник.

— Няколко часа преди да кацне самолетът с френския президент.

— Съмнявам се, че това е съвпадение.

— Кой хотел?

— „Кий Бридж Мариот“.

— А колата под наем?

— „Херц“.

— Предполагам, че не са ѝ съобщили целта.

— Съжалявам, Ейдриън, но това не е в стила на Саладин.

— Струваше си да попитам. Все пак тя му е спасила живота.

Габриел се намръщи, но не каза нищо.

— Вероятно — продължи Картър — възнамерявате да я оставите да се качи на самолета.

— С твое одобрение — кимна Габриел. — А ти ще проявиш мъдрост и ще я пуснеш в страната.

— Да я поставя под наблюдение — това ли предлагате? Да чакам членовете на терористичната клетка да се свържат с нея? Да ги арестувам, преди да успеят да ударят?

— Имаш ли по-добра идея?

— Ами ако тя не е единствената терористка? Ако има и други екипи? Други цели?

— Трябва да приемеш, че има други екипи и други цели, Ейдриън. Всъщност много други. Саладин е обяснил на Натали, че ще стане част от нещо голямо, толкова голямо, че Съединените щати няма да имат друг избор, освен да настъпят в Сирия.

— Ами ако не се свържат с нея? Или ако тя е част от втора вълна от атаки?

— Прости ми, че не ти нося на поднос целия заговор, Ейдриън, но нещата не стават така в реалния свят.

Фарид Баракат се усмихна. Не му се случваше често да седи на първия ред, докато американците и израелците се карат.

— Каква част от плана знае Джалал Насер? — заинтересува се Картър.

— Да му се обадя ли да го питам? Сигурен съм, че с удоволствие ще ни помогне.

— Може би е време да го приберем, за да си поговорим.

Фарид поклати мрачно глава.

— Лоша идея.

— Защо?

— Защото най-вероятно не е запознат с цялата картина. Освен това — добави Фарид, — ако арестуваме Джалал, това ще прати сигнал на Саладин, че мрежата е компрометирана.

— Може би точно този сигнал би трябвало да му пратим.

— Той ще избухне, Ейдриън. Ще те удари по всички възможни начини.

Картър бавно въздъхна.

— Кой се занимава с наблюдението в Лондон?

— Работим съвместно с британците.

— Искам да вляза и в този екип.

— Трима са много, Ейдриън.

— Не ми пука! — Картър смръщено погледна ръчния си часовник. Беше осем и половина в събота сутринта. — Защо тези неща винаги се случват през уикенда? — Те му отвърнаха с мълчание и той вдигна очи към Габриел. — След минути няколкостотин служители на моето правителство ще научат, че Службата има агент, внедрен дълбоко в ИДИЛ. Готови ли сте за това?

— Иначе не бих дошъл тук.

— Щом се качи на самолета, тя вече не е ваш агент. Става наш агент и операцията ще е наша. Ясно?

— Добре — съгласи се Габриел. — Ала каквото и да правиш, погрижи се на всяка цена нищо да не ѝ се случи.

Картър посегна към телефона и набра някакъв номер.

— Трябва да говоря с директора. Веднага.

48.

Арлингтън, Вирджиния

Касам ел Бана се събуди от призива за молитва. Пак не си спомняше какво точно бе сънувал — сънищата, също като удоволствието, му се изплъзваха. От ранна детска възраст, още като момче от делтата на Нил в Египет, той вярваше, че му е отредено величие. Учеше усърдно в училище, а после го приеха в сравнително престижен университет в Източните Съединени щати, където след дълга борба беше успял да убеди американците да го оставят да работи в страната. И за всичките му усилия бе възнаграден с живот в непрекъсната скука. Това бе типично американската скука на уличните задръствания, дълговете по кредитните карти, бързото хранене, пътуванията през уикендите до мола „Тайсънс Корнър“, където разхождаше сина си покрай витрини със снимки на незабулени полуголи жени. Дълго време обвиняваше Аллах за съдбата си. Защо му бе дал видения за величие, а след това го бе направил обикновен човек? Нещо повече, лудата амбиция на Касам го бе принудила да живее в Дома на войната, в страната на неверници. След много размишления обаче той стигна до извода, че Аллах неслучайно го е пратил в Америка. Аллах бе посочил на Касам ел Бана пътя към величието. А с величието щеше да дойде и безсмъртието.

Касам вдигна самсунга си от нощното шкафче и спря металическия носов вой на мюезина. Амина не се събуди. Беше забелязал, че тя не се събуждаше от нищо — плач на дете, гръмотевици, потракване на пръстите му по клавиатурата на лаптопа… Амина също така бе разочарована, ала не от Аллах, а от Касам. Тя бе дошла в Америка с видения от американско риалити шоу за живот в Бел Еър, но се озова на ъгъла до бакалията край Карлин Спрингс Роуд. Жената хокаше всекидневно Касам, че не успява да спечели достатъчно пари, и се утешаваше, като ги вкарваше още по-дълбоко в дългове. Последната ѝ придобивка бе нова луксозна кола. Търговците бяха одобрили покупката въпреки ужасния им кредитен рейтинг. Това можеше да се случи само в Америка, помисли си Касам.

Той се измъкна безшумно от леглото, постла малко килимче и се помоли за пръв път този ден. Докосваше пода с чело съвсем леко, за да не получи синина от молитва, позната още като забиба — арабската дума за тъмна стафида. Такива синини имаха религиозните мъже от неговото село. Ислямът не бе оставил видими следи по Касам. Той не се молеше в джамиите в Северна Вирджиния и доколкото бе възможно, избягваше другите мюсюлмани. Дори опита да промени арабското си име. На последното си работно място — малка компютърна консултантска фирма, беше познат като Кю или Кюбан, което му харесваше заради леко испанското и хип-хоп звучене.

Не бил един от онези мюсюлмани с лице на земята и задник във въздуха, обясняваше той на английски с лек акцент пред колегите си, докато пиеха бира. Бил дошъл в Америка, защото искал да избяга от всичко това. Да, жена му носела хиджаб, ала то имало повече общо с традицията и модата, отколкото с вярата. И макар че бил кръстил сина си Мохамед, това нямало нищо общо с Пророка. Това поне беше вярно. Касам ел Бана бе нарекъл сина си на Мохамед Ата, лидера на заговора от 11 септември. Ата, също като Касам, бе син на делтата на Нил. И това не беше единственото общо нещо между тях.

След като приключи с молитвите, Касам стана и слезе тихо в кухнята, където сложи капсула френско кафе в машината. После във всекидневната направи двеста лицеви опори и петстотин коремни преси. Двете тренировки на ден бяха променили тялото му. Вече не беше кльощавото хлапе от делтата на Нил; имаше тяло на ММА борец. Освен това бе станал майстор по карате и бразилско жиу-жицу. Касам ел Бана, Кюбан, беше машина за убиване.

Завърши тренировката с няколко смъртоносни движения от двете бойни изкуства и след това се върна горе. Амина все още спеше, Мохамед — също. Касам използваше третата спалня на малката къща за кабинет, който беше превърнал в хакерски рай. Влезе, седна на един от трите компютъра и бързо мина през десетина имейл акаунта и страници в социалните мрежи. Още няколко траквания по клавишите го отведоха през вратата на тъмната мрежа, в мрачния интернет свят, скрит под повърхността на официалния. Там можеше да проникне само потребител с правилните протоколи, портове, пароли и софтуерни приложения. Касам беше компютърен специалист и имаше всичко необходимо за това.

Той мина лесно през вратата и скоро се озова пред друга. Правилната парола го пусна през нея, текст му пожела мир и попита каква работа има тук. Той написа отговора си в съответното поле и след кратко забавяне получи съобщение да изчака.

— Ал-хамду ли-ллах — отрони тихо той.

Сърцето му заби по-силно, отколкото по време на тежките му тренировки. Трябваше да въведе паролата два пъти, защото в бързината я сбърка. Отначало текстът, който се появи, изглеждаше безсмислен — редове от букви и цифри без очевидна връзка, — ала правилната парола го превърна в смислен. Касам зачете бавно, защото съобщението не можеше да бъде разпечатано, запазено, копирано или свалено. Самите думи също бяха кодирани, макар той да знаеше точно какво означават. Аллах най-накрая го бе поставил на пътя към величието. А с величието, помисли си той, идваше безсмъртието.

* * *

Габриел отказа поканата на Картър да го придружи до Белия дом. Единствената му предишна среща с президента беше напрегната и присъствието му в Западното крило щеше да бъде само безполезно отклоняване на вниманието. Беше далеч по-добре да остави Ейдриън сам да съобщи на администрацията, че американската страна всеки момент щеше да бъде нападната от групировка, която президентът някога бе отписал като слаба и неефективна. Такава новина от устата на израелец щеше само да предизвика скептицизъм — нещо, което не можеха да си позволят.

Габриел обаче прие предложените от Картър тайна квартира на Ен Стрийт, джип на Управлението и охрана. След като си тръгна от Лангли, той се отправи към израелското посолство в далечния Северозападен Вашингтон. Там, в сигурната комуникационна крипта на Службата, провери екипите си в Париж и Лондон, после се обади на Пол Русо в кабинета му на Рю дьо Гренел. Русо току-що се бе върнал от Елисейския дворец, където бе предал същото съобщение, което Ейдриън Картър предаваше в Белия дом. ИДИЛ беше планирала атака на американска земя — най-вероятно за времето, в което френският президент щеше да бъде там.

— Какво друго има в графика му освен срещата в Белия дом с президента и официалната вечеря? — попита Габриел.

— Коктейл във френското посолство — отговори Русо.

— Отменете го.

— Той отказва да прави каквито и да е промени в графика.

— Колко смело от негова страна.

— Изглежда, че и той точно така мисли.

— Колко скоро можеш да дойдеш тук?

— Пристигам в понеделник вечер с първия екип. Ще отседнем в „Четири сезона“.

— Да се видим на вечеря?

— Готово.

От посолството Габриел отиде в тайната квартира за няколко часа крайно необходим сън. Картър го събуди в късния следобед.

— Готови сме — беше всичко, което каза.

— Говори ли с президента?

— За около минута-две.

— Как прие новината?

— Толкова добре, колкото може да се очаква.

— Моето име беше ли споменато?

— О, да.

— И какво?

— Праща ти поздрави.

— Само това ли?

— Поне знае името ти. Мен все още ме нарича Андрю.

Габриел се опита пак да заспи, но не се получи, затова си взе душ и се преоблече. После, придружен от охраната от Управлението, излезе от тайната квартира в последните светли минути от деня. Въздухът бе натежал от приближаваща буря; меднозлатисти листа покриваха червените тротоари. Пи кафе със сметана в сладкарница на Уисконсин Авеню и след това тръгна през Ист Вилидж на Джорджтаун към Ем Стрийт и нейните многобройни магазини, ресторанти и хотели.

Да, мислеше си той, онези щяха да имат други екипи и други цели. И дори да успеят да предотвратят атентата на д-р Лейла Хадауи, най-вероятно след няколко дни пак щеше да има американци, загинали в собствената си страна. И то заради идеология и вяра, родени в регион, който повечето от тях не можеха да намерят на картата. Нямаше как да се разберат разумно с врага, нито да го отпишат. Врагът не се усмири след американското оттегляне от ислямския свят. Америка може и да си бе тръгнала от Близкия изток, мислеше си Габриел, но Близкият изток я бе последвал у дома.

Изведнъж небесата сякаш се продъниха и ненадейният порой накара пешеходците по Ем Стрийт да се разбягат в търсене на подслон. Габриел ги погледа известно време, представяйки си, че те бягаха от нещо друго — мъже с дълги коси и бради, с фамилии, взети от родните им градове. Появата на джипа до тротоара го върна обратно в настоящето. Той се качи с подгизнало кожено яке и пое обратно към Ен Стрийт в дъжда.

49.

Александрия, Вирджиния

Същият дъжд, който окъпа Джорджтаун, се сипеше и върху скромния корейски седан на Касам ел Бана, докато се движеше по трилентовия участък на магистрала 7. Беше казал на Амина, че трябва да излезе по работа. Това бе лъжа, но само малка. Още преди година Касам бе напуснал старата си компютърна консултантска фирма. Беше обяснил на колегите си и жена си, че започва собствен бизнес, поемайки рискован ход в пренаселения технически бранш в Северна Вирджиния. Истинската причина за кариерната промяна обаче се криеше другаде. Касам бе напуснал предишното си работно място, защото имаше нужда от нещо по-ценно от парите. Трябваше му време. Не можеше повече да играе по свирката на Лари Блекбърн, стария му шеф, чиято уста дъхаше на канализация, тъй като беше тайно пристрастен към обезболяващи. А и си падаше по евтини салвадорски проститутки. Касам сега бе задължен на човек с много по-големи амбиции. Не знаеше истинското му име, само бойния му псевдоним. Беше от Ирак и го наричаха Саладин.

Не беше изненадващо, че приключението на Касам бе започнало в киберпространството, където с внимателно защитена самоличност той бе задоволявал неутолимия си апетит за кръвта и бомбите на джихадисткото порно — апетит, който бе развил по време на американската окупация на Ирак. Тогава все още беше в университета. Една вечер, след мизерен работен ден и кошмарно пътуване до дома, той почука на кибервратата на вербовчик на ИДИЛ и поиска да пътува за Сирия, за да стане боец. Вербовчикът направи свои собствени проучвания и убеди Касам да остане в предградията на Вашингтон. Не след дълго, в рамките на около месец, той осъзна, че го следят. Отначало се уплаши, че са от ФБР, но скоро се убеди, че вижда непрекъснато един и същи мъж. Докато най-накрая непознатият се доближи до Касам в едно кафене до „Севън Корнърс“ и се представи. Беше йорданец, който живееше в Лондон. Казваше се Джалал Насер.

Валеше като из ведро, приличаше повече на лятна гръмотевична буря, отколкото на бавен и напоителен есенен дъжд. Може би описанията за Деня на Страшния съд все пак бяха верни, помисли си той. Може би земята бе неизлечимо болна. Той продължи по магистрала 7 към центъра на Александрия и пое към индустриалния парк на Айзенхауер Авеню. Там, сгушен между работилница за поправка на автомобилни двигатели и стрелбище, се намираше офисът на транспортната фирма „Доминиън“. Два товарни камиона на компанията, произведени в Америка, бяха паркирани отпред. Още два се намираха на етажа на склада, където стояха от шест месеца. Касам ел Бана се водеше по документи за собственик на транспортната компания. Имаше дванайсет служители. Седем наскоро бяха пристигнали в Америка, петима бяха американски граждани. Всички бяха членове на ИДИЛ.

Касам не влезе в сградата на транспортното предприятие. Вместо това включи хронометъра на мобилния си телефон и се върна на Айзенхауер Авеню. Корейският му седан беше бърз и повратлив, но сега го караше с бавната, тромава скорост на натоварен догоре камион. Излезе по отбивката от Айзенхауер Авеню и пое към магистрала I-495, а оттам — по посока на часовниковата стрелка, към магистрала 123 в Тайсънс. Когато наближаваше Андерсън Роуд, светофарът светна жълто. Обикновено Касам щеше да натисне газта до ламарината. Но сега, представяйки си, че е зад волана на натоварен камион, намали и спря.

Когато светна зелено, Касам потегли толкова бавно, че шофьорът зад него премигна с фарове и натисна клаксона. Без да му трепне окото, той продължи да кара осем километра под ограничението за скоростта до Люинсвил Роуд, където зави наляво. Оставаше по-малко от половин километър до кръстовището с Тайсънс Маклийн Драйв. Вляво пътят леко се издигаше към нещо, което приличаше на сградите на високотехнологична фирма. Касам зави надясно и спря до яркожълт пътен знак, който предупреждаваше шофьорите да се оглеждат за деца. Касам обаче погледна телефона си: 24:23:45… 24:23:46… 24:23:47… 24:23:48…

Когато станаха точно двайсет и пет минути, той се усмихна и прошепна:

— Бум!

50.

Джорджтаун

Дъждът валя упорито през остатъка от уикенда и превърна Вашингтон в блатото, което някога е бил. Габриел се усещаше като затворник в тайната квартира на Ен Стрийт. Веднъж на ден ходеше до израелското посолство, за да провери екипите на терен и да се чуе с хората от булевард „Цар Саул“, и веднъж на ден Ейдриън Картър му се обаждаше с новини. ФБР и другите агенции от американската разузнавателна общност строго следяха над хиляда потвърдени или заподозрени членове на ИДИЛ.

— И нито един от тях — каза Картър — не изглежда като човек, който прави последни приготовления за атентат.

— Има само един проблем, Ейдриън.

— Какъв?

— ФБР наблюдава погрешните хора.

В понеделник следобед дъждът попрестана и вечерта през оредяващите облаци се виждаха няколко звезди. Габриел искаше да отиде пеш до „Четири сезона“ за вечерята с Пол Русо, но охранителите му от ЦРУ надделяха и го закараха с джипа. Оставиха го пред покрития вход на хотела и той влезе във фоайето, следван само от един бодигард. Няколко френски държавни служители с уморени погледи и измачкани от трансатлантическия полет костюми чакаха на рецепцията. Стояха зад висок широкоплещест мъж с вид на арабин, който сякаш бе взел назаем лондонския шивач на Фарид. Само този мъж забеляза слабия израелец, придружаван от американски охранител. Погледите им за кратко се срещнаха. След това непознатият отново обърна очи към жената на рецепцията. Габриел огледа гърба му, докато минаваше. Стори му се невъоръжен. До дясната му обувка стоеше изправено кожено дипломатическо куфарче. А на предната част на рецепцията бе подпрян лакиран черен елегантен бастун.

Габриел премина през фоайето и влезе в ресторанта. Барът сякаш беше превзет от конференция на трудно чуващите. Каза на управителя име, което не бе неговото, и бе заведен до маса с изглед към Рок Крийк Паркуей. И което беше още по-хубаво, оттам добре се виждаше фоайето, където високият, безупречно облечен арабин сега вървеше, накуцвайки, към асансьорите.

* * *

Беше поискал апартамент на най-горния етаж на хотела. Молбата му бе изпълнена — не на последно място, защото управителят на хотела вярваше, че той е далечен роднина на краля на Саудитска Арабия. Малко след като влезе в стаята си, на вратата дискретно се почука. Беше носачът с багажа му. Високият арабин се възхищаваше на гледката от прозореца си, докато носачът, африканец, окачваше калъфа му за костюми в дрешника и поставяше куфарите на рафт в спалнята. Последва обичайното, предшестващо бакшиша бъбрене с много предложения за допълнителна помощ, но нова банкнота от двайсет долара отпрати изпълнения с благодарност носач през вратата. Тя тихо се затвори и високият арабин остана пак сам.

Очите му бяха впити в трафика по Рок Крийк Паркуей. Мислите му обаче бяха насочени към човека, когото беше срещнал във фоайето — мъжа с посребрените слепоочия и запомнящи се зелени очи. Беше почти сигурен, че го е виждал и преди, не лично, а на снимки и в новините. Възможно беше да се е объркал. Всъщност, помисли си той, най-вероятно случаят бе такъв. Въпреки това, предпочете да се довери на инстинктите си, както отдавна се бе научил. Те бяха изострени като бръснач през дългите години, в които бе служил на най-жестокия диктатор в Арабския свят. И му бяха помагали да оцелее в дългата битка срещу американците, когато много други мъже като него бяха изпарени от бомбите, падащи от небето като внезапни светкавици.

Извади лаптоп от дипломатическото си куфарче и се свърза с безжичния интернет на хотела. Тъй като „Четири сезона“ бе популярен с това, че в него отсядат много видни гости, АНС без съмнение бе проникнала в системата. Това нямаше значение, харддрайвът на компютъра му беше чист като сълза. Отвори интернет браузър и написа име в полето за търсене. На екрана се появиха няколко снимки, сред които една от лондонския вестник „Телеграф“, на която се виждаше как дребен мъж тича по пътеката през Уестминстърското абатство с оръжие в ръка. Към снимката имаше статия от репортерка на име Саманта Кук за смъртта на този мъж. Изглежда, репортерката се бе объркала, тъй като героят на нейната статия току-що бе пресякъл фоайето на „Четири сезона“ във Вашингтон.

На вратата отново се почука леко, почти извинително — донесоха задължителното плато с плодове заедно с бележка, адресирана до г-н Омар ал Фарук, в която се обещаваше да бъде изпълнено всяко негово желание. В момента обаче той искаше поне няколко минути да остане сам и необезпокояван. Написа адрес в тъмната мрежа, разби една заключена с парола врата и влезе във виртуална стая, където всичко бе криптирано. Там го очакваше стар приятел.

Старият приятел попита: КАК МИНА ПЪТУВАНЕТО?

Той написа: ДОБРЕ, НО НИКОГА НЯМА ДА СЕ СЕТИШ КОГО ВИДЯХ ТОКУ-ЩО.

КОГО?

Той написа името на архангел, последвано от доста типична израелска фамилия. Отговорът се забави няколко секунди.

НЕ БИВА ДА СЕ ШЕГУВАШ С ТАКИВА НЕЩА.

НЕ СЕ ШЕГУВАМ.

КАКВО МИСЛИШ, ЧЕ ОЗНАЧАВА?

Наистина много добър въпрос. Арабинът излезе от интернет, затвори компютъра и закуцука бавно към прозореца. Стори му се, че кама се забива в бедрото на десния му крак, сърцето му биеше силно в гърдите. Погледа как се движи трафикът по булеварда и за няколко секунди болката като че ли утихна. След това трафикът се размаза пред очите му и той си представи как е яхнал буен арабски кон на планински връх край Галилейско море и гледа надолу към окъпано в слънце място на име Хатин. Видението не беше ново за него, често го спохождаше. Обикновено си представяше две мощни армии — мюсюлманска и кръстоносна, армията на Рим, — строени за битка. Но сега присъстваха само двама мъже. Единият бе израелец на име Габриел Алон. А другият беше Саладин.

* * *

Пол Русо бе все още по парижко време, така че не проточиха вечерята. Габриел му пожела лека нощ пред асансьорите и последван от бодигарда си, пое през фоайето. На рецепцията беше същата жена отпреди.

— Мога ли да ви помогна? — попита тя, когато Габриел се приближи.

— Наистина се надявам да можете. По-рано тази вечер видях един господин да се настанява в хотела. Висок, много добре облечен, движи се с бастун.

— Господин Ал Фарук?

— Да, той. Работили сме заедно преди много време.

— Разбирам.

— Знаете ли колко дълго ще остане?

— Съжалявам, но не ми е…

Той вдигна ръка.

— Не се извинявайте. Разбирам правилата ви.

— С радост ще му предам съобщение.

— Не е необходимо. Ще му се обадя утре сутринта. Но не му споменавайте нищо за разговора ни — добави заговорнически Габриел. — Искам да го изненадам.

След това излезе навън в хладната вечер. Изчака, докато пак се озове на задната седалка на своя събърбан, преди да се обади на Ейдриън. Картър бе все още в кабинета си в Лангли.

— Искам да провериш човек на име Ал Фарук. Около четиресет и пет годишен, може би петдесет. Не знам първото му име, нито цвета на паспорта.

— А какво знаеш за него?

— Отседнал е в „Четири сезона“.

— Пропускам ли нещо?

— Имам странно предчувствие, Ейдриън. Разбери кой е.

Връзката прекъсна. Габриел пъхна телефона в джоба на сакото си.

— Обратно на Ен Стрийт? — попита шофьорът.

— Не — отговори Габриел. — Откарай ме до посолството.

51.

Обервийе, Франция

Алармата на мобилния телефон на Натали се включи в седем и петнайсет, което бе странно, защото тя не помнеше да я е нагласяла. Всъщност бе сигурна, че не беше го направила. Тя я спря с раздразнено потупване на пръста и се опита да поспи още малко, но пет минути по-късно тя пак се включи.

— Добре де — измърмори Натали към място в тавана, където си представяше, че е скрита камерата. — Печелите. Ставам.

Отметна завивката и стъпи на пода. В кухнята си свари мазно черно кафе „Карт Ноар“ в кафеварката на котлона и го наля в чаша с димящо мляко. Навън нощта бавно се оттичаше от мрачната улица. По всяка вероятност това бе последната парижка сутрин на д-р Лейла Хадауи, защото, ако Саладин успееше, тя нямаше да се върне във Франция след внезапното си, неочаквано пътуване до Америка. А и завръщането на Натали не беше сигурно. Докато седеше пред мръсния малък прозорец, обгърнала с ръце горещата си чаша, осъзна, че това няма да ѝ липсва. Животът ѝ в предградието само подсили убеждението ѝ, че няма бъдеще за евреите във Франция. Израел беше нейният дом — Израел и Службата. Габриел беше прав. Тя вече беше една от тях.

Нито ИДИЛ, нито Службата ѝ бяха дали инструкции за багажа, затова тя по инстинкт събра малко неща. Полетът ѝ бе предвиден за 13,45 от „Шарл дьо Гол“. Отиде до летището с наземната железница и в единайсет и половина се нареди на дългата опашка пред гишето за икономична класа. След трийсет минути чакане неприветлива французойка ѝ съобщи, че билетът ѝ е сменен за бизнес класа.

— Защо?

— Предпочитате да останете в икономична ли?

Жената подаде на Натали бордната карта и ѝ върна паспорта. Тя се помота няколко минути из безмитните магазини под погледа на наблюдателите от ГДВС и пое към изхода за заминаващи. Тъй като полет 54 бе за Америка, имаше специални мерки за сигурност. Хиджабът и арабското ѝ име ѝ спечелиха няколко минути допълнителна проверка, ала накрая я пуснаха в чакалнята за заминаващи. Тя се огледа за познати лица, но не откри нито едно. В безплатния брой на „Монд“ прочете за предстоящото посещение на френския президент в Америка и на една вътрешна страница — за новата вълна от нападения с нож в Израел. Изгаряше от гняв. Радваше се.

Скоро повикването за пътниците я изправи на крака. Мястото ѝ бе от дясната страна на самолета до прозореца. Седалката до нея остана празна дълго след като пасажерите от икономична класа се бяха качили и това породи в нея надежда, че може и да не се наложи да прекара следващите седем часа и половина с някой непознат. Надеждата умря, когато мъж в бизнес костюм, с черна като въглен коса и тъмни очила се настани до нея. Той не изглеждаше доволен, че ще пътува до арабка с хиджаб. Взираше се в мобилния си телефон, а Натали се взираше в нейния.

След няколко секунди на екрана се появи съобщение.

САМОТНА ЛИ СИ?

Тя написа: ДА.

ИСКАШ ЛИ КОМПАНИЯ?

С УДОВОЛСТВИЕ.

ПОГЛЕДНИ НАЛЯВО.

Тя го направи. Мъжът с черната като въглен коса и същите на цвят очила все още се взираше в телефона, но вече се усмихваше.

— Това добра идея ли е? — попита тя.

— Кое? — поинтересува се Михаил.

— Да сме заедно?

— Ще ти кажа, след като кацнем.

— И тогава какво?

Преди той да ѝ отговори, прозвуча глас, който молеше пътниците да изключат мобилните си устройства. Натали и съседът ѝ по място се подчиниха. Когато самолетът пое с грохот по пистата, тя постави длан върху неговата.

— Не още — прошепна той.

— Кога? — попита тя и си отдръпна ръката.

— Скоро — каза мъжът. — Много скоро.

52.

Хюм, Вирджиния

Във Вашингтон най-накрая бе спряло да вали и хладният повей беше разгонил и последните облаци от небето. Огромните мраморни монументи светеха в бяла светлина под силното слънце, а вятърът си играеше с падналите листа по улиците на Джорджтаун. Само в река Потомак бяха останали следи от пороя. Набъбнала от оттеклите се води, задръстена от клони и боклуци, тя течеше кафява и натежала под Кий Бридж, докато Саладин караше към Вирджиния. Беше облечен като за уикенд в английската провинция — кадифени панталони, вълнен пуловер и тъмнозелен шлифер на „Барбур“. Зави надясно по булевард „Джордж Вашингтон Мемориъл“ и пое на запад.

Пътят се движеше по брега на реката малко повече от половин километър, после се изкачваше на пролома. Листата на есенните дървета блестяха под ярката слънчева светлина, а покрай калната река се простираше паралелна алея. Дори Саладин трябваше да признае, че това бе приятна промяна от суровия свят на Западен Ирак и халифата. Удобната кожена седалка на луксозния немски седан го обгръщаше с нежността на топла длан. Член на мрежата му го бе оставил на малък паркинг на ъгъла на Ем Стрийт и Уисконсин Авеню, до който той стигна след болезнена разходка през няколко пресечки от хотел „Четири сезона“. Саладин се изкушаваше да пришпори машината и да изпробва уменията си по гладкия виещ се път. Ала вместо това се придържаше стриктно към ограничението на скоростта, докато другите шофьори караха до задния му калник и правеха неприлични жестове, докато го задминаваха.

„Американци — помисли си той, — вечно бързат.“ Това бе едновременно най-голямата им сила и техният недостатък. Колко глупави бяха да си мислят, че могат да щракнат с пръсти и да променят политическия пейзаж на Близкия изток. Хора като Саладин не мереха времето с четиригодишни изборни цикли. Като дете той бе живял на брега на една от четирите реки, които извираха от Едемската градина. Неговата цивилизация бе процъфтявала хиляди години в суровите и неумолими земи на Месопотамия, преди някой изобщо да е чувал за място, наречено Америка. И ще остане много след като великият американски експеримент премине в историята. В това Саладин бе сигурен. Всички велики империи с времето се срутват. Само ислямът беше вечен.

Навигационната система на колата го отведе на магистрала I-495. Той караше на юг по отбивката за „Дълес“, покрай моловете в Тайсънс Корнър към магистрала 66, откъдето пак пое на запад към долината Шенандоа. Платната, водещи на изток, бяха все още задръстени с пътуващи за работа, но пред Саладин имаше няколко метра чист асфалт, рядкост за шофьорите в метрополиса Вашингтон. Той продължаваше прилежно да се придържа към ограничението на скоростта, докато другите го задминаваха. Последното, което му трябваше сега, бе да го спре пътна полиция; това щеше да изложи на риск сложен заговор, отнел месеци прецизно планиране. Париж и Амстердам бяха само генерални репетиции. Крайната цел на Саладин беше Вашингтон, защото само американците имаха властта да задвижат поредицата от събития, които той се опитваше да предизвика. Оставаше само последен преговор на плана с основния му човек във Вашингтон. Беше опасно, тъй като винаги съществуваше възможност човекът да бъде компрометиран, ала Саладин искаше да чуе от неговата уста, че всички са по местата си.

Подмина изхода за град с типичното американско име Гейнсвил. Трафикът намаля, теренът беше хълмист, сините върхове на планините в Национален парк Шенандоа изглеждаха на една ръка разстояние. Шофираше от четиресет и пет минути и десният му крак бе започнал да пулсира от усилието да контролира скоростта. За да забрави за болката, остави мислите си да блуждаят. Те бързо се плъзнаха към мъжа, когото бе видял във фоайето на хотел „Четири сезона“ предната вечер.

Габриел Алон…

Възможно беше присъствието му във Вашингтон да е изцяло съвпадение, все пак израелците си сътрудничеха с американците от много години. Само че Саладин се съмняваше случаят да е такъв. Няколко израелски граждани бяха загинали в парижкия атентат заедно с Хана Вайнберг, която бе лична приятелка на Алон и ценен сътрудник на израелското разузнаване. Беше напълно възможно Алон да е взел участие в разследването на атаката. Може би бе разбрал за съществуването на мрежата на Саладин. А вероятно и това, че готвят атентат в Америка. Но как? Отговорът на този въпрос бе много прост. Саладин трябваше да приеме, че Алон е успял да проникне в мрежата му — това, помисли си иракчанинът, бе специалният талант на израелеца. И ако Алон знаеше за мрежата, значи, и американците знаеха. Повечето от хората на Саладин идваха от чужбина и се бяха внедрили в страната, преминавайки през издънената американска визова и имиграционна система. Но неколцина от тях, включително и човекът, с когото Саладин всеки момент щеше да се срещне, живееха в Америка и затова бяха по-уязвими срещу антитерористичните мерки на САЩ. Те бяха много важни за успеха на операцията, но бяха и слабото звено в дългата верига на мрежата.

Навигационната система посъветва Саладин да слезе от магистрала 66 на 18-ата отбивка. Той последва инструкциите и се озова в град на име Маркъм. Не, помисли си, това по-скоро прилича на село, с къщи с покрити веранди и морави пред тях. Пое на юг по Лийдс Манър Роуд покрай оградени пасбища и обори, докато стигна град Хюм. Той бе малко по-голям от първия. Но в него нямаше магазини и пазари, само автоработилница, селска кръчма и две църкви, където неверниците се кланяха на богохулната версия на Господ.

Навигационната система вече бе станала в общи линии безполезна; адресът, към който се бе отправил Саладин, беше много отдалечен. Мъжът зави надясно по Хюм Роуд и кара по него около 800 метра, докато стигна до черен път. Той го отведе през пасбище, през билото на обрасло с гори възвишение до малък дол. Там имаше тъмно езеро с повърхност, гладка като стъкло, и къщичка във формата на буквата А. Саладин изключи двигателя; тишината бе като тази в пустинята. Отвори багажника. Вътре бяха скрити 9-милиметров „Глок 19“ и висококачествен заглушител, които бяха купени законно във Вирджиния от член на мрежата на Саладин.

С пистолета в лявата ръка и бастуна в дясната, Саладин внимателно влезе в къщата. Вътре имаше малко мебели в провинциален стил. В кухнята той кипна вода, която миришеше така, сякаш бе непречистена от езерото, и си направи слаб чай от стара торбичка „Туайнингс“. Върна се във всекидневната, седна на дивана и се загледа през триъгълния прозорец към билото, което току-що бе прекосил. След няколко минути се появи малък корейски седан, следван от облак прах. Саладин скри пистолета под бродираната възглавница, на която пишеше „Бог да благослови тази къща“. След това духна парливия чай и зачака.

* * *

Саладин никога не бе срещал боеца си лично, макар да знаеше, че е египетски гражданин със зелена карта на име Касам ел Бана, висок метър и седемдесет и пет, седемдесет и пет килограма, със ситно къдрава коса и светлокафяви очи. Мъжът, който влезе в къщата, отговаряше на описанието. Изглеждаше нервен. С кимване Саладин му даде знак да седне. След това каза на арабски:

— Мир, братко Касам.

Младият египтянин явно бе поласкан. Повтори тихо традиционния ислямски поздрав, макар и без да споменава името на мъжа, към когото се обръщаше.

— Знаеш ли кой съм? — попита Саладин.

— Не — изговори припряно египтянинът. — Никога не сме се срещали.

— Но със сигурност си чувал за мен.

Беше очевидно, че младият мъж не знаеше как да отговори на въпроса, затова продължи внимателно:

— Получих съобщение с указания да дойда на това място за среща. Не ми бе казано кой ще бъде тук и защо иска да ме види.

— Проследиха ли те?

— Не.

— Сигурен ли си?

Младият египтянин закима енергично.

— А как е транспортната компания? — попита Саладин. — Вярвам, че там няма проблеми?

Последва кратко мълчание.

— Транспортната фирма ли?

Саладин му се усмихна окуражително. Усмивката му беше учудващо чаровна, като на професионалист.

— Предпазливостта ти е достойна за възхищение. Но мога да те уверя, че не е необходима.

Египтянинът мълчеше.

— Знаеш ли кой съм аз? — попита отново Саладин.

— Мисля, че да.

— Тогава отговори на въпроса ми.

— Няма проблеми с транспортната компания. Всичко си е на мястото.

Саладин отново се усмихна.

— Нека аз преценя.

* * *

Той разпита младия египтянин с търпението на умел професионалист. Професионализмът на Саладин обаче имаше две страни. Той бе бивш разузнавач, превърнал се във важен терорист. Беше развил уменията си в пустошта на провинция Анбар, където бе планирал взривявания на коли и самоубийствени атентати, като всяка нощ спеше в различно легло и се изплъзваше от дроновете и самолетите F-16. Сега се канеше да проведе обсада на американската столица от удобството на хотел „Четири сезона“. Каква ирония, помисли си той. Саладин бе готов за този момент като никой друг терорист в историята. Той бе творение на Америка. Той бе кошмарът на Америка.

Никоя подробност не му се струваше прекалено дребна, за да не ѝ обърне внимание: основните цели, вторичните цели, оръжията, бомбите в превозните средства, самоубийствените жилетки. Младият египтянин отговори на всички въпроси изчерпателно и без колебание. Джалал Насер и Абу Ахмед ал Тикрити много мъдро го бяха избрали; той имаше мозък като компютър. Останалите бойци знаеха само части от целия заговор, но Касам ел Бана знаеше почти всичко. Ако случайно попаднеше в ръцете на ФБР, докато кара обратно към Арлингтън, щеше да е катастрофа. И поради тази причина той нямаше да напусне жив усамотената къщичка край Хюм.

— Всички бойци ли са получили целите си? — попита Саладин.

— Всички без палестинската лекарка.

— Кога пристига тя?

— Трябва да кацне в четири и трийсет, но полетът ѝ се движи няколко минути преди графика.

— Провери ли?

Той кимна. Беше добър, помисли си Саладин, толкова добър, колкото и Мохамед Ата. Жалко, че никога няма да получи същата слава. За Ата се говореше с почит в джихадистките среди, ала само шепа хора от движението ще знаят името на Касам ел Бана.

— Боя се — каза Саладин, — че има лека промяна в плана.

— И кого засяга тя?

— Теб.

— Мен ли?

— Искам тази вечер да напуснеш страната и да стигнеш до халифата.

— Но ако направя резервация в последната минута, американците…

— Няма да заподозрат нищо — прекъсна го с твърд глас Саладин. — Твърде опасно е за теб да останеш тук, братко Касам. Знаеш прекалено много.

Египтянинът не отговори.

— Почисти си компютъра, нали? — попита Саладин.

— Да, разбира се.

— И жена ти не знае нищо за работата ти?

— Абсолютно нищо.

— Тя ще дойде ли с теб?

— Съмнявам се.

— Жалко — въздъхна Саладин. — Но мога да те уверя, че в халифата има достатъчно красиви млади жени.

— И аз така съм чувал.

Младият египтянин се усмихна за пръв път. Когато обаче Саладин вдигна бродираната възглавница и извади глока със заглушител, усмивката му се изпари.

— Не бой се, братко мой — каза Саладин. — Това е просто предохранителна мярка, в случай че през вратата вместо теб бе влязъл някой от ФБР. — Той протегна ръка. — Помогни ми да стана. Ще се сбогуваме навън.

С пистолета в една ръка и бастуна в другата, Саладин последва Касам ел Бана до колата му.

— Ако по някаква причина те арестуват по пътя към летището…

— Няма да им кажа нищо — отвърна смело младият египтянин — дори и да ме изтезават.

— Не си ли чул, братко Касам? Американците вече не правят такива неща.

Касам ел Бана се настани зад волана на колата си и затвори вратата. Саладин почука леко по прозореца с дръжката на бастуна. Прозорецът се спусна надолу. Младият египтянин вдигна въпросително поглед.

— Има още нещо — каза Саладин.

— Да?

Едрият мъж насочи глока със заглушител през отворения прозорец и стреля бързо четири пъти. След това бръкна вътре, като внимаваше да не си изцапа шлифера с кръв, запали двигателя и приведе колата в движение. Малко след това тя изчезна в тъмното езеро. Саладин изчака, докато спряха да излизат мехурчета и водната повърхност отново стана гладка като стъкло. Сетне се качи в колата си и пое обратно към Вашингтон.

53.

„Либърти Кросинг“, Вирджиния

За разлика от Саладин, Габриел прекара тиха, макар и неспокойна сутрин в тайната квартира на Ен Стрийт, загледан в малък, зелен като тинеста вода самолет, който пълзеше бавно през екрана на мобилния му телефон „Самсунг“. Накрая, в два и половина следобед, той се качи на задната седалка на черния събърбан и бе откаран през Чейн Бридж към богаташкия анклав на Вирджиния — Маклийн. По магистрала 123 видя табелата на Разузнавателния център „Джордж Буш“. Шофьорът мина покрай входа, без да намалява.

— Пропусна отбивката — отбеляза Габриел.

Шофьорът се усмихна, но не каза нищо. Продължи по магистрала 123 покрай ниските търговски центрове и бизнес сгради на Централен Маклийн, преди най-накрая да завие по Люинсвил Роуд. Зави пак след половин километър по Тайсънс Маклийн Драйв и пое нагоре по лекото възвишение. Пътят завиваше наляво, след това надясно, а после ги изведе на голям пропускателен пункт, пазен от десетина униформени гардове, всичките тежковъоръжени. Те провериха нещо в клипборд, куче помириса колата за бомби. След това събърбанът продължи бавно към предния двор на голяма офис сграда — централата на Националния антитерористичен център (НАЦ). От другата страна на двора, свързан с удобна топла връзка, се намираше кабинетът на директора на националното разузнаване.

Габриел си помисли, че този комплекс бе паметник на провала. Американската разузнавателна общност, най-голямата и най-напредничавата, която светът някога бе познавал, не бе успяла да предотврати атентатите от 11 септември. И заради греховете си беше реорганизирана и наградена с пари, имоти и красиви сгради.

Служителка на центъра — жена около трийсетте, със сако и панталон и вързана на опашка коса — очакваше Габриел във фоайето. Тя му даде пропуск на посетител, който той закрепи на джоба на сакото си, и го поведе към оперативния етаж. Гигантските видеоекрани и извити бюра му придаваха вид на телевизионна редакция. Бюрата бяха в оптимистичен нюанс на светъл чам, като от каталог на ИКЕА. На едно от тях седяха Ейдриън Картър, Фарид Баракат и Пол Русо. Когато Габриел зае отредения му стол, Картър му подаде снимка на тъмнокос мъж на около четиресет и пет години.

— Това ли е човекът, когото си видял в „Четири сезона“?

— Доста прилича. Кой е той?

— Омар ал Фарук, саудитец, не е точно член на кралското семейство, но е близо.

— И кой го казва?

— Нашият човек в Рияд. Проверил го е. Чист е.

— Как го е проверил? При кого го е проверил?

— Саудитците.

— Е — подсмихна се иронично Габриел, — това обяснява всичко.

Картър не каза нищо.

— Постави го под наблюдение, Ейдриън — настоя Габриел.

— Може би не ме чу. Казах ти, че не е точно член на кралското семейство, но е достатъчно близък с тях. Освен това Саудитска Арабия е наш съюзник в борбата срещу ИДИЛ. Всеки месец — добави Картър, поглеждайки към Фарид Баракат — саудитците пращат тлъст чек на краля на Йордания, за да финансират усилията му, които той полага срещу ИДИЛ. И ако чекът закъснее и един ден, кралят се обажда в Рияд да се оплаква. Нали така, Фарид?

— И всеки месец — допълни Баракат — определени богати саудитци дават пари и друга подкрепа на ИДИЛ. Саудитците не са единствените. Катар и Емирствата правят същото.

Картър не беше убеден. Той се взря в Габриел.

— ФБР няма ресурси да следи всеки, който предизвиква у теб странно усещане.

— Тогава нека ние го следим.

— Ще се престоря, че не съм чул това. — Мобилният на Картър изпищя. Той погледна екрана и се намръщи. — Белият дом е. Трябва да говоря насаме.

Влезе в една от приличащите на аквариуми конферентни зали в дъното на оперативния етаж и затвори вратата. Габриел вдигна поглед към един от екраните и видя зеления самолет да наближава американския бряг.

— Добри ли са източниците ти в Саудитска Арабия? — тихо попита той Фарид Баракат.

— По-добри от твоите, приятелю.

— Направи ми услуга тогава. — Габриел му подаде снимката. — Разбери кой в действителност е този задник.

Фарид я преснима с мобилния си телефон и я прати в централата на Главната разузнавателна дирекция в Аман. В същото време Габриел изпрати съобщение до булевард „Цар Саул“, с което поиска наблюдение на гост на „Четири сезона“ на име Омар ал Фарук.

— Осъзнаваш ли — промърмори Фарид, — че сме изцяло прецакани.

— Когато всичко това свърши, ще пратя на Ейдриън хубава кошница с плодове.

— Не му е позволено да приема подаръци. Повярвай ми, приятелю, опитвал съм.

Габриел се усмихна въпреки всичко и погледна към екрана. Зеленият самолет току-що бе влязъл в американското въздушно пространство.

54.

Международно летище „Дълес“

На д-р Лейла Хадауи ѝ трябваше час, за да премине през паспортния контрол на летище „Дълес“, който я посрещна ледено — четиресет минути на дългата, виеща се опашка и още двайсет пред гишето на служител на „Митнически и граничен контрол“. Служителят със сигурност не бе част от операцията. Разпита д-р Хадауи надълго и нашироко за последните ѝ пътувания — особено се заинтригува от Гърция — и за целта на посещението ѝ в Съединените щати. Отговора ѝ, че е дошла да се види с приятели, той бе чувал много пъти преди това.

— Къде живеят приятелите ви?

— Във Фолс Чърч.

— Как се казват?

Тя произнесе две арабски имена.

— При тях ли ще отседнете?

— Не.

— А къде?

И така нататък, докато не я подканиха да се усмихне за пред камерата и да постави пръста си върху хладното стъкло на дигиталния скенер. Като ѝ връщаше паспорта, служителят на митниците хладно ѝ пожела приятен престой в Съединените щати. Тя се отправи към мястото за багажа, където куфарът ѝ обикаляше бавно на вече празната лента. В залата за пристигащи потърси мъжа с черната като въглен коса и тъмни очила, ала той сякаш се бе изпарил. Лейла не беше изненадана. Докато прекосяваха Атлантическия океан, ѝ беше споменал, че на Службата ще бъде отредена второстепенна роля и сега начело на операцията ще застанат американците.

— А когато получа целта си? — бе попитала тя.

— Изпрати ни съобщение по обичайния канал.

— А ако ми вземат телефона?

— Разходи се. Сложи дамската чанта на лявото рамо.

— Ами ако не ме пуснат да се разходя?

Тя изтегли куфара си навън и с помощта на атлетичен американец с военна подстрижка се качи на маршрутката на „Херц“. Колата ѝ — яркочервен „Шевролет Импала“, беше на посоченото място. Тя сложи куфара в багажника, качи се зад волана и колебливо запали двигателя. Копчетата и екранчетата на таблото ѝ изглеждаха напълно непознати. След това осъзна, че не бе карала автомобил от сутринта, в която се върна в апартамента си в Йерусалим и намери Дина Сарид седнала до кухненската ѝ маса. Какъв провал би било, помисли си тя, ако загинеше или пострадаше в катастрофа. Избра крайна точка на навигационната система на мобилния си телефон и получи съобщение, че пътят е 40 километра и ще отнеме доста повече от час в необичайно натоварения трафик. Тя се усмихна, зарадва се на закъснението. Свали си хиджаба, сгъна го внимателно и го сложи в дамската си чанта. След това включи на скорост и пое бавно към изхода.

* * *

Не беше случайно, че импалата беше яркочервена; ФБР дискретно се бяха намесили в резервацията. Освен това техниците на Бюрото бяха сложили проследяващо устройство и подслушвателна техника в колата. В резултат на това дежурният анализатор на оперативния етаж на Националния антитерористичен център чу как Натали си тананика тихичко на френски, докато кара по отбивката за Дълес Роуд към Вашингтон. На един от гигантските екрани уличните камери следяха всяко нейно движение. На друг премигваше синята светлинка на проследяващото устройство. Мобилният ѝ телефон също излъчваше свой собствен сигнал. Френският ѝ номер се появи в затъмнено поле до премигващата синя светлина. Службата имаше достъп в реално време до гласовите ѝ разговори, съобщенията и имейлите. И сега, след като телефонът беше на американска земя, свързан с американската мобилна система, Националният антитерористичен център също имаше достъп до тях.

Яркочервената кола премина на няколко десетки метра от „Либърти Кросинг“ и продължи по магистрала 66 към Рослин в Арлингтън, Вирджиния, където зави към паркинга на „Кий Бридж Мариот“. Там мигащата синя светлина на проследяващото устройство спря. Но след интервал от трийсет секунди — достатъчни за една жена да си оправи косата и да извади куфара си от багажника на колата — приглушената правоъгълна кутийка на мобилния телефон се придвижи към входа на хотела. Спря се за кратко пред рецепцията, където приносителката му, арабка на малко повече от трийсет години, забулена, с френски паспорт, каза името си на рецепционистката. Нямаше нужда да представя кредитна карта; ИДИЛ вече бяха платили за стаята и за ненадейни разходи. Уморена от дългия ден, тя с благодарност взе електронната ключ карта и повлече бавно куфара си през фоайето към асансьорите.

* * *

След като натисна бутона за повикване, Натали забеляза привлекателна жена около трийсетте, с руса коса до раменете и куфар, имитация на „Вюитон“, която я гледаше от стол на лоби бара, декориран с ламинат и хром. Натали предположи, че жената е американска разузнавачка, и се качи на първия спрял асансьор, без да срещне погледа ѝ. Натисна бутона за осмия етаж и се премести към ъгъла на кабината, но когато вратите се затваряха, в пролуката се появи ръка. След това през тях се промуши привлекателната блондинка от лоби бара. Тя застана до отсрещната стена на кабината и се загледа право напред. Тежкият ѝ парфюм с аромат на люляк беше опияняващ.

— Кой етаж? — попита Натали на английски.

— Осмият е добре. — Акцентът ѝ беше френски, гласът звучеше познато.

Не си казаха нищо повече, докато асансьорът бавно се изкачваше. Щом вратите се отвориха на осмия етаж, Натали излезе първа. Тя поспря, за да се ориентира, и после тръгна по коридора. Привлекателната блондинка я последва и застана до нея, когато тя се изправи пред стая 822. Чак тогава Натали се вгледа в нея за пръв път. И някак си успя да се усмихне.

Това бяха очите на Сафия Бурихан.

* * *

При подготовката за пристигането на Натали ФБР бяха пратили двама агенти, мъж и жена, в същия лоби бар на „Кий Бридж Мариот“. Бюрото също така бе влязло в охранителната система на хотела и бе осигурило на Националния антитерористичен център достъп до триста камери. И агентите, и камерите бяха уловили привлекателната руса жена, която се бе качила в асансьора с Натали. Агентите не бяха направили опит да проследят двете жени, но камерите не пропуснаха движението им по полуосветения коридор до вратата на стая 822. ФБР бе проникнало и в нея. Русата жена промърмори нещо на френски, което микрофоните не успяха да уловят. Десет секунди по-късно притъмнената правоъгълна кутийка изчезна от гигантския монитор в Националния антитерористичен център.

— Изглежда, мрежата току-що направи контакт с нея — отбеляза Картър, докато гледаше как двете жени се настаняват в стаята. — Жалко, че телефонът угасна.

— Но не беше неочаквано.

— Не беше — съгласи се Ейдриън. — Щеше да е отвъд най-смелите ни надежди.

Габриел поиска отново да види записа от асансьора. Картър издаде заповед и няколко секунди по-късно той се появи на екрана.

— Хубаво момиче — каза Ейдриън.

— Натали или блондинката?

— Всъщност и двете, но говорех за блондинката. Мислиш ли, че е естествено руса?

— Абсурд. — Алон поиска по-близък план на лицето на русата. Картър пак издаде заповед.

— Позна ли я?

— Да — кимна Габриел, поглеждайки към Пол Русо. — Боя се, че да.

— И коя е?

— Тя не би трябвало да има работа в тази страна — отрони мрачно Габриел. — А щом е тук, значи, има много такива като нея.

55.

Арлингтън, Вирджиния

Френският президент и неговата блестяща съпруга, бивш модел, пристигнаха в Обединената военновъздушна база „Андрюс“ в седем вечерта. Кортежът отведе двойката от предградията на Мериланд до Блеър Хаус — двореца за гости във федерален стил, намиращ се срещу Белия дом на Пенсилвания Авеню. Той беше най-големият, който някой помнеше. Многото затворени улици блокираха мостовете през река Потомак и превърнаха Централен Вашингтон в паркинг за хиляди прибиращи се от работа хора. За нещастие, разбъркването на живота в столицата щеше да става още по-лошо. По-рано същата сутрин „Уошингтън Поуст“ бе публикувал статия, в която пишеше, че операциите по сигурността за френско-американската среща на върха са най-широкомащабните, откакто американският президент бе встъпил в длъжност за втори път. Вестникът съобщаваше, че първостепенната заплаха била от нападение на ИДИЛ. Но дори почитаемият „Поуст“ — с неговите многобройни източници в американската разузнавателна общност, не бе наясно с истинската същност на бедствието, надвиснало над града.

До вечерта интензивните усилия да се спре атаката вече бяха центрирани около хотела в подножието на Кий Бридж в Арлингтън, Вирджиния. В стая на осмия етаж се намираха две жени: едната — агент на израелското разузнаване, а другата — агент на мъжа, наречен Саладин. Присъствието на втората жена на американска земя би тревога в Националния антитерористичен център и из цялата американска система за национална сигурност. Десетина различни държавни агенции се опитваха отчаяно да открият как е успяла да влезе в страната и откога беше там. Белият дом бе осведомен за ситуацията. Говореше се, че президентът бил бесен.

В осем и половина вечерта двете жени решиха да излязат от хотела и да отидат на вечеря. Пиколото им препоръча да избягват Джорджтаун, където било истинска лудница заради промяната на движението. И ги упъти към верига от ресторанти в квартал Кларъндън, Арлингтън. Натали отиде дотам с яркочервената импала и паркира на общински паркинг до булевард „Уилсън“. Ресторантът не изискваше резервации и бе прочут с големината на порциите си и дължината на опашките. Чакането продължи трийсет минути, но имаше една свободна кръгла висока маса в бара. Менюто беше от десет ламинирани и подвързани със спирала страници. Сафия Бурихан го прелисти объркано, беше озадачена.

— Кой може да изяде толкова много храна? — попита тя на френски, докато обръщаше страницата.

— Американците — каза Натали, оглеждайки добре охранената клиентела наоколо. Помещението бе с високи тавани и вътре бе невероятно шумно. Което го правеше идеално място за разговор.

— Мисля, че си загубих апетита — тихо въздъхна Сафия.

— Трябва да хапнеш нещо.

— Ядох във влака.

— Какъв влак?

— От Ню Йорк.

— Откога си в Ню Йорк?

— Само от ден. Дойдох там от Париж.

— Не говориш сериозно.

— Казах ти, че някой ден ще се върна във Франция.

Сафия се усмихна. С русата коса и прилепналата рокля изглеждаше съвсем като французойка. Натали си представи каква жена можеше да стане, ако не бяха радикалният ислям и ИДИЛ.

Сервитьорката се приближи към тях. И двете поръчаха чай. Натали се подразни, че ги прекъснаха. Изглежда, Сафия бе в настроение да говори.

— Как успя да се върнеш във Франция?

— А ти как мислиш?

— С чужд паспорт ли?

Сафия кимна.

— А на кого беше?

— На едно ново момиче. Беше със същата височина и тегло и в лице приличаше достатъчно на мен.

— Как пътува?

— Основно с автобус и влак. Когато влязох в ЕС, никой вече не ми поглеждаше паспорта.

— Колко време прекара във Франция?

— Около десет дни.

— В Париж ли?

— Само накрая.

— А преди това?

— Бях скрита в клетка във Во ан Велен.

— Със същия паспорт ли дойде тук?

Тя кимна.

— И никакви проблеми?

— Абсолютно никакви. Американските митничари бяха дори много мили с мен.

— С тази рокля ли бе облечена?

Чаят пристигна, преди Сафия да успее да отговори. Натали чак сега отвори менюто.

— На чие име е паспортът?

— Защо питаш?

— Какво ще стане, ако ни задържат? Ами ако ме питат за името ти и аз не мога да им го кажа?

Сафия обмисли сериозно въпроса.

— Асма — каза тя накрая. — Асма Думаз.

— И откъде е Асма?

— Клиши су Боа — изрече Сафия със смръщени устни.

— Съжалявам да го чуя.

— Какво ще ядеш?

— Омлет.

— Мислиш ли, че могат да направят приличен омлет?

— Ще разберем.

— Няма ли да си вземеш предястие?

— Мислех си за супа.

— Звучи ужасно. Вземи си салата.

— Изглеждат огромни.

— Ще си я поделим. Но не вземай от онези ужасни сосове. Поискай просто олио и оцет.

Сервитьорката се появи отново и Натали поръча и за двете.

— Говориш английски много добре — отбеляза завистливо Сафия.

— И двамата ми родители го говорят, а и съм го учила в училище.

— Аз пък нищо не научих в моето. — Сафия погледна към телевизора над бара. Беше пуснат на Си Ен Ен. — За какво говорят?

— За заплаха от нападение на ИДИЛ по време на посещението на френския президент.

Сафия мълчеше.

— Дадоха ли ти твоята цел? — попита тихо Натали.

— Да.

— Самоубийствена акция ли е?

Сафия бавно кимна, вперила очи в екрана.

— Ами аз?

— Скоро и на теб ще ти я дадат.

— Кой?

Сафия сви безразлично рамене.

— А ти знаеш ли каква е?

— Не.

Натали погледна към телевизора.

— Какво казват сега? — заинтересува се Сафия.

— Същото.

— Винаги приказват едно и също.

Натали слезе от високия стол.

— Къде отиваш?

Тя кимна към коридора, водещ към тоалетните.

— Ходи, преди да излезем от хотела.

— От чая е.

— Не се бави.

Натали сложи дамската си чанта на лявото рамо и се промъкна бавно през бара, през лабиринта от високи маси. Дамската тоалетна беше празна. Тя влезе в една от кабинките, заключи вратата и започна бавно да брои наум. Когато стигна до четиресет и пет, чу вратата на тоалетната да се отваря и затваря, после пръскането на водата от мивката и звука от сешоар за ръце. Към тази симфония от тоалетни звуци Натали добави шума от пуснатото казанче. Излезе от кабинката и видя жена, която стоеше пред огледалото и си оправяше грима. Жената беше малко над трийсетте. Носеше прилепнали ластични дънки и пуловер без ръкави, които не стояха добре на едрото ѝ тяло. Тя имаше широки рамене и мускулести ръце на олимпиец. Кожата ѝ бе суха и пореста, сякаш беше живяла в пустинята или високо в планината.

Натали отиде до втората мивка и пусна кранчето. Когато се погледна в огледалото, забеляза, че непознатата се взира в отражението ѝ.

— Как си, Лейла?

— Коя си ти?

— Няма значение.

— Освен ако не си една от тях. Тогава има голямо значение за мен.

Жената напудри грубата кожа на лицето си.

— Аз съм Мегън — каза тя на отражението ѝ. — Мегън от ФБР. А ти губиш ценно време.

— Знаеш ли коя е онази жена?

Жената кимна, остави пудрата и продължи с устните си.

— Как е влязла в страната?

— С фалшив паспорт.

— Откъде е влязла?

Натали отговори.

— „Кенеди“ или Нюарк?

— Не знам.

— Как е стигнала до Вашингтон?

— С влак.

— На чие име е паспортът?

— Асма Думаз.

— Дадоха ли ти цел?

— Не. Но на нея са ѝ дали. Самоубийствен атентат.

— Знаеш ли целта ѝ?

— Не.

— Срещала ли си се с други членове на атакуващата клетка?

— Не.

— Къде е телефонът ти?

— Тя ми го взе. Не се опитвайте да ми пращате никакви съобщения.

— Изчезвай.

Натали спря кранчето и излезе. Сафия я гледаше тревожно как приближава масата. После очите ѝ се преместиха върху жената с атлетичен вид и загрубяла кожа, която се връщаше на мястото си на барплота.

— Тази опита ли да те заговори?

— Коя?

Сафия кимна към бара.

— Тя ли? — Натали поклати глава. — През цялото време бъбри по телефона.

— Наистина ли? — Сафия умело подправи салатата с оцет и олио. — Бон апети.

56.

„Кий Бридж Мариот“, Арлингтън

Стаята беше единична, леглото едва стигаше за двете. Сафия имаше здрав сън — доста учудващо за човек, който знае, че скоро ще загине. Само веднъж скочи посред нощ и започна да бълнува обяснения как е правилно да се използва жилетката с експлозиви. Натали слушаше внимателно бръщолевенето ѝ и търсеше знаци, които да подскажат целта ѝ, но скоро Сафия отново заспа дълбоко.

Натали също се унесе някъде след три през нощта. Събуди се и усети, че Сафия е прилепнала към гърба ѝ като уплашено животно. Времето навън беше сиво и дъждовно, а от бързата смяна на налягането главата я болеше. Тя глътна две обезболяващи таблетки и пак се отпусна в приятен полусън, докато ревът на самолет не я събуди за втори път. Сякаш прелетя на метър от прозореца им. След това се спусна ниско над Потомак и изчезна в облаците към края на пистата на летище „Рейгън“.

Натали се обърна и видя Сафия да седи на леглото, взряна в мобилния си телефон.

— Как спа? — попита Сафия, без да сваля очи от екрана.

— Добре. А ти?

— Не беше зле. — Изключи телефона. — Стягай се. Чака ни работа.

* * *

След като си взеха душ и се облякоха, поеха надолу към фоайето, за да се възползват от безплатната закуска. Сафия нямаше апетит. Нито пък Натали. Тя изпи три чаши кафе, за да се поразсъни, и се насили да изяде кофичка кисело мляко. Ресторантът беше пълен с туристи, а двама добре облечени мъже приличаха на хора в командировка. Единият от тях не можеше да откъсне очи от Сафия. Другият гледаше новините по телевизията. Известен телевизионен водещ предаваше на живо от десния долен ъгъл на екрана. Американският и френският президент се бяха настанили пред камината в Овалния кабинет. Американският президент говореше. Френският не изглеждаше доволен.

— Какво казва? — попита Сафия.

— Трябвало да работят с техните приятели и съюзници в Близкия изток, за да победят ИДИЛ.

— Той сериозно ли говори?

— Нашият президент като че ли не мисли така.

Сафия срещна погледа на вече не толкова тайния си обожател в другия край на ресторанта. И веднага извърна очи.

— Този защо ме зяпа?

— Смята те за привлекателна.

— Сигурна ли си, че е само това?

Натали кимна.

— Досадно е.

— Знам.

— Иска ми се да мога да си сложа хиджаба.

— Няма да помогне.

— Защо?

— Защото пак ще си хубава. — Натали изгреба последното кисело мляко от дъното на пластмасовата кофичка. — Наистина трябва да хапнеш нещо.

— Защо?

Натали нямаше отговор.

— Къде ще ходим тази сутрин? — попита тя.

— На пазар.

— От какво имаме нужда?

— От дрехи.

— Аз имам.

— Трябват ни хубави дрехи.

Сафия погледна към телевизионния екран, където прессекретарят на Белия дом извеждаше репортерите от Овалния кабинет. След това стана и без да каже нищо, излезе от ресторанта. Натали я следваше на няколко крачки, а дамската ѝ чанта бе на дясното рамо. Навън дъждът бе намалял до студено ромолене. Те минаха бързо през паркинга и се качиха в импалата. Натали пъхна ключа и запали двигателя, а Сафия извади мобилния си телефон от чантата и в търсачката на картите на Гугъл написа ТАЙСЪНС КОРНЪР. Когато синият маршрут се появи на екрана, тя посочи към шосето „Лий“.

— Завий надясно.

* * *

На оперативния етаж на Националния антитерористичен център Габриел и Ейдриън Картър гледаха как яркочервената импала поема по магистрала I-66 на запад, последвана от „Форд Експлорър“ с двама офицери от специалната група за наблюдение на ФБР. На съседния екран синята светлинка на проследяващото устройство проблясваше на огромна дигитална карта на Вашингтон.

— Какво ще правиш? — попита Габриел.

— Решението не е мое. По никакъв начин.

— Чие е?

— Негово. — Картър кимна към живото излъчване на Си Ен Ен от Овалния кабинет. — Той отива към Ситуационната зала. Всички шефове на националната сигурност са там.

Точно тогава телефонът пред Ейдриън звънна. Разговорът беше изцяло монологичен.

— Разбрано — беше всичко, което той каза. След това затвори и се взря в мигащата синя светлинка, движеща се на запад по I-66.

— Какво е решението? — попита Габриел.

— Ще ги оставим да правят каквото искат.

— Добър избор.

— Може би — каза Картър. — А може би не.

* * *

Натали караше по I-66 към магистрала I-495 и оттам към мола „Тайсънс Корнър Сентър“. На заветното първо ниво на паркинг Б имаше няколко свободни места, но Сафия я упъти към второто ниво. После посочи към празен далечен ъгъл и нареди:

— Паркирай там.

— Защо толкова далеч от мола?

— Просто прави каквото ти казвам — просъска Сафия.

Натали отиде на мястото и угаси двигателя. Сафия разглеждаше таблото, докато покрай тях минаваше форд. Той паркира в края на същата редица, а от него слязоха двама типични американци малко над трийсетте и тръгнаха към мола. Сафия сякаш не ги забеляза. Все още се взираше в таблото.

— Багажникът на тази кола може ли да се отваря отвътре?

— Ето — каза Натали и посочи бутона почти в средата на таблото.

— Остави вратите отключени.

— Защо?

— Защото аз ти казвам.

Сафия слезе, без да продума повече. Двете поеха към стълбището и се спуснаха към входа на „Блумингдейл“. Типичните американци се правеха, че пазаруват зимни палта. Сафия последва указанията към отдела за дамски дрехи и прекара следващите трийсет минути в разходка от бутик на бутик, от рафт на рафт. Натали обясни на продавачката, че приятелката ѝ търси нещо, подходящо за делова вечеря — пола и сако, но сакото да не е много прилепнало. Сафия премери няколко от предложените, ала отхвърли всичките.

— Прекалено прилепнало — каза тя на развален английски, докато прокарваше ръце по заоблените си бедра и плоския си корем. — По-свободно.

— Ако имах тяло като вашето — подхвърли продавачката, — щях да ходя с възможно най-прилепнали дрехи.

— Тя иска да направи добро впечатление — обясни Натали.

— Кажете ѝ да пробва в „Мейсис“. Там може да извади повече късмет.

Така и направиха. След няколко минути тя намери сако на Тахари, дълго до средата на бедрата и с пет копчета, което обяви за подходящо. Избра две — червено и сиво, и двете в размер 42.

— Прекалено големи са за нея — каза ѝ продавачката. — Тя е максимум 40-и размер.

Натали безмълвно прокара кредитната си карта през слота и се подписа на тъчскрийна. Продавачката опакова двете сака в бяла найлонова торба с логото на „Мейсис“ и ги подаде. Натали взе дрехите и последва Сафия навън.

— Защо си купи две сака?

— Едното е за теб.

На Натали изведнъж ѝ призля.

— Кое?

— Червеното, разбира се.

— Никога не съм изглеждала добре в червено.

— Не ставай глупава.

Навън пред мола Сафия погледна телефона си.

— Имаш ли нужда от нещо? — попита тя.

— Като какво например?

— Грим? Бижута?

— Ти ми кажи.

— Какво ще кажеш за кафе?

На Натали не ѝ се пиеше кафе, но не искаше да си изпроси още един упрек от Сафия. Отидоха в „Старбъкс“ в съседство, поръчаха и седнаха на маса пред мола. Няколко мюсюлманки, всичките забулени, говореха тихо на арабски, а много други жени с хиджаби — и на средна възраст, и още момичета, минаваха през аркадата. На Натали ѝ се стори, че се е върнала в предградието си. Погледна към Сафия, която се взираше с празен поглед в далечината. Тя здраво стискаше мобилния си телефон. Кафето ѝ стоеше недокоснато на масата до нея.

— Трябва да отида до тоалетната — каза Натали.

— Не може.

— Защо?

— Не е позволено.

Телефонът на Сафия извибрира. Тя прочете съобщението и рязко стана.

— Вече можем да вървим.

Върнаха се на паркинг Б и се качиха на второто ниво. Далечният ъгъл вече бе запълнен с коли. Докато се приближаваха към импалата, Натали отвори багажника с дистанционното, но Сафия бързо го прихлопна.

— Окачи дрехите отзад.

Натали направи каквото ѝ бе наредено. Седна зад волана и запали двигателя, докато Сафия въвеждаше „Кий Бридж Мариот“ в навигацията на телефона си.

— Следвай знаците до изхода — каза тя. — И след това завий наляво.

* * *

Кратките доклади от екипите за наблюдение на ФБР се появяваха на екрана в Националния антитерористичен център като информация на таблото за заминаващи самолети на летище: ОБЕКТИТЕ КУПУВАТ ДРЕХИ В „МЕЙСИС“… ОБЕКТИТЕ ПИЯТ КАФЕ В „СТАРБЪКС“… ОБЕКТИТЕ СИ ТРЪГВАТ ОТ МОЛА… Скрити в Ситуационната зала на Белия дом, президентът и неговият екип по национална сигурност бяха издали своята присъда: Слушаме, гледаме, чакаме. Оставете ги да правят каквото искат.

— Добър избор — повтори Габриел.

— Може би — отново кимна Ейдриън. — Или може би не.

В дванайсет и петнайсет червената импала зави към паркинга на „Кий Бридж Мариот“ и отиде на същото място, откъдето бе тръгнала два часа по-рано. Охранителните камери на хотела разказаха част от историята. Кратките информации от наблюдателите на ФБР казваха останалото. Обектите излязоха от колата. Обект едно — израелският агент, взе торбата от „Мейсис“ от задната седалка. Обект две — французойката, взе две големи книжни торби от багажника.

— Какви са тези торби в багажника? — попита Габриел.

Картър мълчеше.

— Откъде са торбите? — повтори той.

Картър изкрещя въпроса към оперативния етаж. Отговорът се появи на екрана няколко секунди по-късно.

Торбите бяха от „Л. Л. Бийн“.

— Мамка му! — изругаха в един глас Алон и Картър.

Натали и Сафия не бяха ходили до „Л. Л. Бийн“.

57.

Белият дом

Много по-късно срещата между американския и френския лидер щеше да бъде запомнена като най-прекъсваната. Три пъти американският президент бе викан в Ситуационната зала. Два пъти отиде сам, като остави френския си колега и най-близките му сътрудници в Овалния кабинет. Третия път отидоха всички. Все пак и двете жени в стая 822 на „Кий Бридж Мариот“ имаха френски паспорти, макар документите и на двете да бяха фалшиви. Накрая двамата лидери успяха да прекарат един час заедно без прекъсване, преди да се появят в Източната зала за съвместна пресконференция. Американският президент остана с мрачно лице през цялото време и отговорите му бяха необичайно бъбриви и разфокусирани. Репортер предположи, че президентът изглежда раздразнен от френския си колега. Нищо не би могло да е по-далеч от истината.

Френският президент си тръгна от Белия дом в 15 часа и се върна в Блеър Хаус. В същия момент Департаментът за вътрешна сигурност издаде внимателно формулирано предупреждение за вероятна терористична атака на американска земя, може би във Вашингтон. След като бюлетинът не успя да привлече достатъчно внимание — само една кабеларка си направи труда да го отрази, — секретарят на ДВС набързо свика пресконференция, за да повтори предупреждението пред камерите. Напрегнатото му поведение ясно показа, че това не бе съобщение, с което цели просто да се застрахова. Опасността бе истинска.

— Ще има ли промени в графика на президента? — попита репортер.

— Засега не — отговори завоалирано секретарят.

След това той изброи няколко стъпки, които ще предприеме федералното правителство, за да предотврати или осуети евентуална атака, макар да не спомена за ситуацията, която се разиграваше от другата страна на река Потомак Там, където в 12,18 часа две жени — обекти едно и две, както бяха известни — се бяха върнали в хотелската си стая след бърза разходка за пазаруване в „Тайсънс Корнър Сентър“. Обект едно бе окачил торбата от „Мейсис“ в гардероба, а обект две бе сложил два подозрителни пакета — пазарски торби от „Л. Л. Бийн“ — на пода близо до прозореца. Микрофоните уловиха три пъти как обект едно пита какво е съдържанието на торбите. Три пъти обект две отказа да отговори.

Цялата система за национална сигурност на Съединените щати отчаяно си задаваше същия въпрос. Как торбите се бяха озовали в багажника на импалата обаче, бе установено доста бързо с помощта на многото охранителни камери на Тайсънс Корнър. Доставката се бе случила в 11,37 предобед на второто ниво на паркинг Б. Мъж с шапка и палто с неопределен етнически произход и възраст бе влязъл в паркинга пеш, с по една торба на „Л. Л. Бийн“ във всяка ръка, и ги бе напъхал в багажника на импалата, която беше оставена незаключена. След това излезе от паркинга, пак пеш, отправяйки се към магистрала 7, където камерите го бяха уловили да влиза в „Нисан Алтима“ с номер от Делауер. Той бе взет под наем в петък следобед от офис на „Херц“ на гара Юниън. Архивите на „Херц“ съобщиха самоличността на клиента — французойка на име Асма Думаз. Името не беше познато на ФБР.

Всичко това не обясняваше съдържанието на торбите, макар че от професионалния начин на доставка можеше да се предположи най-лошото. Един високопоставен служител на ФБР и най-близкият политически съветник на президента веднага препоръчаха незабавно нахлуване в стаята. Но по-спокойни умове, сред които и президентът, надделяха. Камерите и микрофоните щяха да предупредят ФБР в мига, в който двата обекта започнеха да се готвят за атаката. Междувременно подслушвателните устройства имаха потенциала да осигурят безценна информация, например какви са целите и самоличностите на други членове на бойната клетка. За всеки случай спецчастите на ФБР и екипи за спасяване на заложници тихо бяха заели позиции около хотела. За момента управата на „Мариот“ не знаеше нищо.

Сигналът от камерата и микрофоните в стая 822 течеше през Националния антитерористичен център към Белия дом и отвъд. Основната камера беше скрита в конзолата с електрониката — като екран, който държи под око Уинстън Смит[19] в неговия апартамент в жилищен дом „Победа“. Обект две лежеше полугола на леглото и пушеше в нарушение на хотелските правила и законите на ИДИЛ. Обект едно, яростен непушач, бе помолила за разрешение да излезе от стаята, за да подиша чист въздух, но обект две ѝ отказа. Обясни, че било харам да излиза.

— Кой го казва? — попита обект едно.

— Саладин.

Споменаването на името на мозъка на организацията подсили надеждите на Националния антитерористичен център и Белия дом, че важна разузнавателна информация скоро ще потече от устата на обект две. Вместо това тя запали нова цигара и включи телевизора с дистанционното. Секретарят по вътрешна сигурност даваше пресконференция.

— Какво казва?

— Предупреждава, че ще има атака.

— Откъде знае?

— Няма да каже.

Обект две, все още с цигара в уста, провери телефона си, в който ФБР и АНС не успяха да проникнат. След това присви очи срещу телевизора. Секретарят по вътрешна сигурност бе приключил пресконференцията. Експерти по тероризма анализираха това, което току-що бе станало ясно.

— Какво казват?

— Същото — обясни обект едно. — Ще има атака.

— Знаят ли за нас?

— Щяха да ни арестуват, ако знаеха.

Обект две не изглеждаше убедена. Тя провери телефона си, направи го отново след петнайсет секунди и пак след още десет. Очевидно очакваше важна информация от мрежата. Тя дойде в 16,47 ч.

— Ал-хамду ли-ллах — прошепна обект две.

— Какво има?

Обект две смачка цигарата и изключи телевизора.

На оперативния етаж на Националния антитерористичен център няколко десетки анализатори и служители гледаха и чакаха. Там бяха и ръководителят на елитна френска антитерористична организация, шефът на йорданската Главна разузнавателна дирекция и бъдещият началник на израелската разузнавателна служба. Само израелецът не можеше да гледа това, което се случи после. Седеше на отредения му стол до извитата маса, опрял ръце върху светложълтото дърво, покрил очите си с длани, и слушаше.

— В името на Аллах, всемилостивия, милосърдния…

Натали записваше предсмъртното си видео.

58.

Александрия, Вирджиния

Денят бе необикновено спокоен в транспортна компания „Доминиън“ в Александрия, Вирджиния. Постъпи само една малка поръчка от жена, която живееше сама и сменяше порутения си апартамент под наем на Капитолийския хълм за малка къщичка в Северен Арлингтън, за която се бе изръсила 700 000 долара. За това трябваше само един камион и двама работници. Единият беше йорданец, а другият — от Тунис. И двамата бяха членове на ИДИЛ и се бяха обучавали и воювали в Сирия. Жената, която работеше като сътрудник на виден републикански сенатор, разбира се, не знаеше това. Тя почерпи мъжете с кафе и курабийки и след приключване на работата им даде голям бакшиш.

Двамата работници тръгнаха от Северен Арлингтън в седемнайсет и трийсет и поеха обратно към централата на компанията на Айзенхауер Авеню в Александрия. Заради натоварения трафик в пиковия час пристигнаха чак в шест и петнайсет, малко по-късно, отколкото се бяха надявали. Паркираха камиона — „Фрайтлайнер“ модел 2011 г., пред склада и влязоха в офиса през стъклената врата. Фатима — младата жена, която вдигаше телефоните на компанията, отсъстваше и бюрото ѝ бе празно. Тя бе отлетяла за Франкфурт предната вечер и вече беше в Истанбул. До сутринта щеше да е в халифата.

Друг вход водеше към склада. Имаше още два фрайтлайнера, на които бе изрисувано логото на „Доминиън“, и три бели коли „Хонда Пайлът“. В хондите имаше арсенал от бойни пушки AR-15 и пистолети „Глок“ 45-и калибър, както и бомба в раница и самоубийствена жилетка. Във всеки фрайтлайнер имаше петстотинкилограмова бомба от амониева селитра и мазут. Те бяха точни реплики на устройството, срутило много сгради в Канари Уорф в Лондон през февруари 1996 г. Не беше съвпадение. Мъжът, направил бомбата в Канари Уорф, бивш терорист от Ирландската републиканска армия на име Еймън Куин, бе продал проекта на ИДИЛ за два милиона долара.

Останалите членове на атакуващата клетка вече бяха тук. Двама бяха облечени в западни дрехи, но другите, общо единайсет на брой, носеха черни тактически униформи и бели маратонки, отдавайки с облеклото си почит на Абу Мусаб ал Заркауи. По оперативни причини тунизиецът и йорданецът останаха с гащеризоните на „Доминиън“. Трябваше да направят една последна доставка.

В седем и петнайсет мъжете се помолиха заедно за последен път. Малко след това тръгнаха, като оставиха само тунизиеца и йорданеца. В седем и половина те се качиха в кабините на фрайтлайнерите. Тунизиецът бе избран да кара водещия камион. В много отношения това бе по-важната задача, защото, ако той се провалеше, вторият камион нямаше да достигне целта си. Той бе кръстил камиона Бурак — на божественото животно, приличащо на кон, което бе отнесло пророка Мохамед от Мека до Йерусалим през нощта на Исра и Мирадж. Тунизиецът щеше да предприеме същото пътуване тази вечер, което, иншаллах, щеше да свърши в рая.

То обаче започна от невзрачен индустриален участък на Айзенхауер Авеню. Той кара по него до свързващото шосе и оттам пое по магистрала I-495. Трафикът беше натоварен, но се движеше под разрешената скорост. Тунизиецът се престрои в дясната лента и след това погледна в страничното огледало. Вторият фрайтлайнер беше на малко повече от половин километър зад него, точно където би трябвало. Тунизиецът се взря право напред и започна да се моли.

„В името на Аллах, всемилостивия, милосърдния…“

* * *

Саладин също каза задължителните вечерни молитви, макар и не с такъв плам като мъжете в склада, защото той нямаше намерение тази вечер да става мъченик. След това се облече в тъмносив костюм, бяла риза и тъмносиня вратовръзка. Куфарът му бе стегнат. Той го извлече в коридора и като се подпираше на бастуна, закуцука към асансьора. Когато слезе, взе разпечатана разписка от рецепцията и излезе на паркинга. Колата го чакаше. Каза на пиколото да качи куфара му в багажника и седна зад волана.

* * *

От другата страна на улицата срещу „Четири сезона“, пред входа на една аптека, бе спрял „Буик Регал“ под наем. Ели Лавон седеше на предната седалка, Михаил Абрамов бе зад волана. Те с часове бяха наблюдавали входа на хотела, понякога седнали удобно в колата, понякога от кафенето на тротоара, а за кратко и пред самия хотел. Но не бяха зърнали нито за миг техния обект на наблюдение, предполагаемия саудитски гражданин Омар ал Фарук. Обаждане до рецепцията обаче бе потвърдило, че г-н Ал Фарук, който и да беше той, бе наистина техен гост. Той бе наредил да не му прехвърлят разговори. След минаване покрай вратата бе установено, че на нея виси табелка да не бъде безпокоен.

Михаил, който бе по-скоро човек на действието, а не на съзерцанието, барабанеше тревожно с пръсти по централната конзола, но Лавон, покрит с белези ветеран, участвал в много такива наблюдения, седеше спокоен като статуя на Буда. Кафявите му очи бяха впити във входа на хотела, където черно БМВ седан чакаше да завие по Ем Стрийт.

— Ето го нашето момче — каза той.

— Сигурен ли си, че е той?

— Напълно.

Беемвето зави бавно покрай остров от малки дървета и храсти и пое по Ем Стрийт.

— Определено е той — съгласи се Михаил.

— Занимавам се с това отдавна.

— Къде мислиш, че отива?

— Може би трябва да го проследим и да разберем.

* * *

Саладин зави надясно по Уисконсин Авеню и след това наляво по Проспект Стрийт. От северната страна се намираше „Кафе Милано“, един от най-популярните ресторанти в Джорджтаун. Точно срещу него беше един от най-скъпите паркинги на Вашингтон. Саладин остави колата на служителя и влезе в ресторанта. Салонният управител и две хостеси стояха зад нещо като катедра във фоайето.

— Ал Фарук — каза Саладин. — Имам резервация за двама.

Едната от хостесите провери в компютъра.

— За осем часа?

— Да — каза той и извърна очи.

— Дошли сте по-рано.

— Надявам се това да не е проблем.

— Никак даже. Придружителят ви пристигнал ли е?

— Не още.

— Мога да ви настаня веднага. Или предпочитате да изчакате в бара?

— Предпочитам да седна.

Хостесата поведе Саладин към желана от мнозина маса в предната част на ресторанта, на няколко крачки от бара.

— Ще вечерям с млада дама. Тя трябва да пристигне след няколко минути.

Хостесата се усмихна и се оттегли. Саладин седна и огледа вътрешността на ресторанта. Клиентите му бяха богати, уверени и влиятелни. Учуди се, че разпозна няколко от тях, включително и мъжа на съседната маса. Той бе колумнист на „Ню Йорк Таймс“, който бе подкрепял — не, помисли си Саладин, думата е прекалено слаба — бе водил кампания за американската инвазия в Ирак. Саладин се усмихна. Касам ел Бана бе подбран добре. Жалко, че нямаше да види резултатите от усърдната си работа.

Появи се сервитьор и предложи коктейл на Саладин. С репетирана увереност мъжът поръча водка мартини, като уточни каква марка алкохол предпочита. Той пристигна след няколко минути и с голяма церемониалност бе излят от сребрист шейкър. Остана недокоснат пред него, чашата се замъгли от конденза. На бара три полуголи жени се смееха високо, а на съседната маса колумнистът разсъждаваше за Сирия. И явно не смяташе, че бандата разбойници и убийци, позната като ИДИЛ, е някаква заплаха за Съединените щати. Саладин се усмихна и си погледна часовника.

* * *

На Проспект Стрийт нямаше място за паркиране, затова Михаил направи обратен завой на първата пресечка и спря неправилно срещу магазин за сандвичи, който обслужваше студентите от Джорджтаунския университет. „Кафе Милано“ бе на повече от сто метра, виждаше се като петънце в далечината.

— Така няма да стане. — Ели Лавон само изрече очевидното. — Един от нас трябва да влезе и да го държи под око.

— Ти иди. Аз ще съм при колата.

— Не е от любимите ми места — отказа Лавон.

Михаил слезе и тръгна пеш към „Кафе Милано“. Това не бе единственият ресторант на улицата, имаше тайландско заведение и луксозно бистро. Той мина покрай тях и слезе по двете стъпала към входа на „Кафе Милано“. Салонният управител му се усмихна, все едно го бе очаквал.

— Имам среща с приятел в бара.

Управителят му показа единствения свободен стол, който беше на няколко метра от масата, на която седеше добре облечен мъж с вид на арабин. Срещу него имаше още едни прибори за хранене, а това означаваше, че най-вероятно нямаше да вечеря сам. Михаил седна на празния стол. Той бе прекалено близо до целта, макар това да му даваше предимството за чисто наблюдение. Поръча чаша вино и извади телефона от джоба си.

* * *

Съобщението на Михаил пристигна на мобилния на Габриел секунди по-късно. Сега той трябваше да направи избор: дали да запази информацията за себе си, или да признае на Ейдриън Картър, че го е измамил. При дадените обстоятелства избра второто. Картър прие новината изненадващо спокойно.

— Губиш си времето — каза той. — И моето.

— Тогава няма да имаш нищо против да поостанем още малко и да видим с кого ще вечеря.

— Не си правете труда. Имаме много по-важни неща, за които да се тревожим, от някакъв богат саудитец, който се кани да вечеря в „Кафе Милано“.

— Като какво например?

— Като това.

Картър кимна към екрана, където обект номер две, познат още като Сафия Бурихан, слагаше торбите от „Л. Л. Бийн“ на леглото. От едната тя внимателно извади жилетка от изкуствена материя, обвързана с жици и експлозиви, и я сложи пред торса си. След това с усмивка се огледа в огледалото, докато цялата антитерористична система на Съединените щати я наблюдаваше с ужас.

— Играта свърши — каза Габриел. — Изведете моето момиче оттам.

59.

„Кий Бридж Мариот“

Имаше миг на объркване как да си поделят жилетките. На Натали ѝ се стори странно — изглеждаха напълно еднакви, — ала Сафия бе непреклонна. Тя искаше Натали да носи онази с малкия червен шев покрай ципа. Натали прие, без да спори, и я понесе към банята предпазливо, сякаш бе преливаща чаша с вряла течност. Тя бе лекувала жертвите на такива оръжия, нещастните души като Дина Сарид, чиито крайници бяха надупчени от пирони и сачми или засегнати от невидимата разрушителна сила на взривната вълна. И бе чувала зловещите истории за пораженията върху тези, които са били съблазнени да овържат бомби по телата си. Айелет Малкин, приятелката ѝ от Медицински център „Хадаса“, бе седяла един следобед в апартамента си в Йерусалим, когато главата на атентатор самоубиец бе паднала като кокосов орех на балкона ѝ. И бе останала там повече от час, взряна укорително в Айелет, преди полицайка да я сложи в найлонова торба с цип и да я отнесе.

Натали подуши експлозива; миришеше на марципан. Хвана леко детонатора с ръка и след това прекара внимателно дясната си ръка през ръкава на червеното сако на Тахари. Лявата ръка бе дори по-голямо предизвикателство. Не смееше да използва дясната от страх случайно да не натисне копчето на детонатора и да се взриви, като направи част от осмия етаж на парчета. След това закопча петте декоративни копчета на сакото, използвайки само лявата си ръка, приглади предниците и изправи рамене. Докато се оглеждаше в огледалото, си мислеше, че изборът на Сафия бе правилен. Кройката на сакото идеално прикриваше бомбата. Дори Натали, която имаше болки в гърба от тежестта на експлозива, не забелязваше никакви издайнически знаци. Оставаше само леката миризма на бадеми и захар.

Тя отново се огледа, мина покрай огледалото в банята застана под лампата. Със сигурност американците я наблюдаваха и слушаха. И със сигурност, помисли си тя, Габриел също я гледаше. Почуди се какво още чакат. Тя бе дошла във Вашингтон, за да се опита да разбере целите на другите членове на бойната клетка. Засега не бе научила почти нищо, защото Сафия много упорито премълчаваше дори основна информация за акцията. Но защо? И защо Сафия настояваше Натали да носи жилетката с червения шев покрай ципа? Тя пак се огледа из банята. Наблюдавате ли? Виждате ли какво се случва тук?

Явно бяха решили да изчакат още малко. Но дано не е прекалено, помисли си тя. Американците нямаше да позволят доказана терористка като Сафия, черна вдовица с изцапани с кръв ръце, да се разхожда с жилетка с експлозиви по улиците на Вашингтон. Като израелка, Натали знаеше, че такива операции бяха винаги опасни и непредсказуеми. Сафия трябваше да бъде простреляна чисто през мозъчния ствол с висококалибрено оръжие, за да е сигурно, че няма да запази способността си да натисне детонатора в предсмъртната си агония. Ако го направеше, всички около нея щяха да станат на парчета.

Натали огледа лицето си за последен път в огледалото, сякаш за да запомни собствените си черти — носа, който ненавиждаше, устата, която смяташе за прекалено голяма за лицето ѝ, тъмните мамещи очи. След това най-неочаквано видя до себе си мъж с бледа кожа и очи с цвят на глетчер. Той бе облечен за специален случай — сватба, а може би погребение, и държеше оръжие в ръка.

Всъщност си приличаме повече, отколкото предполагаш…

Тя угаси лампата и влезе в стаята. Сафия седеше в края на леглото, облечена с жилетката с експлозиви и сивото си сако. Взираше се с невиждащи очи в телевизора. Кожата ѝ бе бледа като мляко, тежката ѝ коса висеше безжизнено отстрани на шията ѝ. Младата жена, която бе предизвикала касапница с невинни жертви в името на исляма, очевидно бе уплашена.

— Готова ли си? — попита Натали.

— Не мога. — Сафия говореше така, сякаш някой я бе стиснал за гърлото.

— Разбира се, че можеш. Няма от какво да се боиш.

Сафия държеше цигара с треперещите си пръсти на лявата ръка. С дясната стискаше детонатора — прекалено силно, помисли си Натали.

— Може би трябва да пийна малко водка или уиски — каза Сафия. — Казват, че помага.

— Наистина ли искаш да се срещнеш с Аллах, воняща на алкохол?

— Предполагам, че не. — Очите ѝ се преместиха от телевизора към лицето на Натали. — Ти не се ли страхуваш?

— Малко.

— Не ми изглеждаш уплашена. Всъщност изглеждаш щастлива.

— Толкова дълго чакам това.

— Смъртта?

— Отмъщението — каза Натали.

— И аз си мислех, че го желая. Смятах, че искам да умра…

Невидимата ръка отново я стисна за гърлото. Тя изглеждаше неспособна да изрече и дума. Натали взе цигарата от пръстите ѝ, загаси я и остави фаса до дванайсетте други, които бе изпушила този следобед.

— Не трябва ли да тръгваме?

— След минута.

— Къде отиваме?

Сафия не отговори.

— Трябва да ми кажеш целта — тихо изрече Натали.

— Много скоро ще разбереш.

Гласът ѝ бе крехък като изсъхнали листа. Беше бледа като труп.

— Мислиш ли, че е вярно? — попита тя. — Мислиш ли, че ще отидем в рая, след като бомбите избухнат?

„Не знам ти къде ще отидеш — помисли си Натали, — но няма да е в любящата прегръдка на Бог.“ Ала на глас каза:

— Защо да не е вярно?

— Понякога се чудя дали не е просто… — Гласът ѝ отново затрепери.

— Просто какво?

— Нещо, което мъже като Джалал и Саладин говорят на жени като нас, за да ги превърнат в мъченици.

— Саладин би облякъл жилетката, ако беше тук.

— Наистина ли?

— Срещнах се с него, след като ти си тръгна от лагера в Палмира.

— Знам. Той много те харесва. — Нотка на ревност отекна в гласа ѝ. Като че ли все още бе способна на поне една друга емоция освен страха. — Каза ми, че си му спасила живота.

— Така е.

— А сега той те праща на смърт.

Натали не отговори.

— Ами хората, които ще убием тази вечер? — попита Сафия. — Или хората, които убих в Париж?

— Те са неверници.

Детонаторът изведнъж запари в ръката на Натали, сякаш стискаше горящ въглен. Най-много от всичко на света искаше да свали жилетката от тялото си. Огледа се из стаята.

Нали ме наблюдавате? Какво още чакате?

— Аз убих онази жена във Франция — призна неочаквано Сафия. — Онази Вайнберг, еврейката. Тя щеше да умре от раните си, ала въпреки това я прострелях. Боя се… — И замълча.

— От какво се боиш?

— Ами че ще я срещна пак в рая.

Натали не можеше да избере отговор от морето от лъжи, бушуващи в мислите ѝ. Постави ръка върху рамото на Сафия леко, за да не я стресне.

— Не трябва ли да тръгваме?

Сафия се взря мрачно в мобилния си телефон, вцепенена от страх. След това се изправи неуверено. Беше толкова разтреперена, че Натали се побоя да не натисне случайно детонатора, докато се опитва да запази равновесие.

— Как изглеждам? — попита тя.

„Като жена, която знае, че има само минути живот“, помисли си Натали.

— Изглеждаш прекрасно, Сафия. Ти винаги изглеждаш така.

След това Сафия тръгна към вратата и я отвори без колебание, но Натали търсеше нещо из смачканите чаршафи и одеяла. Беше се надявала да чуе звука от изстрел, който да прати приятелката ѝ на път към рая. Вместо това чу гласа на Сафия. Страхът се бе изпарил. Тя прозвуча леко раздразнено.

— Какво чакаш? — попита я. — Време е.

60.

Белият дом

Официалната вечеря по график трябваше да започне в осем часа вечерта. Френският президент и неговата съпруга пристигнаха навреме пред Северния портик, след като прекосиха улицата от Блеър Хаус за рекордно време под най-засилената охрана, която някой бе виждал. Те бързо влязоха вътре, сякаш опитваха да избягат от внезапен порой, и се срещнаха с американския президент и първата дама, които ги очакваха във фоайето. И двамата бяха официално облечени. Усмивката на президента беше ослепителна, но ръкостискането му бе изпълнено с напрежение, а дланта му — влажна.

— Имаме проблем — тихо изрече той, докато светкавиците на фотоапаратите го заслепяваха.

— Проблем ли?

— Ще обясня след малко.

Времето за снимки бе много по-кратко от обикновено — точно петнайсет секунди. След това президентът поведе групата през широкия коридор. Първата дама и съпругата на френския държавен глава завиха наляво, към Източната зала. Двамата държавни ръководители поеха надясно, към Западното крило. Долу в Ситуационната зала имаше място само за правостоящи — директорите бяха на съответните си места, заместниците и сътрудниците се бяха строили покрай стените. На един от екраните се виждаше как две жени — едната руса, а другата тъмнокоса — вървят по хотелски коридор. Президентът бързо въведе френския си колега в ситуацията. Няколко минути по-рано Сафия Бурихан бе извадила две самоубийствени жилетки. Бързата евакуация на хотела бе отхвърлена, защото щеше да отнеме много време, а и беше прекалено рискована. Директна атака на стаята също бе изключена.

— Е, какво ни остава? — попита френският президент.

— Екипи на спецчастите и на отдела за спасяване на заложници стоят под прикритие пред хотела и във фоайето. Ако им се удаде възможност да убият Сафия Бурихан без косвени невинни жертви, те ще поискат разрешение да стрелят.

— Кой дава одобрението?

— Единствено аз. — Президентът погледна към френския си колега сериозно. — Не ми трябва вашето разрешение, за да го направя, но искам одобрението ви.

— Имате го, господин президент. — Френският лидер гледаше как двете жени влизат в асансьора. — Може ли да дам малък съвет?

— Разбира се.

— Кажете на снайперистите си да не пропускат целта.

* * *

Когато тунизиецът стигна до изхода за магистрала 123, вторият фрайтлайнер беше зад него, точно където се предполагаше. Той погледна часовника. Беше осем и пет. Бяха една минута преди графика — по-добре от една минута назад, но не и идеално. Часовникът беше запазената марка на Саладин. Той вярваше, че в тероризма, както и в живота, точният момент е всичко.

Шест пъти тунизиецът бе правил сухи тренировки и шестте пъти светофарът на Люинсвил Роуд бе спирал временно пътуването му, както направи и сега. Когато светна зелено, той бавно закриволичи по градската улица, последван от втория фрайтлайнер. Точно пред него беше кръстовището с Тайсънс Маклийн Драйв. Тунизиецът пак си погледна часовника. Зави наляво и претовареният камион с мъка се заизкачва по полегатия хълм.

По този участък от подстъпа тунизиецът никога не бе карал, макар заедно с йорданеца да се бяха упражнявали много пъти на сложен компютърен симулатор. Пътят леко завиваше наляво, след това на върха на хълма — рязко надясно, откъдето водеше към добре пазен охранителен пункт. Американците са били нападани от коли бомби и преди — и в казармите на флота в Бейрут през 1983 г., и в Хобар Тауърс в Саудитска Арабия през 1996-а. Затова без съмнение бяха подготвени за подобна атака в това жизненоважно съоръжение, главния център на тяхната антитерористична система. Но за нещастие на американците, Саладин също се бе подготвил. Двигателите на камионите бяха защитени с чугунен кожух, стъклата и гумите бяха бронирани. Нищо не можеше да ги спре, освен директен удар от противотанкова ракета.

Тунизиецът изчака до първия лек ляв завой, преди да даде газ до дупка. Отдясно редица от неонови оранжеви пилони пренасочваше трафика за навътре в едно платно. Тунизиецът не направи усилие да ги избегне, като така даде знак на американците, че намеренията му далеч не са невинни.

Зави рязко надясно, без да убива скоростта, и за миг се уплаши, че свръхтежкият камион ще се преобърне. Няколко американски охранители пред него махаха бясно с ръце да спре. Други вече се бяха прицелили в камиона. Изведнъж той бе заслепен от изгаряща бяла светлина — дъгова лампа, може би лазер. След това дочу първите изстрели. Куршумите отскочиха от предното стъкло като градушка. Тунизиецът стисна волана с лявата си ръка и детонатора с дясната.

— В името на Аллах, всемилостивия, милосърдния…

* * *

Мъжете и жените на оперативния етаж на Националния антитерористичен център нямаха представа за ситуацията на главния вход към съоръжението. Те имаха очи само за гигантския екран в предната част на стаята, където се виждаха две жени — една руса и една тъмнокоса: обект едно и две, както бяха известни. Те току-що се бяха качили в асансьора на хотел край Арлингтън. Кадърът бе отвисоко и под лек ъгъл. Личеше си, че русата, обект две, беше вцепенена от страх, ала тъмнокосата изглеждаше странно спокойна. Тя се взираше право в обектива на камерата, сякаш позираше за последен портрет. Габриел се беше втренчил в нея. Изправен на крака, беше подпрял с ръка брадичката си, а главата му бе леко наклонена настрани. До него стоеше Ейдриън Картър, държейки телефон на всяко ухо. Фарид Баракат въртеше нервно незапалена цигара във великолепните си пръсти, черните му като оникс очи бяха приковани в изображението. Само Пол Русо, който си представяше какво може да се случи, не можеше да гледа. Апокалиптичните картини не му бяха по вкуса. Той се взираше в килима, сякаш търсеше изгубени ценни предмети.

Яркочервената импала беше спряна на паркинга и тайно се наблюдаваше от агенти на групата на ФБР за реакция в критични ситуации. Синята светлинка на проследяващото устройство премигна на екрана на НАЦ като отметка на телевизионен канал. Скритите в колата микрофони уловиха лекия шум от трафика по Норт Форт Майър Драйв.

Двама агенти под прикритие от специалните части си говореха дружески пред входа на хотела. Още двама чакаха край стоянката за таксита. Освен това имаше агенти от спецчастите и в самия хотел: двама в лоби бара, декориран в хром и ламинат, и двама край пиколото. Всеки от тях носеше скрит полуавтоматичен пистолет „Спрингфийлд“ 45-и калибър, с осем патрона и допълнителен пълнител. Единият от агентите до пиколото, ветеран от иракската офанзива, бе определен за основен стрелец. Той смяташе да се доближи до целта — обект номер две, отзад. При получаване на заповед от президента — и ако нямаше опасност да пострадат невинни — той щеше да приложи смъртоносна сила.

Всички осем мъже от екипа на спецчастите застанаха нащрек, когато вратите на асансьора се отвориха и двете жени, обект едно и обект две, излязоха през тях. Нова камера ги проследи през фоайето до мястото преди изхода. Там русата жена внезапно замръзна и спря с ръка тъмнокосата. Размениха се думи, които останаха нечути в НАЦ, и русата погледна телефона си. След това се случи нещо, което никой не очакваше — нито екипите на ФБР вътре и пред хотела, нито президентът и неговите най-близки сътрудници в Ситуационната зала. А със сигурност не и четиримата опитни шпиони от оперативния етаж на Националния антитерористичен център. Без предупреждение двете жени се обърнаха и поеха по коридора на приземния етаж към задната част на хотела.

— Вървят в грешната посока — ужаси се Картър.

— Не, напротив — възрази Габриел. — Те отиват там, където им е казал Саладин.

Картър замълча.

— Кажи на екипите на спецчастите да ги проследят. Кажи им да стрелят.

— Не могат — сопна се Картър. — Не и вътре в хотела.

— Направи го веднага, Ейдриън, защото няма да имаме друг шанс.

Точно тогава оперативният етаж беше облян от силна бяла светлина. Миг по-късно проехтя грохот като от самолет, преминаващ свръхзвуковата бариера, който разтърси цялата сграда. Картър и Пол Русо за кратко бяха объркани; Габриел и Фарид Баракат — хора от Близкия изток, не бяха. Габриел се втурна към прозореца, когато облак дим във формата на гъба се издигна над главния пропускателен пункт. Секунди по-късно видя голям товарен камион да се носи с висока скорост в предния двор, разделящ НАЦ от кабинета на директора на националното разузнаване.

Габриел се сниши и изкрещя на тези, които бяха най-близо до прозорците, да се прикрият. Погледна за миг гигантския екран и видя двете жени, обект едно и две, да влизат в паркинга на „Кий Бридж Мариот“. Последва втора експлозия и екранът, както и всичко останало, угасна.

* * *

В Ситуационната зала на Белия дом екраните също почерняха. Угасна и видеоконферентната връзка с директора на Националния антитерористичен център.

— Какво се случи? — попита президентът.

Отговори му секретарят по вътрешна сигурност:

— Очевидно има някакъв проблем с излъчването.

— Не мога да издам заповед на екипите от спецчастите, ако не виждам какво се случва.

— Проверяваме, господин президент.

Това правеше всеки директор, заместник и сътрудник в залата. Трийсет секунди по-късно директорът на ЦРУ осведоми президента, че два силни звука, вероятно от експлозии, са чути край „Маклийн-Тайсънс Корнър“, близо до пресечката на магистрала 123 и магистрала I-495.

— Чути от кого? — попита президентът.

— Чути са в централата на ЦРУ, сър.

— На километър и половина?

— По-скоро на три километра, сър.

Президентът се взираше с невиждащи очи в екрана.

— Какво се случи? — попита отново той, но този път нямаше отговор.

В залата се дочу само конвулсивен глух звук от друга експлозия, която бе достатъчно близо, че да разтресе Белия дом.

— Какво, по дяволите, беше това?

— Проверяваме, сър.

— Проверявайте по-бързо!

Петнайсет секунди по-късно президентът имаше отговор. Той дойде не от високопоставените служители, събрани в Ситуационната зала, а от агенти на тайните служби, на пост на покрива на резиденцията на губернатора на Вирджиния. От Мемориала на Линкълн се издигал дим.

Америка бе нападната.

61.

Мемориалът на Линкълн

Той бе дошъл пеш, сам мъж с тъмна коса, около метър седемдесет и три висок, бе облечен с широко вълнено палто, за да се пази от вечерния хлад, и носеше раница на рамо. По-късно ФБР щеше да установи, че „Хонда Пайлът“ с регистрационен номер от Вирджиния го бе оставила на ъгъла на 23-а улица и Конститюшън Авеню. Хондата бе продължила на север по 23-а улица към Вирджиния Авеню, където бе завила наляво. Мъжът с дебелото вълнено палто и раница тръгнал на юг през далечната западна страна на парка Нешънъл Мол във Вашингтон към Мемориала на Линкълн. Няколко служители на американската паркова полиция стояха на пост в подножието на стълбите. Те не провериха, дори като че ли не забелязаха мъжа с раницата и палтото.

Монументът, построен във формата на гръцки дорийски храм, бе осветен с топла златиста светлина, която сякаш се излъчваше отвътре. Мъжът с раницата спря за няколко секунди на мястото, където д-р Мартин Лутър Кинг бе произнесъл речта си „Имам една мечта“. След това продължи нагоре по последните стъпала и влезе в централното помещение на мемориала. Двайсетина туристи се бяха събрали пред близо шестметровата статуя на седналия Линкълн. Още толкова имаше в двете странични помещения пред огромните гравирани реплики на Обръщението от Гетисбърг и втората реч при встъпване в длъжност. Мъжът остави раницата близо до основата на една от прочутите колони, извади мобилен телефон от джоба си и започна да снима статуята. Странно, но устните му се движеха.

В името на Аллах, всемилостивия, милосърдния…

Млада двойка попита мъжа на развален английски дали би ги снимал пред статуята. Той отказа, извърна се рязко и забърза надолу по стълбите към езерото. Прекалено късно служителка на парковата полиция — жена на двайсет и осем години, майка на две деца, забеляза оставената без надзор раница и извика на туристите веднага да напуснат мемориала. Миг по-късно полицайката бе обезглавена от дъга от сачми, която полетя от раницата при детонацията, същото се случи и с мъжа и жената, които бяха помолили да бъдат снимани. Атентаторът беше повален от взривната вълна. Турист от Оклахома на шейсет и девет години, ветеран от Виетнам, без да знае, помогна на убиеца да се изправи и за добротата си бе прострелян в сърцето с пистолет „Глок 19“, който мъжът извади изпод палтото си. Той успя да убие още шестима, преди да бъде застрелян от парковите полицаи в подножието на стълбите. Щяха да загинат общо двайсет и осем човека.

До избухването на бомбата хондата вече спираше пред главния вход на Центъра за сценични изкуства „Джон Ф. Кенеди“. От нея слезе мъж, който влезе в Залата на щатите. Неговото палто бе същото като на мъжа, атакувал Мемориала на Линкълн, но той не носеше раница; бомбата беше прикрепена към тялото му. Той мина покрай центъра за посетители към главния офис, където взриви устройството. Тогава от хондата изскочиха още трима мъже, включително и шофьорът. Всички бяха въоръжени с бойни полуавтоматични пушки AR-15. Те избиха ранените и умиращите в Залата на щатите и след това се придвижиха методично от театър „Айзенхауер“ към Операта и после към Концертната зала, като застрелваха когото срещнеха. Щяха да загинат общо триста души.

Докато пристигнат първите части на градската полиция, тримата оцелели терористи бяха пресекли пеш Рок Крийк Паркуей и влизаха във вашингтонското пристанище. Там те се придвижваха от ресторант на ресторант и убиваха безмилостно. „Фиола Маре“, „Никс Ривърсайд Грил“, „Секвоя“: всичките бяха засипани от куршуми. Те отново не срещнаха съпротива от градската полиция: американците, изглежда, бяха сварени неподготвени. Или може би, мислеше си ръководителят на атакуващата клетка, Саладин ги бе измамил. Тримата мъже презаредиха оръжията си и поеха към сърцето на Джорджтаун в търсене на нови жертви.

Точно в този хаос две жени — една тъмнокоса и една руса: обекти едно и две, както бяха познати — влязоха в задния паркинг на „Кий Бридж Мариот“. Там чакаше втора кола под наем — „Тойота Корола“. Много по-късно щеше да се установи, че колата е оставена по-рано същия ден от мъжа, който бе доставил самоубийствените жилетки в „Тайсънс Корнър Сентър“.

Обикновено обект едно, израелската агентка, шофираше, но този път обект две, французойката, седна зад волана. Тя излезе от паркинга и мина с пълна скорост покрай малката кабина на служителя, като счупи бариерата и пое към изхода към шосе „Лий“. Екипите на спецчастите, разположени на паркинга, не приложиха смъртоносна сила срещу французойката, защото не бяха получили разрешение от президента или директора на ФБР. Дори екипите за наблюдение на ФБР останаха като вкаменени за секунди, понеже не получаваха напътствия от НАЦ. Миг по-рано те бяха чули по радиостанцията нещо, което им прозвуча като експлозия. А сега от НАЦ идваше само тишина.

От изхода на хотела към шосе „Лий“ се завиваше само надясно. Французойката обаче пое наляво. Тя избегна идващите насреща коли, като влезе наляво по Норт Лин Стрийт, и след няколко секунди препускаше през Кий Бридж към Джорджтаун. Екипите под прикритие на специалните части и наблюдението на ФБР нямаха друг избор, освен да повторят безразсъдните действия на французойката. Две коли излязоха от изхода към шосе „Лий“, още две по Норт Форт Майър Драйв. Когато стигнаха до Кий Бридж, королата вече завиваше по Ем Стрийт. Тя нямаше проследяващо устройство и вътрешни микрофони. От височината на моста екипите на ФБР видяха към Джорджтаун да проблясват червени и сини светкавици.

62.

„Либърти Кросинг“, Вирджиния

Габриел бавно и болезнено отвори очи. Беше загубил съзнание, но не знаеше за колко време — няколко секунди, няколко минути, час или повече. Нямаше представа и за позицията на тялото си. Бе потопен в море от отломки, това го знаеше, но не можеше да разбере дали бе по корем, или по гръб, изправен или с главата надолу. Не усещаше необичайно напрежение в главата, което прие за добър знак, макар да се боеше, че си е загубил слуха. Последният звук, който си спомняше, беше ревът на детонацията и свистенето на вакуумния ефект. Свръхзвуковата взривна вълна сякаш бе смазала вътрешните му органи. Болеше го цялото тяло — белите дробове, сърцето, черният дроб, всичко.

Бутна с ръце и отломките се поддадоха. През гъстия прах той съзря оголения стоманен скелет на сградата и няколко висящи интернет кабела и електропровода. Отгоре валяха искри като от бенгалски огън, а през дупка в тавана видя опашката на Голямата мечка. Студеният ноемврийски вятър го смрази. Едно шарено птиче кацна на ръка разстояние от него и го огледа безпристрастно, след това отлетя.

Габриел отмахна още отломки, премигна и опита да се изправи, ала само приседна. Една от извитите маси бе паднала върху краката му. До него лежеше неподвижно жена, посипана с прах. Лицето ѝ бе недокоснато, с изключение на малки порезни рани от хвърчащи стъкла. Изцъклените ѝ очи бяха отворени, вперени в далечината. Габриел я разпозна — беше анализатор, бе работила близо до него. Казваше се Джил или може би Джен? Работата ѝ бе да преглежда информацията за кацащи полети за потенциални лоши играчи. Беше умна млада жена, наскоро завършила колеж, вероятно от безопасно градче някъде в Юта или Айова. Беше дошла във Вашингтон, за да помага за опазването на страната си, помисли си Габриел, а сега бе мъртва.

Той внимателно я докосна по лицето и затвори очите ѝ. След това отблъсна масата и се изправи неуверено. В същия миг разрушеният оперативен етаж започна да се върти пред погледа му. Габриел се подпря с ръце на коленете си, докато въртележката спре. Усещаше дясната страна на главата си топла и влажна. В очите му се стичаше кръв. Той я избърса и се върна до прозореца, откъдето бе видял приближаващия камион. Нямаше трупове, виждаха се много малко отломки от тази страна на сградата; взривът бе избухнал вътре. Липсваха прозорци и външни врати. Цялата южна фасада на Националния антитерористичен център беше отнесена.

Габриел се придвижи предпазливо към ръба на пропастта и погледна надолу. Във вътрешния двор имаше дълбок кратер, много по-дълбок от онзи пред Центъра „Вайнберг“ в Париж, беше като оставен от метеор. Топлата връзка между НАЦ и кабинета на директора на националното разузнаване я нямаше. Нямаше я и цялата северна фасада на сградата. В разбитите ѝ конферентни зали и кабинети не светеше нито една лампа. Оцелял човек му махна от ръба на бездната на горния етаж. Габриел не знаеше какво друго да направи и му отговори по същия начин.

Трафикът по магистрала I-495 беше застинал, по вътрешното платно се виждаха белите светлини на фаровете, а по външното — червените светлини на стоповете. Габриел прокара длани по якето си и установи, че все още разполага с мобилния си телефон. Извади го и го включи. Имаше сигнал. Набра номера на Михаил и допря апарата до ухото си, но долови само тишина. Или може би Михаил говореше, но Габриел не чуваше. Осъзна, че не бе чул нищо, откакто дойде в съзнание — нито сирени, нито болезнени стонове или викове за помощ, нито собствените си стъпки през отломките. Беше в света на тишината. Почуди се дали ще остане така за постоянно и се замисли за всички звуци, които никога повече нямаше да чуе: нито жизнерадостното бърборене на децата си, нито щеше да се развълнува от ариите на „Бохеми“. Нямаше да долови мекото тупкане на четките номер 7 на „Уинсър и Нютън“ по платно на Караваджо. Но най-много щеше да му липсва пеенето на Киара. Габриел винаги се шегуваше, че се бе влюбил в нея, когато за пръв път му бе сготвила фетучини с гъби, но това не беше вярно. Беше запленила сърцето му, когато я чу да пее някаква глупава италианска любовна песен, докато тя си мислеше, че никой не я чува.

Той прекъсна връзката с Михаил и си проправи път през отломките на това, което допреди малко бе служило за оперативен етаж. Трябваше да признае на Саладин: ударът беше подготвен професионално. И беше нанесен с нечовешка жестокост. Навсякъде имаше трупове. Обърканите оцелели, късметлиите, с мъка се изравяха изпод руините и мъчеха да се изправят. Габриел намери мястото, на което бе стоял, когато бе чул първата експлозия. Пол Русо кървеше обилно от многото порезни рани и стискаше счупената си ръка. Фарид Баракат, вечният оцеляващ, сякаш бе останал недокоснат. Изглеждаше само леко раздразнен, докато изтупваше праха от ръчно шития си английски костюм. Ейдриън Картър все още държеше телефон до ухото си. Като че ли не осъзнаваше, че слушалката вече не е свързана с апарата.

Габриел внимателно взе телефона от ръката му и попита дали Сафия Бурихан е мъртва. Не чуваше собствения си глас, не чу и отговора на Картър. Сякаш някой бе натиснал бутона за спиране на звука. Погледна към гигантския екран, но него го нямаше. И тогава осъзна, че и Натали я нямаше.

63.

Джорджтаун

Сафия очевидно знаеше къде отива. След като пое надясно по Ем Стрийт, тя не спази червения светофар в началото на Трийсет и четвърта улица и после зави рязко по Банк Стрийт — калдъръмена алея, която се изкачваше по мекия наклон към „Проспект“. Подмина знак „Стоп“ и направи десен завой, след това даде газ наляво по Трийсет и трета. Улицата бе еднопосочна и се простираше от юг на север по цялата дължина на Уест Вилидж в Джорджтаун, със знаци „Стоп“ на всяко кръстовище. Сафия мина през Ен Стрийт, без да намалява. Тя държеше волана здраво с лявата ръка. Дясната, онази с детонатора, стискаше прекъсвача.

— Още ли са зад нас?

— Кои?

— Американците! — извика Сафия.

— Какви американци?

— Онези, които ни наблюдаваха в хотела. Които ни проследиха до мола.

— Никой не ни е проследил.

— Разбира се, че ни проследиха! И ни чакаха на паркинга на хотела. Но той ги измами.

— Кой ги измами?

— Саладин, разбира се. Не чуваш ли сирените? Атаката започна.

Натали ги чуваше. Навсякъде виеха сирени.

— Ал-хамду ли-ллах — каза тя тихо.

Пред тях възрастен мъж стъпи на пешеходната пътека на Оу Стрийт, водейки басет на каишка. Сафия натисна клаксона с ръката с детонатора и мъжът отскочи встрани, като придърпа и кучето. Щом ги отминаха, Натали погледна назад. Мъжът и животното не изглеждаше да са ранени. Далеч зад тях една кола зави от Проспект Стрийт с висока скорост.

— Къде ще ги атакуваме? — попита Натали.

— Не знам.

— Коя е моята цел?

— Ще научиш след минута.

— Коя е твоята?

— Няма значение. — По лицето на Сафия се изписа тревога. — Идват!

— Кои?

— Американците.

Сафия натисна здраво педала на газта и прелетя с пълна скорост през Пи Стрийт. След това, при „Волта Плейс“, направи още един десен завой.

— На Уисконсин Авеню има френски ресторант, който се казва „Бистро Льопик“. На километър нагоре по улицата е, отляво. Няколко дипломати от френското посолство дават частна вечеря там за хора от Външното министерство от Париж. Ще има много посетители. Влез колкото можеш по-навътре в заведението и натисни детонатора. Ако се опитат да те спрат на вратата, направи го там.

— Само аз ли ще бъда, или ще има и други?

— Само ти. Ние сме част от втората вълна атаки.

— А коя е твоята цел?

— Вече ти казах, че няма значение.

Сафия натисна спирачки на Уисконсин Авеню.

— Слизай.

— Но…

— Слизай! — Сафия махна към лицето на Натали с присвития си десен юмрук, с който стискаше детонатора. — Слизай или ще убия и двете ни веднага!

Натали слезе и се загледа след тойотата, която с пълна газ пое по Уисконсин Авеню. След това погледна по цялата дължина на „Волта Плейс“. По улицата нямаше никакво движение. Изглежда, Сафия бе успяла да се изплъзне от преследвачите си. И Натали пак остана сама.

Постоя, замръзнала от нерешителност за известно време, заслушана в писъка на сирените. Като че ли всички те се събираха към южния край на Джорджтаун, до Потомак. Накрая тя тръгна в обратна посока, към целта си, и започна да се оглежда за телефон. През цялото време се чудеше защо Сафия бе настояла тя да носи жилетката с експлозиви с червения шев покрай ципа.

* * *

Щяха да минат пет критични минути, преди ФБР да успее да открие колата. Тя бе паркирана на ъгъла на „Уисконсин“ и „Проспект“ неправилно и много лошо. Предната дясна гума бе на тротоара, шофьорската врата бе открехната, предните фарове бяха включени, двигателят работеше. И което бе по-важно — двете жени, тъмнокосата и русата, обекти едно и две, бяха изчезнали.

64.

„Кафе Милано“, Джорджтаун

Сафия малко се бе задъхала, когато влезе в „Кафе Милано“. Със спокойствието на мъченица тя мина през фоайето и отиде до салонния управител.

— Търся Ал Фарук — каза тя.

— Господин Ал Фарук вече пристигна. Насам, моля.

Сафия го последва в главното помещение и след това до масата, на която Саладин седеше сам. Той се изправи бавно на ранения си крак и я целуна леко по двете бузи.

— Асма, любов моя — каза мъжът на перфектен английски. — Изглеждаш великолепно.

Тя не разбра думите му и затова само се усмихна и седна. Саладин също зае мястото си, поглеждайки към мъжа, който се бе настанил в края на бара. Мъжът с тъмна коса и очила, който бе пристигнал в ресторанта няколко минути след него. Мъжът, който бе проявил голям интерес към пристигането на Сафия и който притискаше здраво мобилен телефон към ухото си. Това можеше да означава само едно: присъствието на Саладин във Вашингтон не бе останало незабелязано.

Той вдигна очи към телевизора над бара. Беше включен на Си Ен Ен. Телевизията току-що бе започнала да схваща мащаба на бедствието, което се бе стоварило върху Вашингтон. Имаше атентати в Националния антитерористичен център, Мемориала на Линкълн и „Кенеди Сентър“. Медията също така получаваше непотвърдена информация за атаки в много ресторанти на вашингтонския пристанищен комплекс. Клиентите на „Кафе Милано“ бяха очевидно с изопнати нерви. Повечето се взираха в мобилните си телефони, а десетина се бяха събрали около бара и гледаха телевизия. Но не и мъжът с тъмната коса и очилата. Той полагаше огромни усилия да не се взира в Сафия. Време беше за тръгване, помисли си Саладин.

Внимателно постави ръка върху дланта на Сафия и се взря в хипнотичните ѝ очи. Попита я тихо на арабски:

— Остави ли я, където ти казах?

Тя кимна.

— Американците проследиха ли те?

— Опитаха се. Изглеждаха объркани.

— И неслучайно — каза той, като погледна към телевизора.

— Добре ли мина?

— По-добре от очакваното.

Приближи се сервитьор. Саладин го отпрати с ръка.

— Виждаш ли мъжа в края на бара? — прошепна той.

— Този, който говори по телефона ли?

Саладин кимна.

— Виждала ли си го преди?

— Не мисля.

— Той ще се опита да те спре. Не му позволявай.

Настъпи миг тишина. Саладин си позволи лукса да огледа помещението за последен път. Това беше причината да предприеме рискованото пътуване до Вашингтон — да види със собствените си очи страха по американските лица. Прекалено дълго само мюсюлманите се бояха. Сега американците щяха да разберат какъв е вкусът на страха. Те бяха разрушили страната на Саладин. А тази вечер Саладин беше започнал войната, която ще разруши тяхната.

Той погледна към Сафия.

— Готова ли си?

— Да — отговори тя.

— След като си тръгна, изчакай точно една минута. — Леко стисна ръката ѝ за кураж и се усмихна. — Не се страхувай, любов моя. Няма да усетиш нищо. И след това ще видиш лицето на Аллах.

— Мир — каза тя.

— И на теб.

След това Саладин стана, взе бастуна си, мина, куцайки, покрай мъжа с тъмната коса и очилата и излезе във фоайето.

— Всичко наред ли е, господин Ал Фарук? — попита салонният управител.

— Трябва да се обадя по телефона, а не искам да притеснявам другите ви клиенти.

— Боя се, че те вече са притеснени.

— Така изглежда.

Саладин излезе на тъмната улица. Поспря за малко на червения тротоар, за да се наслади на воя на сирените. Черен линкълн под наем го очакваше отпред. Саладин се настани на задната седалка и инструктира шофьора, също член на мрежата, да се премести няколко метра напред.

А в ресторанта една жена седеше сама, обградена от над сто души, и се взираше в часовника си. И макар да не го осъзнаваше, устните ѝ мърдаха.

65.

Уисконсин Авеню, Джорджтаун

След като пресече Кю Стрийт, Натали срещна две студентки от „Джорджтаун“, и двете ужасени. Надвиквайки воя на минаваща линейка, тя обясни, че е ограбена и трябва да се обади на приятеля си за помощ. Момичетата казаха, че университетът е изпратил нареждания всички студенти да се приберат в общежитията и квартирите си и да останат там. Ала когато Натали помоли за втори път, едното момиче, по-високото, ѝ даде айфона си. Натали държеше апарата в лявата ръка и с дясната, онази, с която стискаше бутона на детонатора, въведе номера, който трябваше да използва само в краен случай. И така набра телефон в оперативния отдел на булевард „Цар Саул“ в Тел Авив. Троснат мъжки глас ѝ отговори на иврит.

— Трябва веднага да говоря с Габриел — каза Натали на същия език.

— Кой се обажда?

Тя се поколеба и изрече истинското си име за пръв път от месеци.

— Къде си?

— Уисконсин Авеню в Джорджтаун.

— В безопасност ли си?

— Да, така мисля, но нося жилетка с експлозиви.

— Може да има капан. Не се опитвай да я свалиш.

— Няма.

— Изчакай.

Мъжът от оперативния отдел в Тел Авив се опита два пъти да прехвърли разговора към Габриел. И двата пъти нямаше отговор.

— Изглежда, че има проблем.

— Къде е той?

— В Националния антитерористичен център във Вирджиния.

— Опитай пак.

Покрай нея мина полицейска патрулка с пусната сирена. Двете студентки от „Джорджтаун“ ставаха нетърпеливи.

— Само минута още — каза им Натали на английски.

— Моля ви, побързайте — настоя момичето, чийто бе телефонът.

Мъжът в Тел Авив пак набра номера на Габриел. Той звънна няколко пъти, преди да отговори мъжки глас на английски.

— Кой е? — попита Натали.

— Казвам се Ейдриън Картър. Работя за ЦРУ.

— Къде е Габриел?

— Тук, при мен.

— Трябва да говоря с него.

— Боя се, че не е възможно.

— Защо?

— Натали ли е?

— Да.

— Къде си?

Тя обясни.

— Още ли си с жилетката?

— Да.

— Не я докосвай.

— Няма.

— Можеш ли да запазиш телефона?

— Не.

— Ще те вземем. Тръгни на север по Уисконсин Авеню. Стой на западната страна на улицата.

— Ще има нов атентат. Сафия е някъде наблизо.

— Знаем точно къде е. Тръгвай.

Връзката прекъсна. Натали върна телефона на момичето и пое на север по Уисконсин Авеню.

* * *

Сред руините на Националния антитерористичен център Картър успя да обясни на Габриел, че Натали е в безопасност и след малко ще бъде под опеката на ФБР. Оглушал и кървящ, Габриел нямаше време да се зарадва. Михаил все още беше в „Кафе Милано“, на около пет метра от масата, където Сафия Бурихан седеше сама с пръст върху детонатора и очи вперени в часовника. Картър се обади на Михаил и отново му нареди да напусне веднага ресторанта. Габриел все още не можеше да чува какво говори Ейдриън. Само се надяваше поне Михаил да слуша.

* * *

Също като Саладин, и Михаил огледа елегантната зала на „Кафе Милано“, преди да стане. Видя страха, изписан по лицата на хората около него. И той като Саладин знаеше, че след миг много хора ще загинат. Саладин бе имал властта да спре атентата. Михаил я нямаше. Дори да бе въоръжен, а той не беше, шансът да спре атаката бе нищожен. Пръстът на Сафия бе върху бутона на детонатора и макар че се взираше в часовника на телефона си, тя поглеждаше и към Михаил. Беше невъзможно и да даде каквото и да е предупреждение. То само би предизвикало паническо втурване към вратата, заради което щяха да загинат повече хора. По-добре да оставеше жилетката да избухне. Така поне късметлиите на по-далечните маси можеха да оцелеят. А на тези най-близо до Сафия, на тези, които бяха получили заветните предни маси, щеше да им бъде спестено ужасното знание, че след миг ще умрат.

Михаил бавно стана от стола пред бара. Не се осмели да напусне ресторанта през главния вход, защото така щеше да се приближи прекалено до масата на Сафия. Вместо това тръгна спокойно покрай бара към тоалетните. Вратата на мъжката тоалетна бе заключена. Той притисна дръжката, докато се счупи, и влезе вътре. Мъж на около трийсет години с гелосана коса се възхищаваше на отражението си в огледалото.

— Какъв ти е проблемът, човече?

— Ще разбереш след малко.

Мъжът се опита да излезе, но Михаил го хвана за ръката.

— Не мърдай. По-късно ще ми благодариш.

Михаил затвори вратата и дръпна мъжа на пода.

* * *

От удобното си за наблюдение място на Проспект Стрийт Ели Лавон бе станал свидетел на серия обезпокоителни събития. Първото бе пристигането на Сафия Бурихан в „Кафе Милано“, последвано след няколко минути от напускането на едрия арабин, познат като Омар ал Фарук. Арабинът вече бе на задната седалка на линкълн под наем, паркиран на около петдесет метра от входа на „Кафе Милано“ зад бяла „Хонда Пайлът“. Лавон се бе обадил няколко пъти в НАЦ безуспешно. После бе научил от булевард „Цар Саул“ и радиото в колата, че НАЦ е бил атакуван от два камиона с експлозиви. И сега се страхуваше, че най-старият му приятел на света може да е мъртъв. Този път наистина. Боеше се, че след няколко секунди и Михаил може да не е между живите.

Точно тогава Лавон получи съобщение от булевард „Цар Саул“, в което се казваше, че Габриел е леко ранен в атентата в НАЦ, но е оцелял. Облекчението му обаче не трая дълго, защото в същия миг грохот от взрив разтърси Проспект Стрийт. Линкълнът под наем бавно се отдалечи от тротоара и мина покрай прозореца на Лавон. След това четирима въоръжени мъже излязоха от хондата и се втурнаха към разрушеното „Кафе Милано“.

66.

Уисконсин Авеню, Джорджтаун

Натали чу експлозията, докато се приближаваше към Ар Стрийт, и веднага разбра, че това бе дело на Сафия. Обърна се и се загледа надолу по Уисконсин Авеню, което завиваше леко надясно към Ем Стрийт, и видя стотици паникьосани хора да бягат на север. Това ѝ напомни за сцените във Вашингтон след атентата от 11 септември. И тогава десетки хиляди панически бяха напуснали работните си места с най-много власт в света и тичаха по улиците. Вашингтон отново бе под обсада. Този път терористите не бяха въоръжени със самолети, само с експлозиви и пушки. Ала по всичко личеше, че резултатът бе много по-ужасяващ.

Натали се обърна и се присъедини към движещата се на север тълпа. Тя ставаше все по-тревожна под тежестта на жилетката и усещането за собствения ѝ провал. Бе спасила живота на същото онова чудовище, което бе измислило и планирало тази касапница. А след пристигането си в Америка не бе успяла да събере никаква разузнавателна информация за целите, имената на терористите и времето на атаките. Беше сигурна, че неслучайно я бяха държали в неведение.

Изведнъж от мястото на взрива проехтя стрелба. Натали забърза през Ар Стрийт и продължи на север по западния тротоар, както я бе инструктирал човекът на име Ейдриън Картър. Ще те вземем, така ѝ бе казал. Но не ѝ беше обяснил как. И за пръв път се почувства доволна, че носи червеното сако. Тя можеше и да не успее да ги види, но те щяха да я забележат.

На север от Ар Стрийт, Уисконсин Авеню се спускаше една-две пресечки, преди отново да тръгне нагоре към Бърлит и Гловър Парк. Натали видя пред себе си тента в синьо и жълто, на която пишеше „Бистро Льопик“. Това бе ресторантът, който Сафия ѝ бе наредила да взриви. Тя спря и надникна през витрината. Беше чаровно местенце — малко, уютно, приканващо, носеше нещо от духа на Париж. Сафия бе казала, че ще е пълно, но не беше така. Нито пък хората, насядали край масите, имаха вид на френски дипломати или служители на Външното министерство. Те изглеждаха като американци. И както всички други във Вашингтон, бяха уплашени.

Точно тогава Натали чу някой да я вика. Ала не я наричаше със собственото ѝ име, а с онова на жената, в която се бе превъплътила, за да предотврати вечер като тази. Тя рязко се обърна и видя до тротоара зад нея да спира кола. Зад волана седеше жена със загрубяла кожа. Беше Мегън от ФБР.

Натали се отпусна на предната седалка, сякаш потъна в прегръдката на майка си. Тежестта на жилетката я прикова към мястото ѝ; усещаше детонатора като живо същество в ръката си. Колата направи обратен завой и се присъедини към похода на север от Джорджтаун, огласян от воя на сирените. Натали притисна ушите си, но без резултат.

— Моля те, пусни някаква музика — едва не проплака тя.

Жената включи радиото в колата, но по него нямаше музика, само ужасни новини. Националният антитерористичен център, Мемориалът на Линкълн, „Кенеди Сентър“, пристанището… Страхуваха се, че загиналите може да приближават хиляда. Натали успя да изтърпи това само минута. Пресегна се към копчето, спря радиото и тогава усети остра болка в горната част на ръката си, все едно я ухапа пепелянка. След това погледна към жената и видя, че тя също държи нещо в дясната си ръка. Но палецът ѝ не беше върху бутона на детонатор. А върху буталото на спринцовка.

Зрението на Натали веднага се замъгли. Жената със загрубялото лице сякаш изчезна; минаваща полицейска патрулка остави размазани червени и сини следи в тъмнината. Натали извика някакво име — единственото, което можа да си спомни, преди мракът да я погълне. Беше черен като нейната абая. Видя се как върви през огромна арабска къща с много стаи и дворове. А в последната стая, под горещата светлина от прозореца на тавана, стоеше Саладин.

67.

„Кафе Милано“, Джорджтаун

За няколко секунди след експлозията настъпи пълна тишина. Беше също като в крипта, помисли си Михаил, тишината на смъртта. После се чу стон, след това кашлица и чак тогава първите писъци на агония и ужас. Скоро последваха и други — хора без крайници, слепи, които никога повече няма да се погледнат в огледалото. Със сигурност няколко щяха да умрат по-късно тази вечер, но мнозина щяха да оцелеят. Те отново щяха да видят децата си, да танцуват на сватби и да плачат на погребения. И може би някой ден пак щяха да могат да се хранят в ресторант без вледеняващия страх, че жената на съседната маса носи жилетка с експлозиви. Това бе страхът, с който бяха живели всички израелци по време на мрачните дни на Втората интифада. А сега, благодарение на този Саладин, същият страх бе пристигнал и в Америка.

Михаил посегна към дръжката на вратата, но се спря, когато чу първия изстрел. Тогава осъзна, че телефонът му вибрира в джоба на сакото. Погледна екрана. Беше Ели Лавон.

— Къде си, по дяволите?

Михаил му отговори шепнешком.

— Четирима мъже с пушки влязоха в ресторанта.

— Чувам ги.

— Трябва да излезеш оттам.

— Къде е Натали?

— ФБР ще я приберат.

Михаил пъхна телефона в джоба си. Иззад тънката врата на тоалетната долетя нов изстрел — голям калибър, бойно оръжие. Последваха още два: с всеки гръм заглъхваше писък. Очевидно терористите бяха решени да се погрижат никой в „Кафе Милано“ да не остане жив. Явно те не бяха джихадисти, обучавани с видеоигри. Бяха тренирани и дисциплинирани. Движеха се методично през руините на ресторанта и издирваха оцелели. И накрая, помисли си Михаил, щяха да се появят неизбежно до вратата на тоалетната.

Американецът с гелосаната коса трепереше от ужас. Михаил се огледа за нещо, което да може да използва като оръжие, но не забеляза подходящ предмет. След това кимна на американеца да се скрие в кабинката. Незнайно как, но в ресторанта още имаше електричество. Михаил угаси светлините, като заглуши щракването на ключа, и прилепи гръб към стената до вратата. Във внезапно настъпилата тъмнина той се закле, че няма да умре тази вечер в тоалетна в Джорджтаун заедно с мъж, когото не познаваше. Това би било позорен начин за един воин да напусне този свят, дори и за воин от тайните служби.

Иззад вратата се чу силното изпукване от още един изстрел, този път по-близо от предишния, и още един писък заглъхна. Последваха стъпки навън в коридора. Михаил сви пръстите на смъртоносната си дясна ръка. „Отвори вратата, копеле — помисли си той. — Отвори шибаната врата!“

* * *

Точно в този момент Габриел осъзна, че загубата на слуха му не е постоянна. Първият звук, който чу, бе онзи, който сега всички във Вашингтон свързваха с нощта — звукът на сирените. Първите полицейски екипи пътуваха по Тайсънс Маклийн Драйв към това, което някога беше пропускателният пункт на Националния антитерористичен център и кабинета на директора на националното разузнаване. В разрушените сгради по-леко ранените се грижеха за сериозно пострадалите, правейки отчаяни опити да спрат кръвоизливи и да спасят животи. Фарид Баракат се грижеше за Пол Русо, а Ейдриън Картър се грижеше за това, което бе останало от операцията на Габриел. С взети назаем телефони той бе възстановил контакта с Лангли, централата на ФБР и Ситуационната зала в Белия дом. Вашингтон бе хвърлен в тотален хаос и федералното правителство се мъчеше да догонва събитията. Засега бяха потвърдени атентати в „Либърти Кросинг“, Мемориала на Линкълн, „Кенеди Сентър“, пристанището на Вашингтон и „Кафе Милано“. Освен това имаше съобщения за атаки по Ем Стрийт. Страховете бяха че са избити стотици хора, може би и хиляда.

В този момент обаче Габриел се бе съсредоточил върху двама души: Михаил Абрамов и Натали Мизрахи. Михаил бе приклещен в мъжката тоалетна на „Кафе Милано“. Натали крачеше на север по западния тротоар на Уисконсин Авеню.

— Защо ФБР още не са я довели? — сопна се той на Картър.

— Май не я намират.

— Толкова ли е трудно да намериш жена с жилетка с експлозиви и червено сако?

— Търсят я.

— Кажи им да търсят по-усилено.

* * *

Вратата се отвори с трясък и през нея първо се показа оръжието. Михаил позна силуета. Беше AR-15 без оптичен мерник. Той хвана топлото дуло с лявата си ръка и го дръпна, мъжът влетя заедно с него. В разрушената зала на ресторанта той бе свещен воин на джихада, но в тъмното помещение на мъжката тоалетна сега бе безпомощен. Михаил го шибна два пъти със страничната част на дланта си по врата. Първият удар засегна малко челюстта му, но вторият бе точен и накара нещо в него да изпука и да се счупи. Мъжът падна, без да издаде звук. Михаил взе пушката от отпуснатите му ръце, простреля го в главата и излезе в коридора.

Точно пред него, в задния ъгъл на ресторанта, един от терористите се канеше да екзекутира жена, чиято ръка бе откъсната от рамото. Скрит в тъмния коридор, Михаил свали терориста с изстрел в главата, след това пристъпи предпазливо напред. Нямаше други от нападателите в основната зала, ала в едно по-малко помещение в дъното на ресторанта терорист екзекутираше оцелели, сгушени към една стена. Застрелваше ги един по един — като есесовец, който се движи по ръба на общ гроб. Михаил простреля терориста чисто в гърдите, спасявайки дузина животи.

Точно тогава чу изстрел от съседно помещение — частна трапезария, която бе видял на влизане в ресторанта. Той мина покрай прекатурения до бара стол, на който бе седял преди малко, покрай масата, обсипана с останките на Сафия Бурихан, и влезе във фоайето. Салонният управител и двете хостеси бяха мъртви. По всичко личеше, че бяха оцелели при избухването на бомбата, но след това са били застреляни.

Михаил се промъкна покрай труповете и надникна в частната трапезария, където четвъртият терорист екзекутираше двайсетина добре облечени мъже и жени. Прекалено късно той осъзна, че мъжът, застанал на прага, не е приятел. Михаил го улучи в гърдите. След това стреля още веднъж в главата му, за да е сигурен, че е мъртъв.

Всичко това му отне по-малко от минута. Мобилният му телефон не спираше да вибрира през цялото време. Сега вече той го извади от джоба си и погледна екрана. Беше гласово повикване от Габриел.

— Моля те, кажи ми, че си жив.

— Добре съм. А членовете на ИДИЛ вече са в рая.

— Вземи мобилните им телефони и каквото още можеш да носиш — и изчезвай оттам.

— Какво се случва?

Връзката прекъсна. Михаил претърси джобовете на мъртвия терорист, лежащ в краката му, и намери „Самсунг Галакси“ за еднократна употреба. Откри същите самсунги из дрехите на останалите нападатели, проснати сред разрушенията на основното помещение и задната част. Само онзи в тоалетната очевидно предпочиташе продуктите на „Епъл“. Михаил бе събрал всичките четири телефона, когато се измъкна от ресторанта през задната врата. У него бяха и две пушки AR-15 с четири допълнителни пълнителя, макар и да не знаеше по каква причина. Забърза надолу по тъмната алея, като се молеше да не се натъкне на екип от спецчастите, след това излезе на Потомак Стрийт. Вървя по нея на юг към „Проспект“, където Ели Лавон седеше зад волана на буика.

— Защо се забави толкова? — попита той, когато Михаил се отпусна на предната седалка.

— Габриел ми даде списък за пазаруване. — Остави пушките и пълнителите на пода пред задната седалка. — Какво се случва, мамка му?

— ФБР не може да намери Натали.

— Та тя носи червено сако и жилетка с експлозиви. Лавон направи обратен завой и пое на запад през Джорджтаун.

— Пътуваме в погрешната посока — каза Михаил. — Уисконсин Авеню е зад нас.

— Няма да ходим там.

— Защо?

— Няма я, Михаил. Просто е изчезнала.

68.

Булевард „Цар Саул“, Тел Авив

Екипът, който се трудеше в стая 414В на булевард „Цар Саул“, нямаше официално наименование, за непосветените той просто не съществуваше. Хората, които знаеха за работата му, го наричаха „Минян“[20], тъй като се състоеше от десет души, които бяха само от мъжки пол. С няколко натискания на клавишите те можеха да угасят светлините на цял град, да заслепят система за контрол на трафика или да накарат центрофугите в ирански завод за обогатяване на уран да се въртят безконтролно. Три самсунга и един айфон нямаше да са кой знае какво предизвикателство.

Михаил и Ели Лавон качиха съдържанието на четирите телефона от израелското посолство в 20,42 местно време. До девет часа вашингтонско време екипът „Минян“ бе открил, че четирите телефона бяха прекарали голяма част от дневните часове през последните няколко месеца на един и същ адрес на Айзенхауер Авеню в Александрия, Вирджиния. Всъщност те са били там по едно и също време по-рано същата вечер и бяха пристигнали във Вашингтон с една и съща скорост по един и същ маршрут. Освен това всички телефони бяха звънели много пъти на местна транспортна компания със седалище на същия адрес. Членовете на „Минян“ предадоха информацията на Узи Навот, който на свой ред я препрати на Габриел. Дотогава двамата с Ейдриън Картър бяха напуснали взривения НАЦ и вече бяха в Общия оперативен център на ЦРУ в Лангли. Габриел зададе един-единствен въпрос на Картър:

— Кой притежава транспортната компания „Доминиън“ в Александрия?

Петнайсет безценни минути изтекоха, преди Картър да му отговори. Той даде на Габриел име и адрес и му каза да направи всичко възможно, за да намери Натали жива. Думите на Картър не значеха нищо: като заместник-директор на ЦРУ, той нямаше власт да позволи на чужда разузнавателна служба да действа безнаказано на американска земя. Само президентът можеше да даде такова разрешение, а в този момент той имаше по-важни тревоги от изчезнала израелска шпионка. Америка беше нападната. И независимо дали му харесваше или не, Габриел Алон щеше да бъде първият, който ще отвърне на удара.

В девет и двайсет Картър остави Габриел на главния охраняван вход на Управлението и си тръгна бързо, сякаш бягаше от местопрестъпление или място, на което всеки миг щеше да се извърши престъпление. Габриел стоеше сам в тъмнината, гледаше линейките и колите на спасителите, които се стрелкаха по магистрала 123 към „Либърти Кросинг“, и чакаше. Подходящ край на кариерата му на терен, помисли си той. Чакане… Вечното чакане… Чакане на самолет или влак. Чакане на информатор. Чакане слънцето да изгрее след цяла нощ убийства. А сега чакаше Михаил и Ели Лавон на входа на ЦРУ, за да започне да издирва жената, от която бе поискал да проникне в най-опасната терористична групировка на света.

Тя го бе направила. Или не беше? Може би Саладин е бил подозрителен към нея от самото начало. Вероятно я бе пуснал в двора си, за да заблуди западното разузнаване. И може би я бе пратил в Америка, за да служи за димна завеса, да бъде лъскав предмет, който да привлече вниманието на американците, докато истинските терористи — мъжете, които работеха за транспортната компания в Александрия, Вирджиния — извършваха необезпокоявани последните си приготовления. Как иначе да си обясни факта, че Сафия криеше целта на Натали до последната минута? Натали нямаше цел. Натали бе целта.

Помисли си за мъжа, когото бе видял във фоайето на хотел „Четири сезона“. Едрият арабин на име Омар ал Фарук, който куцаше. Арабинът, напуснал „Кафе Милано“ няколко минути преди Сафия да се взриви. Дали наистина той беше Саладин? Сега вече нямаше значение. Който и да бе, той скоро щеше да е мъртъв. Както и всички други, свързани с изчезването на Натали. Габриел щеше да си постави за цел на живота да издири всички тях и да унищожи ИДИЛ, преди ИДИЛ да успее да унищожи Близкия изток и това, което бе останало от цивилизования свят. А и предполагаше, че ще открие ентусиазиран съучастник в лицето на американския президент. ИДИЛ вече бяха на два часа път от Индиана.

Точно тогава мобилният му телефон завибрира. Габриел прочете съобщението, пъхна апарата в джоба си и тръгна по края на магистрала 123. Няколко секунди по-късно се появи „Буик Регал“. Спря колкото Габриел да се мушне на задната седалка. На пода имаше две пушки AR-15 и няколко пълнителя. Втората поправка на американската конституция, помисли си Габриел, определено имаше своите преимущества. Погледна в огледалото за обратно виждане и видя замръзналите очи на Михаил, които се взираха в него.

— Накъде, шефе?

— Тръгни по булевард „Джордж Вашингтон“ обратно към Кий Бридж — каза Габриел. — На магистрала I-495 е шибана бъркотия.

69.

Хюм, Вирджиния

Натали се събуди с усещането, че е спала цяла вечност. Устата ѝ сякаш бе натъпкана с памук, главата ѝ се бе килнала настрани, опряна в хладното стъкло. Тук-там на предната веранда и в прозорците с дантелени пердета се виждаха слаби светлинки, но иначе атмосферата бе като след внезапно бягство. Сякаш обитателите на това място бяха научили за атентатите във Вашингтон, бяха си събрали багажа и хванали гората.

Главата ѝ пулсираше от тъпа болка като след махмурлук. Тя се опита да я вдигне, но не успя. Обърна очи наляво и видя жената, която караше колата, жената, за която се беше излъгала, че е Мегън от ФБР. Тя държеше волана с дясната ръка; в лявата имаше оръжие. Според часовника на таблото беше 21,22. Със замъглено от опиата съзнание Натали опита да възстанови събитията от вечерта: втората кола на паркинга, дивото препускане през Джорджтаун, старомодния малък френски ресторант, който би трябвало да е нейната цел, жилетката с експлозиви с червения шев около ципа… Детонаторът все още бе в дясната ѝ ръка. Тя прокара леко показалеца си по бутона.

Бум, помисли, спомняйки си обучението в Палмира. Е, вече си на път към рая…

Отдясно на Натали се появи църква. Скоро след това стигнаха до пусто кръстовище. Жената спря колата, преди да завие, както я посъветва навигационната система, по път, кръстен на философ. Той беше много тесен, с жълта осева линия. Тъмнината бе непрогледна, сякаш отвъд парчето асфалт, осветено от фаровете на автомобила, светът не съществуваше. Изведнъж навигационната система се обърка. Тя посъветва жената да направи обратен завой, ако е възможно, и когато такъв не се случваше, тя укорително се нацупи.

Пътуваха още около километър, след това завиха по черен път. Той ги преведе през пасбище, през било на залесен хълм, докато навлязоха в долчинка, където до тъмно езеро се издигаше малка дървена къща с формата на буквата А. Вътре светеше, а отпред бяха паркирани три коли: линкълн, хонда и БМВ седан. Жената спря зад беемвето и изключи двигателя. Натали бе опряла глава на стъклото и се преструваше, че е в безсъзнание.

— Можеш ли да вървиш? — попита жената.

Натали мълчеше.

— Видях, че очите ти мърдат. Знам, че си будна.

— Какво ми даде?

— Пропофол.

— Откъде го взе?

— Аз съм медицинска сестра. — Излезе от колата и отвори вратата на Натали. — Слизай.

— Не мога.

— Пропофолът е анестетик с краткотрайно действие — обясни ѝ педантично жената. — Пациентите, на които се прилага, могат да вървят сами няколко минути след като са се събудили.

Натали не помръдна и жената насочи пистолета към главата ѝ. Натали вдигна дясната си ръка и сложи палеца си над бутона на детонатора.

— Не ти стиска — каза жената. След това я сграбчи за китката и я измъкна от колата.

Вратата на къщичката бе на може би двайсетина метра, но оловната тежест на жилетката с експлозивите и замайването от пропофола я отдалечиха сякаш на километър. Стаята, в която Натали влезе, бе провинциална и старомодна. Затова и мъжете вътре изглеждаха направо неприлично на този фон. Четирима от тях бяха облечени в черни тактически униформи и въоръжени с пушки. Петият носеше елегантен делови костюм и си топлеше ръцете на печка с дърва. Той бе с гръб към Натали. Беше висок над метър и осемдесет и широкоплещест. Но въпреки това изглеждаше леко нестабилен, сякаш се възстановяваше от скорошно нараняване.

Най-накрая мъжът се обърна. Косата му бе спретнато подстригана и сресана, лицето му бе гладко избръснато. Тъмнокафявите му очи обаче бяха точно такива, каквито Натали ги помнеше. Както и уверената му усмивка. Той направи крачка към нея с ранения си крак и спря.

— Маймонид — каза той мило, — толкова е хубаво да те видя отново.

Натали стисна детонатора по-здраво в ръка. Земята под краката ѝ пламна.

70.

Арлингтън, Вирджиния

Беше малка къща с два отделни апартамента, с алуминиева облицовка. Жилището вляво бе боядисано в гранитносиво. А това вдясно, което принадлежеше на Касам ел Бана, бе с цвят на избеляла от пране дреха. Всеки апартамент имаше по един прозорец на приземния етаж и един на втория. Телена ограда разделяше предната морава на два отделни парцела. Левият беше повод за гордост, но този на Касам изглеждаше като опасан от кози.

— Явно — отбеляза мрачно Ели Лавон от задната седалка на буика — не е имал много време за градинарство.

Бяха паркирали от другата страна на улицата, пред къща със същия вид. В пространството пред сиво-бялата двойна къща имаше акура седан. Все още бе с регистрационните номера на търговеца.

— Хубава кола — отбеляза Лавон. — Какво кара съпругът?

— Киа — отвърна Габриел.

— Не виждам киа.

— Нито пък аз.

— Съпругата с акура, а мъжът ѝ с киа. Какво не е наред в картинката?

Габриел не предложи обяснение.

— Как се казва жената? — попита Лавон.

— Амина.

— Египтянка ли е?

— Очевидно.

— А детето?

— Момче.

— На колко години?

— Две и половина.

— Значи, няма да помни това, което ще се случи всеки момент.

— Не — съгласи се Габриел. — Няма да помни.

По улицата мина кола. Шофьорът изглеждаше като южноамериканец — боливиец, а може би перуанец. Той като че ли не забелязваше тримата израелски разузнавачи, седнали в паркирания буик от другата страна на улицата. Точно срещу къщата на египетски джихадист, който се бе промъкнал през пукнатините на огромната машина за сигурност на Америка от времето след 11 септември.

— Какво е работил Касам, преди да влезе в транспортния бизнес?

— Компютърен специалист.

— Защо толкова много от тях са компютърни специалисти?

— Защото не се налага да учат неислямски предмети като английска литература или живопис от Италианския ренесанс.

— Всичко, което прави живота интересен.

— Те не се интересуват от живота, Ели. Само от смъртта.

— Мислиш ли, че е оставил компютъра си?

— Да се надяваме.

— Само дано не е счупил харддиска.

Замълчаха. Още една кола мина по улицата, с друг южноамериканец зад волана. И Америка си имаше своите гета, помисли си Габриел.

— Как ще процедираш? — попита Лавон.

— Ще почукам на вратата и ще се самопоканя на чаша чай.

— Но без грубости.

— Без — обеща Габриел. — Само с усмивка.

— Винаги така казваш.

— И какво?

— Остава и да изпълняваш.

Габриел взе едната пушка AR-15 и провери дали е правилно заредена.

— Предната или задната врата? — попита Лавон.

— Никога не влизам през задната.

— Ами ако имат куче?

— Лоши мотивационни мисли, Ели.

— Какво искаш да направя?

— Стой в колата.

Без да каже и дума повече, Габриел слезе и пресече бързо улицата с пушка в ръка. Михаил пристъпваше до него. Странно, помисли си Лавон, докато го гледаше, но след всичките тези години той все още се движеше като момче на двайсет и две, което е било израелски ангел на отмъщението след Мюнхен. Прескочи телената ограда с едно движение и след това пое към предната врата на семейство Ел Бана. Чу се остър звук от строшена дъска, последван от женски писък, който внезапно бе заглушен. След това вратата се прихлопна и светлината в къщата угасна.

Лавон седна зад волана и огледа тихата улица. Нямало да има грубости. Само обещания.

71.

Хюм, Вирджиния

Тялото на Натали сякаш се вкамени от страх. Тя стисна здраво детонатора, за да не се изплъзне от дланта ѝ. За миг си представи как потъва като монета към дъното на кладенец. Наум си преговори детайлите от измислената си биография. Тя беше Лейла от Сумайрия, Лейла, която обичаше Зиад. На протест на Площада на републиката бе казала на млад йорданец на име Набил, че иска да накаже Запада заради подкрепата му за Израел. Набил бе дал името ѝ на Джалал Насер и Джалал го бе предал на Саладин. Истории като нейната бяха съвсем обичайни в глобалното джихадистко движение. Но това беше само история и Саладин някак си бе разбрал.

Но откога знаеше? От самото начало? Не, помисли си Натали, не беше възможно. Лейтенантите му никога нямаше да ѝ позволят да влезе в една стая с него, ако имаха подозрения за лоялността ѝ. Нито щяха да оставят съдбата му в нейните ръце. А те ѝ бяха поверили живота на командира си и за неин срам, тя го бе запазила. И сега стоеше пред него с бомба, прикрепена към тялото ѝ, и детонатор в дясната ръка. Ние не провеждаме самоубийствени мисии, бе ѝ казал Габриел, преди да я изпрати в халифата. Ние не сме като тях. Тя сложи палеца си върху бутона и го натисна леко, за да пробва съпротивлението му. Саладин я наблюдаваше, усмихнат.

— Много си смела, Маймонид — каза ѝ на арабски. — Но пък аз винаги съм го знаел.

Той бръкна във вътрешния джоб на сакото си. Уплашена, че ще извади оръжие, Натали притисна по-силно бутона. Но не беше оръжие, а телефон. Потропа с пръсти няколко пъти върху екрана и устройството издаде остър съскащ звук. След няколко секунди Натали осъзна, че това е звук на течаща вода в мивка. Първият глас, който чу, бе нейният собствен.

— Знаеш ли коя е онази жена?

— Как е влязла в страната?

— С фалшив паспорт.

— Откъде е влязла?

— Ню Йорк.

— „Кенеди“ или Нюарк?

— Не знам.

— Как е стигнала до Вашингтон?

— С влак.

— На чие име е паспортът?

— Асма Думаз.

— Дадоха ли ти цел?

— Не. Но на нея са ѝ дали. Самоубийствен атентат.

— Знаеш ли целта ѝ?

— Не.

— Срещала ли си се с други членове на атакуващата клетка?

— Не.

— Къде е телефонът ти?

— Тя ми го взе. Не се опитвайте да ми пращате никакви съобщения.

— Изчезвай.

Саладин потупа екрана и спря записа. След това се взря в Натали за няколко непоносими секунди. В изражението му нямаше упрек или гняв. Това бе поглед на професионалист.

— За кого работиш? — попита той накрая, като пак се обърна към нея на арабски.

— Работя за теб. — Не знаеше от кой резервоар с безсмислен кураж успя да извади този отговор, но думите ѝ се сториха забавни на Саладин.

— Много си смела, Маймонид — повтори отново той. — Толкова, че чак си вредиш.

Чак сега тя забеляза, че в стаята имаше телевизор. Беше пуснат на Си Ен Ен. Триста гости във вечерни рокли и смокинги бягаха от Източната зала на Белия дом, ескортирани от тайните служби.

— Незабравима нощ, не мислиш ли? Всички атентати бяха успешни, с изключение на един. Целта бе френски ресторант, в който е известно, че се хранят много видни хора от Вашингтон. По някаква причина изпълнителката решила да не изпълни поставената задача. Вместо това се качила в кола, шофирана от жена, за която мислела, че е агент на ФБР.

Той спря, за да даде възможност на Натали да отговори, но тя мълчеше.

— Предателството ѝ не представлява заплаха за операцията — продължи той. — Всъщност то се оказа доста полезно, защото ни позволи да отклоним вниманието на американците по време на критичните последни дни. Ендшпил — добави той зловещо. — Ти и Сафия бяхте финт, заблуда. Аз съм воин на Аллах, но и голям почитател на Уинстън Чърчил. А точно Чърчил казва, че по време на война истината е толкова безценна, че винаги трябва да се охранява от лъжи.

Мъжът изрече всичко това към телевизионния екран. Сега пак се обърна към Натали.

— Но има един въпрос, на който така и не успяхме да си отговорим задоволително — продължи той. — За кого точно работиш? Абу Ахмед предположи, че си американка, но на мен това не ми приличаше на американска операция. Честно казано, допуснах, че си британка, защото, както всички знаем, британските агенти са най-добри. Ала и това не излезе истина. Не работиш нито за американците, нито за британците. А за някого другиго. И тази вечер най-накрая ще ми кажеш неговото име.

Той пак потупа по екрана на мобилния си телефон и Натали отново чу звук като от течаща вода в мивка. Но не беше вода, а шум на кола, бягаща от хаоса във Вашингтон. Този път единственият глас, който чу, беше нейният. Говореше на иврит и звучеше упоена.

— Габриел… Моля те, помогни ми… Не искам да умра…

Саладин спря телефона и го пъхна във вътрешния джоб на великолепното си сако. Случаят е приключен, помисли си Натали. Все още в изражението му нямаше гняв, само съжаление.

— Постъпи като глупачка, като дойде в халифата.

— Не — каза Натали, — постъпих като глупачка, когато ти спасих живота.

— И защо го направи?

— Защото щеше да умреш, ако не бях се появила.

— А сега — каза Саладин — ти ще умреш. Въпросът е дали ще загинеш сама, или ще задействаш детонатора и ще ме отнесеш със себе си. Обзалагам се, че нямаш нито куража, нито вярата да натиснеш бутона. Само ние, мюсюлманите, имаме такава вяра. Ние сме готови да умрем за нашата религия, но не и вие, евреите. Вие вярвате в живота, а ние вярваме в смъртта. А във всяка битка печелят тези, които са готови да умрат. — Той замълча за кратко, след това добави: — Хайде, Маймонид, изкарай ме лъжец. Докажи, че греша. Натисни бутона.

Натали вдигна детонатора пред лицето си и се взря право в тъмните очи на Саладин. Бутонът поддаде на лекото увеличение на натиска.

— Не помниш ли обучението си в Палмира? Нарочно използваме твърди спусъци, за да избегнем инцидентите. Трябва да натиснеш по-силно.

И тя го направи. Чу се кликване и след това тишина. Саладин се усмихна.

— Очевидно — каза той — има засечка.

72.

Арлингтън, Вирджиния

Амина ел Бана беше законна жителка на Съединените щати повече от пет години, но английският ѝ бе ограничен. Заради това Габриел я разпита на арабски, който тя също владееше ограничено. Разговаря с нея на малката кухненска маса, докато Михаил стоеше на вратата, и то без да повишава глас, за да не събуди спящото дете горе. Той не се представи за американец, защото подобни преструвки бяха невъзможни. Амина ел Бана беше египтянка от делтата на Нил и много добре знаеше, че е израелец, и съответно се боеше от него. Габриел не направи нищо, за да я успокои. Страхът бе козът му и единственото предимство в този момент, когато техен агент бе в ръцете на най-бруталната терористична групировка, която светът някога бе виждал.

Той обясни на Амина ел Бана фактите така, както ги познаваше. Съпругът ѝ бе член на терористична клетка на ИДИЛ, която току-що бе съсипала Вашингтон. Той не беше обикновен помагач, а сред главните изпълнители. Беше планирал всичко, като търпеливо е местил парчетата от пъзела, за да укрие клетката. Най-вероятно Амина ще бъде обвинена в съучастничество и ще прекара остатъка от живота си в затвора. Освен ако, разбира се, не съдейства.

— Как мога да ви помогна? Не знам нищо.

— Знаеше ли, че Касам е собственик на транспортна фирма?

— Касам да има транспортна фирма? — Тя поклати глава невярващо. — Касам работи с компютри.

— Кога го видя за последен път?

— Вчера сутринта.

— Къде е той?

— И представа нямам.

— Опита ли да му се обадиш?

— Разбира се.

— И какво стана?

— Телефонът му ме препраща директно на гласова поща.

— Защо не се обади в полицията?

Тя не даде отговор. Габриел обаче не се нуждаеше от него. Тя не се бе обадила в полицията, помисли си той, защото съпругът ѝ бе терорист от ИДИЛ.

— Той организира ли заминаването на теб и на детето за Сирия?

Амина се поколеба, след това отговори:

— Казах му, че няма да отида.

— Мъдро решение. Компютрите още ли са тук?

Тя кимна.

— Къде?

Жената погледна към тавана.

— Колко са?

— Два. Но са заключени и нямам паролата.

— Разбира се, че я имаш. Всяка съпруга знае паролата на мъжа си — дори той да не е терорист от ИДИЛ.

Тя не каза нищо.

— Каква е паролата?

— Шахадата[21].

— С английски или с арабски букви?

— Английски.

— С разстояния между думите или без?

— Без.

— Да вървим.

Жената ги поведе по тясното стълбище, вървеше тихо, за да не събуди детето. Отвори вратата на кабинета на Касам ел Бана. Гледката вътре беше кошмарът на антитерориста. Габриел седна пред един от компютрите, събуди го с леко движение на мишката и постави внимателно пръсти върху клавиатурата. Написа НЯМАДРУГБОГОСВЕНАЛЛАХ и натисна „ентър“.

— Мамка му — каза той тихо.

Харддискът бе почистен напълно.

* * *

Касам беше много добър, но десетимата хакери от „Минян“ бяха по-добри. Само минути след като Габриел им прати съдържанието, те откриха дигиталните следи от папката с документи на Касам. В папката имаше друга, заключена и криптирана, пълна с документи, свързани с транспортна фирма „Доминиън“ в Александрия. А сред тях — едногодишен договор за наем на малък имот до град Хюм.

— Не е далеч от онази стара тайна квартира на ЦРУ в Плейнс — обясни Узи Навот по телефона. — На час път от сегашното ви местонахождение, а може би и повече. Ако отидеш чак дотам и нея я няма…

Габриел затвори и набра Ейдриън Картър в Лангли.

— Трябва ми самолет със способност да чете топлинни следи, който да мине над къщичка до Хюм в окръг Фокиър. И не се опитвай да ми обясняваш, че нямаш.

— Аз нямам, но ФБР имат.

— Могат ли да ни го дадат?

— Ще попитам.

Можеха. Всъщност ФБР вече бяха пратили един самолет над „Либърти Кросинг“ — „Чесна 182Т Скайлайн“, собственост на подставената компания на Бюрото „ЛСТ Рисърч“ от Рестън, Вирджиния. На едномоторната машина ѝ трябваха десет минути, за да стигне до окръг Фокиър и да открие малката къщичка с форма на буквата А в долината на север от шосето за Хюм. Вътре имаше топлинни отпечатъци от седем души. Единият от тях, най-малкият, изглеждаше неподвижен. Пред къщата бяха паркирани три коли. Всичките бяха карани наскоро.

— Има ли други топлинни отпечатъци в долината? — попита Габриел.

— Само диви животни — обясни Картър.

— Какви?

— Няколко елена и две мечки.

— Идеално — каза Габриел.

— Къде си сега?

Габриел му обясни. Караха на запад по I-66. Току-що бяха подминали I-495.

— Къде са най-близките спецчасти на ФБР или екипите за спасяване на заложници? — попита той.

— Всички налични екипи са пратени във Вашингтон, за да се занимават с атентатите.

— Колко дълго можем да държим чесната във въздуха?

— Немного. Бюрото си я иска обратно.

— Кажи им да минат още веднъж. Но не прекалено ниско. Мъжете в къщата познават звука от самолет за наблюдение.

Габриел прекъсна връзката и се загледа в картините от американските предградия, които минаваха покрай прозореца му. В главата му обаче имаше само цифри, а те не изглеждаха добре: седем топлинни отпечатъка; две бойни пушки AR-15; един ветеран от най-елитните спецчасти на израелската отбрана; един бивш екзекутор, който скоро щеше да стане шеф на израелското разузнаване; един специалист по наблюдение, който никога не си бе падал по грубостите; две мечки… Той сведе поглед към мобилния си телефон. Разстояние до целта: седемдесет и пет километра. Време до целта: час и седем минути.

— По-бързо, Михаил. Трябва да караш по-бързо.

73.

Хюм, Вирджиния

Тя щеше да бъде изправена на съд, но това не се налагаше, защото с натискането на бутона на детонатора бе признала вината си. Оставаше само да направи самопризнания, които щяха да бъдат записани и разпространени на многобройните пропагандни платформи на ИДИЛ, както и екзекуцията, която щеше да бъде обезглавяване. Всичко можеше да свърши много бързо, ако не беше Саладин. Краткото забавяне обаче по никакъв начин не бе акт на милост. Саладин още си беше шпионин по душа. А шпионинът най-много копнее не за кръв, а за информация.

Успехът на атентатите във Вашингтон и предстоящата неизбежна гибел на Натали развързаха езика му. Той призна, че наистина е служил в иракското разузнаване по времето на Садам Хюсеин. Твърдеше, че основното му задължение е било да осигурява материална и логистична подкрепа на палестинските терористични групи, особено на онези, които напълно отричаха правото на съществуване на еврейска държава в Близкия изток. По време на Втората интифада той се грижел за плащането на солидни обезщетения на семействата на палестинските атентатори самоубийци. Абу Нидал, хвалеше се той, бил най-добрият му приятел. И всъщност точно Абу Нидал, най-злият от всички така наречени терористи отрицатели, бил дал кодовото име на Саладин.

Работата му изисквала да стане познавач на израелското тайно разузнаване. У него се появило завистливо възхищение към Службата и Ари Шамрон, големия шпионин, който я ръководел почти трийсет години с известни прекъсвания. Започнал да се възхищава и на постиженията на прочутото протеже на Шамрон, легендарния убиец и агент на име Габриел Алон.

— И представи си моята изненада — призна той на Натали — да го видя да се разхожда из фоайето на хотел „Четири сезона“ във Вашингтон. А после да чуя и ти да произнасяш името му.

След като завърши с въвеждащите забележки, започна да разпитва Натали за всички детайли на операцията: за живота ѝ преди присъединяването към израелското разузнаване, за вербуването ѝ, за въвеждането ѝ на терен. Знаейки, че скоро я грози обезглавяване, Натали нямаше причина да му помага, освен ако не искаше да забави неизбежната си смърт. Това бе достатъчен мотив, защото тя беше наясно, че изчезването ѝ нямаше да остане незабелязано. Саладин, със своето любопитство на шпионин, ѝ бе дал възможност да спре часовника. Той първо я попита за истинското ѝ име. Тя се съпротивлява няколко безценни минути, докато мъжът гневно се закани да я накълца със същия нож, с който щеше да отреже главата ѝ.

— Амит — каза тя накрая. — Казвам се Амит.

— Амит коя?

— Меридор.

— Откъде си?

— От Яфа.

— Как се научи да говориш арабски толкова добре?

— В Яфа има много араби.

— А френският?

— Живях в Париж няколко години като дете.

— Защо?

— Родителите ми работеха за Външното министерство.

— Лекар ли си?

— И то много добър.

— Кой те вербува?

— Никой. Аз сама кандидатствах за работа в Службата.

— Защо?

— Исках да служа на страната си.

— Това ли е първото ти участие в акция?

— Не, разбира се.

— Французите участват ли?

— Никога не работим с други служби. Предпочитаме да се справяме сами.

— Синьо и бяло? — попита Саладин, използвайки девиза на израелската военна и разузнавателна машина.

— Да — кимна бавно Натали. — Синьо и бяло.

Въпреки пропитата с напрежение ситуация, Саладин настояваше тя да бъде надлежно забулена по време на разпита. В къщата нямаше абая, затова я покриха с чаршаф, взет от едно от леглата. Само можеше да си представи как изглежда — комична фигура, покрита с бял плат, но пък той ѝ даваше преимуществото на личното пространство. Тя лъжеше с пълната увереност, че Саладин не можеше да види издайнически сигнали за измама в очите ѝ. Успя да се представи пред него и като вътрешно спокойна, дори в мир със себе си, когато всъщност мислеше само за болката, която щеше да изпита, когато изсвисти острието…

След като зрението ѝ бе отнето, слухът ѝ се изостри. Тя успяваше да проследи затруднените движения на Саладин из стаята и да локализира четиримата въоръжени терористи на ИДИЛ. А високо над къщата чуваше бавните, лениви обиколки на едномоторен самолет. Усещаше, че и Саладин го чува. Той млъкна за миг, докато самолетът се отдалечи, и след това продължи разпита:

— Как успя да се преобразиш така убедително в палестинка?

— Минах специално обучение.

— Къде?

— В Негев.

— Има ли и други агенти на Службата, които са проникнали в ИДИЛ?

— Да, много.

— Как се казват?

Тя му назова шест имена — четири мъжки и две женски. Обаче побърза да допълни, че не знае какво е естеството на поставените им задачи. Знаеше само, че самолетът се бе върнал над малката къщичка с форма на буквата А. Помисли си, че и Саладин го бе разбрал. Той имаше само един последен въпрос: Защо бе спасила живота му в онази къща с много стаи и вътрешни дворове край Мосул?

— Исках да спечеля доверието ти — искрено отговори тя.

— Успя — призна той. — А след това го предаде. И заради това, Маймонид, тази вечер ще умреш.

В стаята настъпи тишина, но не и в небето над тях. Заслушана в шума от самолета, Натали следеше потропването и бавния провлачен ход на Саладин през стаята към входната врата. Това бе последното нещо, което чу от него.

* * *

Той остана няколко секунди навън, вдигнал лице нагоре. Нямаше луна, но нощта бе светла заради звездите и много тиха, с изключение на глухото бръмчене на самолета. Отне му известно време, докато установи къде е, защото светлините на крилата му бяха изключени. Само шумът на единственото витло издаваше местонахождението му. Той обикаляше спокойно над малката долина на височина около три хиляди метра. Когато стигна до най-северната точка, зави на изток към Вашингтон и изчезна. Инстинктите подсказаха на Саладин, че го грози беда. А те досега го бяха предавали само веднъж. Бяха му подсказали, че на жената на име Лейла, талантлива лекарка, която твърдеше, че е палестинка, може да се има доверие, дори може да бъде обичана. И затова сега тази жена щеше да получи възмездието, което заслужаваше.

Лицето му все още бе обърнато към небесата. Тази нощ звездите наистина бяха ярки, ала не колкото онези в пустинята. Ако искаше да продължи и да се надява някога да ги види пак, трябваше веднага да тръгва. Скоро щеше да има нова война, която щеше да приключи с разгрома на армиите на Рим край град, наречен Дабик. Нямаше начин американският президент да я пропусне, помисли си той. Не и след тази вечер.

Мъжът се качи в беемвето, запали двигателя и въведе крайната цел в навигационната система. Тя го посъветва да продължи към шосе, което познаваше. Саладин направи точно така и също като самолета, с изключени фарове, мина по онзи черен път по края на малката долина и през пасбището пое към шосето за Хюм. Навигационната система го инструктира да завие наляво и да се върне на I-66. Доверявайки се на инстинктите си, Саладин вместо това зави надясно. След миг пусна радиото. Усмихна се. Нищо не е свършило, помисли си той. Сега започваше.

74.

Хюм, Вирджиния

Последният доклад от чесната на ФБР бе същият като първия: седем души в къщата, три превозни средства отпред. Един от хората вътре беше напълно неподвижен, един крачеше бавно. Нямаше други човешки топлинни отпечатъци в малката долина, само на мечките. Те бяха на петдесет метра на север от къщата. Това бе една от причините Габриел и Михаил да се приближават от юг.

Единствен път водеше през долината от шосето за Хюм към самата къщичка. Използваха го само за ориентир, движеха се по пасището — Михаил водеше, Габриел го следваше на крачка разстояние. Земята бе пълна с изровени от животните дупки. От време на време Михаил осветяваше пътеката с мобилния си телефон, ала предпочитаха да се движат в тъмнина.

В края на пасбището имаше стръмен хълм, обрасъл с дъбове и кленове. По земята бяха нападали клони, които ги забавиха. Най-накрая, след като се показаха над билото, те видяха за пръв път къщата. Едно нещо се бе променило след оттеглянето на чесната: колите бяха две, а не три. Михаил заслиза надолу по хълма, а Габриел бе на крачка след него.

* * *

След внезапното тръгване на Саладин мъжете се разбързаха да приключат с екзекуцията на Натали. Белият чаршаф беше махнат от главата ѝ, ръцете ѝ бяха вързани зад гърба. Последва кратък спор между четиримата кой да има честта да ѝ отреже главата. Най-високият надделя. По акцента му Натали позна, че е от Йемен. Нещо в поведението му ѝ беше смътно познато. Изведнъж си спомни, че с него бяха в лагера в Палмира по едно и също време. Тогава той носеше дълга коса и брада, а сега бе гладко избръснат и спретнато подстриган. Ако не беше черната тактическа униформа, можеше да бъде сбъркан с продавач в магазин на „Епъл“.

Четиримата покриха лицата си и оставиха открити само безмилостните си очи. Не направиха никакъв опит да променят типично американската обстановка в къщичката — по-скоро държаха тя да се види. Накараха Натали да коленичи на пода пред камерата, която държеше жената, позната ѝ като Мегън. Беше истинска камера, а не мобилен телефон;

ИДИЛ нямаха равни, когато ставаше въпрос за качеството на продукцията. Наредиха на Натали да гледа право в обектива, ала тя отказа — дори след като мъжът от Йемен я удари силно през лицето. Гледаше право напред, към прозореца над дясното рамо на жената, и се опитваше да мисли за нещо друго, каквото и да е, само не за стоманеното острие на ловния нож в дясната ръка на йеменеца.

Той застана точно зад нея, а другите трима се подредиха вдясно от него, и прочете подготвена декларация — първо на арабски, а след това и на език, който след известно време Натали разпозна като развален английски. Нямаше значение: медийните екипи на ИДИЛ със сигурност щяха да добавят субтитри. Натали се опита да не слуша, като се съсредоточи върху прозореца. Тъй като отвън беше тъмно, стъклото приличаше на огледало. Тя виждаше в него сцената на своята екзекуция по същия начин, както изглеждаше в обектива на камерата: безпомощна жена, паднала на колене, трима маскирани, стиснали автоматични пушки, мъж с нож, който говори на непознат език. Ала в прозореца ѝ се привиждаше и нещо друго, което не беше толкова ясно като нейното отражение и четиримата убийци. Беше лице. Натали веднага разбра, че е на Михаил. Помисли си, че това бе странно. От всички лица, които можеше да изрови от паметта си в миговете преди смъртта, неговото беше най-малко очакваното.

Йеменецът повиши глас, когато завършваше декларацията. Натали погледна за последен път отражението в прозореца и лицето на мъжа, когото може и да бе обичала. Гледаш ли? — помисли си тя. — Какво чакаш?

* * *

Натали долови ненадейно настъпилата тишина. Не можеше да каже дали бе траяла секунда, или часове… След това йеменецът я сграбчи като диво животно и тя падна настрани. Когато ръката му стисна гърлото ѝ, тя се приготви за болката от острието на ножа. Отпусни се — каза си. Щеше да боли по-малко, ако мускулите и сухожилията ѝ не бяха стегнати.

И тогава се чу силно пукане, което тя погрешно помисли, че идва от счупването на собствения ѝ врат. Йеменецът се свлече до нея. След това паднаха и другите трима джихадисти един по един — като мишени на стрелбище. Жената се строполи последна. Бе простреляна в главата и се срина, сякаш земята под нея се разтвори. Камерата се изплъзна от ръката ѝ и тупна на пода. Обективът милостиво се извърна от лицето на Натали. „Тя е красива“, помисли си Габриел, докато развързваше ръцете ѝ. Дори когато пищеше.

Четвърта част

Ръководителят

75.

Вашингтон — Йерусалим

Обвиненията започнаха още преди да изгрее слънцето. Едните виняха президента за бедствието, сполетяло Америка, други виняха предшественика му. Това бе единственото нещо, в което Вашингтон бе добър тези дни — взаимни обвинения и нападки. А някога, по време на най-мрачните дни на Студената война, американската външна политика се характеризираше с консенсус и твърдост. Сега двете страни не можеха да се споразумеят кого да наричат враг, камо ли как да се борят с него. При това положение не беше никак чудно, че нападението на американската столица се превърна в още един повод за партийни боричкания.

Междувременно брояха мъртвите в Националния антитерористичен център, Мемориала на Линкълн, Центъра за сценични изкуства „Джон Ф. Кенеди“, пристанището, ресторантите по Ем Стрийт и в „Кафе Милано“. Сто и шестнайсет в НАЦ и кабинета на директора на националното разузнаване, 28 в Мемориала на Линкълн, 312 в „Кенеди Сентър“, 147 на пристанището, 62 по Ем Стрийт и 49 в „Кафе Милано“. Сред убитите в прочутото заведение на Джорджтаун бяха и четирима стрелци на ИДИЛ. Всички те бяха застреляни. Но непосредствено след събитията имаше объркване кой точно бе стрелял. Градската полиция заяви, че е ФБР. ФБР каза, че е била градската полиция.

Атентаторът самоубиец бе идентифициран като жена, между 25 и 30 години, руса. Скоро щеше да бъде установено, че е долетяла от Париж в Ню Йорк с френски паспорт и прекарала една нощ в „Кий Бридж Мариот“ в Арлингтън. Стаята ѝ била регистрирана на името на д-р Лейла Хадауи, също френска гражданка. Френското правителство беше принудено да признае, че атентаторката самоубийца, която според френския си паспорт бе Асма Думаз, всъщност е Сафия Бурихан, атакувала Центъра „Вайнберг“ в Париж. Но как най-търсената жена в света, джихадистка икона, бе успяла да се промъкне обратно във Франция, да се качи на международен полет и да влезе в Съединените щати? И двете политически партии в Капитолия поискаха оставката на секретаря по вътрешна сигурност, както и на комисаря на митниците и граничната охрана. Взаимни нападки и обвинения: любимото забавление на Вашингтон.

Но коя бе д-р Лейла Хадауи? Френското правителство твърдеше, че е родена във Франция, от палестински произход, работела е в държавната здравна система. Според паспорта ѝ бе прекарала август в Гърция, макар че сега френските разузнавателни служби и службите за сигурност подозираха, че е пътувала тайно до Сирия за обучение. Странно, но от ИДИЛ като че ли не я познаваха. И наистина името ѝ не се появи в никой от клиповете с ликуващи джихадисти или постовете в социалните мрежи, които заляха интернет в часовете след атаката. Що се отнася до сегашното ѝ местонахождение, то оставаше неизвестно.

Медиите от двете страни на Атлантика започнаха да наричат това „Френската връзка“ — неудобни асоциации между нападението над Вашингтон и гражданите на най-стария съюзник на Америка. „Монд“ разкри и допълнителна „връзка“, когато съобщи, че висшият офицер от ГДВС Пол Русо, герой от тайната кампания срещу „Пряко действие“, е бил ранен в атентата над Националния антитерористичен център. Но защо Русо е бил там? От ГДВС твърдяха, че бил част от рутинните мерки за сигурност около посещението на френския президент във Вашингтон. „Монд“ обаче любезно не се съгласяваше. Русо, пишеше вестникът, беше шеф на нещо, наречено група „Алфа“ — суперсекретен антитерористичен отдел, известен с измами и мръсни номера. Вътрешният министър отрече съществуването на група „Алфа“, същото направи и шефът на ГДВС. Никой във Франция не им повярва.

А и на този етап на кого ли му пукаше, поне в Америка, където кървавото отмъщение бе пръв закон в тази област. Президентът незабавно нареди масивни въздушни атаки срещу всички известни цели на ИДИЛ в Сирия, Ирак и Либия, макар че си направи труда да увери ислямския свят, че Америка не воюва с него. Той отхвърли и призивите за широкомащабна сухопътна инвазия в халифата. Американският отговор, каза президентът, ще бъде ограничен до въздушни удари и специални операции за избиване и залавяне на висшите лидери на ИДИЛ — като човека, все още неидентифициран, който бе планирал и изпълнил атаката. Критиците на президента бяха бесни. ИДИЛ също, защото те най-много от всичко желаеха последна апокалиптична битка с армиите на Рим на място, наречено Дабик. Президентът не се подведе по тази провокация на ИДИЛ. Той бе избран, за да сложи край на нескончаемите войни в Близкия изток, а не за да започва нова. Този път Америка нямаше да реагира прекомерно. Тя щеше да преживее нападението над Вашингтон, каза той, и да излезе още по-силна от него.

Сред първите цели на въздушните нападения на Щатите беше жилищен блок край парка „Ал Рашид“ в Рака и голяма къща с много стаи и вътрешни дворове западно от Мосул. У дома обаче американските медии се бяха съсредоточили върху много по-различна къща — дървена постройка във форма на буквата А край град Хюм, Вирджиния. Тя бе взета под наем от куха фирма със седалище в Северна Вирджиния, собственост на египетски гражданин на име Касам ел Бана. Същият този Касам беше открит в малкото езеро в имота на предната седалка на своята киа, прострелян четири пъти от близко разстояние. Още пет трупа бяха намерени вътре в къщата — на четирима бойци на ИДИЛ в черни тактически униформи и на жена, която по-късно щеше да бъде идентифицирана като Мегън Тейлър, наскоро приела исляма, родом от Валпарайсо, Индиана. ФБР заключи, че и петимата са простреляни с куршуми 5,56x45 мм от две бойни пушки AR-15. По-късно с балистичен анализ щеше да се установи, че същите тези пушки AR-15 са били използвани при атаката в „Кафе Милано“ в Джорджтаун. Но кой точно бе стрелял? Директорът на ФБР каза, че не знае отговора. Никой не му повярва.

Скоро след откритието в провинциална Вирджиния ФБР задържа за разпит Амина ел Бана, съпругата на мъжа, намерен в езерото. И точно тук историята придоби интригуващ обрат. Веднага след освобождаването ѝ г-жа Ел Бана нае адвокат от организация, защитаваща човешките права, с добре известни връзки с „Мюсюлманско братство“. Не след дълго последва пресконференция, проведена на моравата на малката къщичка на семейство Ел Бана в Арлингтън. Г-жа Ел Бана говори на арабски, а адвокатът ѝ играеше ролята на преводач. Тя отрече, че съпругът ѝ е бил член на ИДИЛ или е изиграл някаква роля в нападението над Вашингтон. Освен това заяви, че в нощта на атаката двама мъже са влезли с взлом в къщата ѝ и брутално са я разпитвали. Описа единия като висок и слаб. Другият бил със среден ръст и нормално телосложение, посребрени слепоочия и най-зелените очи, които някога била виждала. И двамата очевидно били израелци. Твърдеше, че я заплашили да убият нея и сина ѝ — за когото не спомена, че е кръстен на Мохамед Ата, — ако не им даде паролата за компютрите на съпруга ѝ. След като свалили съдържанието им, те бързо си тръгнали. Жената признаваше, че не докладвала за инцидента на полицията. Казваше, че била изплашена, защото била мюсюлманка.

Твърденията на г-жа Ел Бана можеха и да минат незабелязано, ако не бе описанието на единия от мъжете, които били влизали в къщата ѝ — среден на ръст, с нормално телосложение, посребрени слепоочия и яркозелени очи. Бивши обитатели на тайния свят го разпознаха като прочутия израелски разузнавач Габриел Алон, даже някои го заявиха по телевизията. Те обаче бързо отбелязаха, че Алон нямало как да е влизал в къщата на г-жа Ел Бана, тъй като бе убит в атентат на лондонския Бромптън Роуд преди почти година. Или не беше? Посланикът на Израел във Вашингтон, без да иска, размъти водата, когато отказа да заяви категорично, че Габриел Алон наистина не е между живите.

— Какво искате да ви кажа? — сопна се той по време на интервю. — Да потвърдя, че е още мъртъв? — След това посланикът се скри зад традиционната израелска политика да отказва коментари по въпроси, свързани с разузнаването, и помоли журналиста да смени темата. И така започна бавното възкресение на една легенда.

Бързо се появиха съобщения в пресата — със съмнителен произход и достоверност, че Алон бил забелязан във Вашингтон. Видели го да влиза и излиза от голяма къща във федерален стил на Ен Стрийт, или поне така твърдеше съсед. Пил кафе в сладкарница на Уисконсин Авеню, според една жена, която седяла на съседната маса. Дори бил засечен да вечеря в „Четири сезона“ на Ем Стрийт, сякаш великият Габриел Алон — с безкрайния му списък смъртни врагове — някога би си помислил да се храни на публично място. Имаше и информации, че също като Пол Русо, и той бил в Националния антитерористичен център по време на атентата. Израелският посланик, на когото никога не бе липсвало дар слово, не отговаряше на обаждания и съобщения, мълчеше и говорителката му. Никой не си направи труда да поиска коментар от НАЦ. Неговото пресаташе бе загинало при избухването на бомбата, както и директорът му. На практика вече нямаше НАЦ.

И тук всичко щеше да потъне в забрава, ако не беше една предприемчива репортерка от „Уошингтън Поуст“. Години по-рано, малко след 11 септември, тя бе разкрила съществуването на много тайни центрове за задържане на ЦРУ — така наречените черни площадки, — където терористи от Ал Кайда бяха подлагани на жестоки разпити. Сега тя потърси отговори на много висящи въпроси около нападението над Вашингтон. Коя бе д-р Лейла Хадауи? Кой бе убил четиримата терористи в „Кафе Милано“ и петимата им събратя в къщата в Хюм? И защо мъртвец, истинска легенда, е бил в НАЦ, когато петстотинкилограмова бомба, качена в камион, го бе изравнила със земята?

Статията на репортерката се появи точно една седмица след атаката. В нея се твърдеше, че д-р Лейла Хадауи е всъщност агентка на израелското разузнаване, която е проникнала в мрежата на мистериозен гений на терора с име Саладин. Той бил във Вашингтон по време на нападението, но успял да избяга. Предполагаше се, че се бе върнал в халифата и се криеше от въздушните бомбардировки на американците и коалицията. Пишеше още, че Габриел Алон също се укрива и е напълно жив и здрав. Помолен за коментар, израелският премиер само се усмихна хладно. След това мистериозно заяви, че скоро ще има какво повече да каже по въпроса. Много скоро.

* * *

В стария централен йерусалимски квартал Нахлаот от известно време имаше съмнения за обстоятелствата около смъртта на Алон, особено на зелената улица „Наркис“, където се знаеше, че е живял в кооперация от варовик с буен евкалипт в предната градина. Вечерта, когато статията се появи на уебсайта на „Поуст“, той и семейството му бяха видени да вечерят във „Фокача“ на улица „Раби Акива“ — или поне така твърдеше една двойка, която била настанена на съседната маса. Те казаха, че Алон бил поръчал пилешки дробчета и картофено пюре, а съпругата му, италианка по рождение, предпочела паста. Децата, които били почти на годинка, показали образцово поведение. Майката и бащата изглеждали спокойни и щастливи, макар че бодигардовете им били очевидно с изопнати нерви. Целият град беше в подобно състояние. По-рано същия следобед край Дамаската порта трима евреи бяха убити с нож. Убиецът, млад палестинец от Източен Йерусалим, беше прострелян няколко пъти от полицията. Той бе умрял в спешното отделение на Медицински център „Хадаса“ след героични усилия за спасяването на живота му.

На следващия следобед Алон бе видян да обядва със стар приятел, прочутия професор по библейска археология Ели Лавон, в кафене до мол „Мамила“. А в четири часа бе забелязан на летище „Бен Гурион“, където посрещна дневния полет на „Ер Франс“ от Париж. Подписаха се документи и голяма плоска правоъгълна дървена кутия бе поставена внимателно на задната седалка на личния му брониран джип. В касетката бе заплащането за недовършена работа: „Маргьорит Гаше пред тоалетката си“, масло върху платно, от Винсент ван Гог. Час по-късно, след шеметно пътуване по магистралата към Йерусалим, платното бе сложено върху статив в лабораторията за консервация в Израелския музей.

Габриел стоеше пред статива, подпрял брадичката си с ръка и килнал леко глава настрани. Ефраим Коен беше до него. Дълго време и двамата мълчаха.

— Знаеш ли — каза най-накрая Коен, — не е прекалено късно да промениш решението си.

— И защо да правя нещо подобно?

— Защото тя искаше ти да я вземеш. — След малко Коен добави: — И струва повече от сто милиона долара.

— Дай ми документите, Ефраим.

Те се съдържаха в официална кожена папка с логото на музея. Споразумението бе кратко и ясно. Долуподписаният Габриел Алон се отказваше от всички претенции върху картината на Ван Гог; тя вече бе собственост на Израелския музей. Но имаше една незаобиколима разпоредба. Платното не можеше никога и при никакви обстоятелства да се продава на друга институция. Докато го има Израелския музей — всъщност докато го има Израел, — „Маргьорит Гаше пред тоалетката си“ щеше да остане там.

Габриел подписа документа с нечетлива заврънкулка и продължи да съзерцава картината. Накрая се пресегна и прокара показалец по лицето на Маргьорит. Не се нуждаеше от допълнителна реставрация; беше готова за официалния си дебют. Щеше му се да може да каже същото за Натали. Натали се нуждаеше от малко ретуш. Тя бе проект в развитие.

76.

Нахалал, Израел

Върнаха я на мястото, където бе започнало всичко, във фермата в стария мошав Нахалал. Стаята ѝ бе в същия вид, в който я бе оставила, с изключение на стихосбирката на Даруиш, която бе изчезнала. Както и уголемените снимки на палестинското страдание. По стените на всекидневната сега висяха картини.

— Твои ли са? — попита тя вечерта, когато пристигна.

— Само някои — отвърна Габриел.

— Кои?

— Тези без подписи.

— А другите?

— Те са на майка ми.

Погледът ѝ обходи платната.

— Тя явно ти е оказала огромно влияние.

— Всъщност влияехме се един от друг.

— Конкурирали сте се, така ли?

— Много.

Тя отиде до френския прозорец и се загледа през тъмната долина към светлините на арабското село на хълма.

— Колко мога да остана тук?

— Колкото искаш.

— А после?

— Това — каза Габриел — зависи изцяло от теб.

Тя бе единственият обитател на фермата, но никога не оставаше напълно сама. Охрана следеше всяка нейна крачка, същото правеха и камерите и микрофоните, които записваха ужасните звуци от нощните ѝ кошмари. Саладин често я спохождаше в сънищата ѝ. Понякога беше раненият и безпомощен мъж, когото тя срещна в къщата край Мосул. А понякога беше силен и елегантно облечен и злорадо я осъждаше да умре в къщата край Шенандоа. Сафия също се явяваше в сънищата на Натали. Никога не носеше хиджаб или абая, само сивото сако с пет копчета, с което бе облечена във вечерта на смъртта си, а косата ѝ винаги бе руса. Сафия беше такава, каквато би могла да бъде, ако радикалният ислям не бе забил кукичките си в нея. Тя беше предишното впечатлително момиче.

Натали обясняваше всичко това на екипа лекари и терапевти, които я преглеждаха през няколко дни. Те ѝ предписаха сънотворни, които тя отказваше да пие, и лекарства срещу тревожност, които притъпяваха чувствата ѝ и предизвикваха апатия. За да подпомогне възстановяването си, тя тичаше до изнемога по селските пътища в долината. Както и преди, охраната винаги я наблюдаваше, същото правеха и останалите жители на Нахалал. Общността бе малка, в нея имаше много ветерани на отбранителните сили и службите за сигурност. Те бяха започнали да смятат Натали за своя отговорност. И да вярват, че тя е жената, за която бяха чели във вестниците. Същата, която се бе внедрила в най-страшната терористична групировка, позната на света. Която бе пътувала до халифата и бе оживяла, за да разказва.

Лекарите не бяха единствените ѝ посетители. Родителите ѝ идваха често и понякога преспиваха, а всеки ден в ранния следобед тя имаше среща със старите си инструктори. Този път тяхната задача бе да изтрият това, което преди бяха създали, да пречистят Натали от палестинската враждебност и ислямския плам, да я превърнат отново в обикновена израелка.

— Но не прекалено — беше ги предупредил Габриел. Той бе инвестирал много време и усилия в преобразяването на Натали. И не искаше да изгуби това заради няколко ужасяващи минути в къща във Вирджиния.

Тя бе посещавана и от Дина Сарид. По време на шестте им безкрайни разговора, всичките записани, тя разпита Натали за далеч по-големи подробности от времето ѝ в Рака и в лагера в Палмира: за първия ѝ разпит в ръцете на Абу Ахмед ал Тикрити, за многото часове, които бе прекарала сама с бившия иракски разузнавач, който се наричаше Саладин. Целият този материал с течение на времето щеше да намери място в обемните папки на Дина, защото тя вече се подготвяше за следващия рунд. Беше предупредила Службата, че със Саладин не е приключено. Някой ден той щеше да дойде в Йерусалим.

В края на последната им среща, след като Дина изключи компютъра и си събра записките, двете жени седяха дълго и мълчаха, докато над долината се спускаше нощта.

— Дължа ти извинение — каза накрая Дина.

— За какво?

— За това, че те убедих да го направиш. А не биваше. Сбърках.

— Ако не бях аз — възрази Натали, — тогава кой?

— Някой друг.

— Ти би ли го направила?

— Не — призна си Дина за нейна чест. — Не мисля, че бих се съгласила. Пък и накрая се оказа, че не си е струвало. Той ни победи.

— Този път — каза Натали.

Да, помисли си Дина. Този път…

* * *

Михаил чака почти седмица, преди да се появи във фермата. Забавянето не бе негова идея; лекарите се страхуваха, че присъствието му може да усложни и без това трудното възстановяване на Натали. Първото му посещение беше кратко, трая малко повече от час и бе напълно професионално, с изключение на няколкото интимни момента в осветената от луната градина, които убягнаха от острите уши на микрофоните.

На следващата вечер гледаха френски филм със субтитри на иврит, а на по-следващата, с одобрението на Узи Навот, излязоха да ядат пица в Кесария. След това, докато се разхождаха из римските руини, Михаил разказа на Натали за най-ужасните няколко минути от живота му. Колкото и да бе странно, те се бяха случили в родината му, в дача на много километри източно от Москва. Била се провалила операция за спасяване на заложници и той и още двама агенти за малко щели да бъдат убити. Ала друг човек жертвал живота си и тримата оцелели. Едната от агентите наскоро родила близнаци. А другият, каза той тържествено, не след дълго щял да бъде шеф на Службата.

— Габриел?

Той бавно кимна.

— А жената?

— Това е съпругата му.

— Мили боже! — Те вървяха известно време и мълчаха. — И каква е поуката от тази ужасна история?

— Няма поука — отговори Михаил. — Просто това работим. А после се опитваме да забравим.

— Ти успявал ли си да забравиш?

— Не.

— Колко често мислиш за това?

— Всяка нощ.

— Предполагам, че все пак си бил прав — каза Натали.

— За какво?

— Беше ми споменал, че приличам на теб повече, отколкото си давам сметка.

— Вече е така.

Тя го хвана за ръката.

— Кога? — прошепна тя.

— Това вече — усмихна се Михаил — изцяло зависи от теб.

* * *

Следващия следобед, когато се прибра от кроса си в долината, Натали намери Габриел да я чака във всекидневната на къщата. Бе облечен в сив костюм и бяла риза с разкопчана яка; изглеждаше много професионално. На масичката пред него имаше три папки. Първата съдържала окончателния доклад на лекарския екип за състоянието ѝ.

— Какво пише в него?

— Страдаш от посттравматично стресово разстройство — заяви Габриел, — което е напълно разбираемо, като се има предвид какво преживя в Сирия и Америка.

— И каква е прогнозата?

— Доста добра. С правилните лекарства и терапии можеш да претърпиш пълно възстановяване. Всъщност — добави той — ние всички сме на мнение, че можеш да си тръгнеш оттук, когато пожелаеш.

— А другите две папки?

— Имаш избор — каза той тайнствено.

— Какъв избор?

— Той засяга бъдещето ти.

Тя посочи към едната папка.

— Какво има в тази?

— Споразумение за прекратяване на отношенията.

— А в другата?

— Точно обратното.

Между двамата настана мълчание. Пръв го наруши Габриел:

— Предполагам, че си чула слуховете за повишението ми.

— Тогава мислех, че си мъртъв.

— Изглежда, че новините за смъртта ми са силно преувеличени.

— За моята също.

Той се усмихна топло. След това изражението му стана сериозно.

— Някои шефове имат късмета да служат в сравнително спокойни времена. Изкарват си мандата, събират си наградите, а после продължават напред и правят пари. Убеден съм, че аз няма да имам този късмет. Следващите няколко години обещават да бъдат буреносни за Близкия изток и Израел. От Службата ще зависи дали ще оцелеем на тази земя. — Той погледна навън, към долината на своята младост. — Ще бъде нарушение на дълга, ако оставя човек с твоята очевидна дарба да ми се измъкне.

Не каза нищо повече. Натали мислеше.

— Какво има? — попита той. — Повече пари ли ти трябват?

— Не — отговори тя и поклати глава. — Чудех се каква е политиката на Службата за връзки между колеги.

— Официално не ги насърчаваме.

— А неофициално?

— Ние сме евреи, Натали. В кръвта ни е да се чифтосваме — подсмихна се Габриел.

— Колко добре познаваш Михаил?

— Познавам го по начин, който само ти можеш да разбереш.

— Той ми разказа за Русия.

— Нима? — Габриел се намръщи. — Колко непредвидливо от негова страна.

— Беше заради добра кауза.

— И каква е тази кауза?

Натали взе третата папка, онази с договора за наемане.

— Носиш ли химикалка? — попита тя.

77.

Петах Тиква, Израел

Краят беше близо, това бе ясно. В четвъртък Узи Навот бе видян да изнася няколко кашона от кабинета си, включително и доживотни запаси от любимите му маслени бисквити, прощален подарък от шефа на централата във Виена. На следващата сутрин, по време на оперативката на началниците в девет часа, той се държа така, сякаш огромен товар бе паднал от едрите му плещи. Същия следобед, преди да се прибере за уикенда, той бавно се разходи от най-горния етаж до подземието с регистъра, ръкува се, потупа хората по раменете, целуна няколко мокри бузи. Странно, но пропусна мрачната бърлога на „Личен състав“, мястото в сградата на булевард „Цар Саул“, където умираха кариери.

Навот прекара съботата зад стените на резиденцията си в предградието Петах Тиква в Израел. Габриел знаеше това, защото движенията на рамсад — официалното кодово име на шефа на Службата, непрекъснато се следяха от оперативните отдели, какъвто бе и неговият. Той реши, че е по-добре да отиде без предупреждение, за да запази момента на изненадата. Излезе от черния си официален джип в проливния дъжд и натисна бутона на интеркома на предната порта. Изминаха двайсет дълги и мокри секунди, преди да чуе отговор. За нещастие, беше Бела.

— Какво искаш?

— Трябва да поговоря с Узи.

— Не направи ли вече достатъчно?

— Моля те, Бела. Важно е.

— Винаги е така.

Последва още едно прекалено забавяне, преди вратата да се отключи с негостоприемно щракване. Габриел влезе и бързо мина по градинската пътека към входа, където Бела вече го очакваше. Тя носеше екстравагантен широк костюм с панталон от бродирана мачкана коприна и златисти сандали. Косата ѝ бе току-що фризирана, лицето ѝ бе дискретно, но внимателно гримирано. Изглеждаше, като че има гости, но тя винаги ходеше така. Външният вид бе много важен за Бела, затова Габриел никога не бе разбирал решението ѝ да се омъжи за човек като Узи Навот. Може би, мислеше си той, го бе направила просто от жестокост. Бела винаги му бе приличала на човек, който се забавлява, като къса крилата на мухите.

Тя хладно се здрависа с Габриел. Ноктите ѝ бяха кървавочервени.

— Изглеждаш добре, Бела.

— Ти също. Но това, предполагам, може да се очаква.

Тя махна към всекидневната, където Навот се бореше с последния брой на „Икономист“. Стаята бе образец на съвременния азиатски дизайн, с прозорци от пода до тавана, които гледаха към фонтаните и подстриганите храсти в градината. Узи изглеждаше като един от работниците, които Бела бе тероризирала по време на дългия ремонт. Бе облечен в смачкани бежови спортни панталони и разтегнат памучен пуловер, а по бузите му сивееше набола брада. Неугледният му вид изненада Габриел. Бела не беше от тези, които позволяваха отпускане през уикенда, особено що се отнасяше до дрехите и прическата.

— Мога ли да ти донеса нещо за пиене? — попита тя.

— Отрова — кимна Габриел.

Тя се намръщи и се оттегли. Габриел се огледа из голямата стая. Беше три пъти по-голяма от всекидневната в малкия му апартамент на улица „Наркис“. Може би, помисли си той, беше време да вдигне нивото. Седна точно срещу Навот, който сега се взираше в телевизор със спрян звук. По-рано същия ден американците бяха атакували с дрон къща в Западен Ирак, където се предполагаше, че се крие Саладин. Бяха убити двайсет и двама души, сред които и няколко деца.

— Мислиш ли, че са го убили? — попита Узи.

— Не — отговори Габриел, докато гледаше как изваждат безжизнено тяло от развалините. — Не смятам, че са успели.

— Нито пък аз. — Навот изключи телевизора. — Чух, че си успял да убедиш Натали да започне работа за Службата.

— Всъщност Михаил го направи.

— Според теб връзката им сериозна ли е?

Габриел сви рамене небрежно.

— Любовта е по-трудна във видимия свят, отколкото в тайния.

— На мен ли го казваш — промърмори Узи. Извади нискокалорична оризова бисквита от купата на масичката. — Вярно ли е това, което чух, че Ели Лавон се връща?

— Вярно е.

— Като какъв?

— Официално ще ръководи проследяващите агенти. А всъщност ще го използвам както намеря за добре.

— Кой получава „Специални операции“?

— Яков.

— Добър избор — каза Навот, — но Михаил ще бъде разочарован.

— Михаил не е готов. Яков е готов.

— Ами Йоси?

— Шеф на „Проучвания“. Дина ще му е заместник.

— А Римона?

— Заместник-директор по планирането.

— Голяма чистка. Предполагам, че е за добро. — Навот се взираше с празен поглед към немия екран на телевизора.

— Чух слухове за теб онзиден, когато бях в кабинета на премиера — подхвърли Габриел.

— Наистина ли?

— Казват, че се местиш в Калифорния и ще изпълняваш поръчки за армията. Говорят, че ще получаваш по милион на година, плюс бонуси.

— Когато човек иска да знае истината — обобщи философски Навот, — последното място, където трябва да я търси, е в кабинета на премиера.

— Моят източник ми довери, че Бела вече е избрала къща.

Навот загреба цяла шепа оризови бисквити от купата.

— И какво, ако е вярно? Какво значение има?

— Имам нужда от теб, Узи. Не мога да върша тази работа без теб.

— И как ще ме наречеш? Какво точно ще правя?

— Ти ще управляваш организацията и ще се грижиш за политиката, докато аз управлявам операциите.

— Мениджър, така ли?

— Ти се разбираш по-добре с хората от мен, Узи.

— Това — каза Навот — е омаловажаването на годината.

Габриел погледна през прозореца. Дъждът се сипеше като из ведро в градината на Бела.

— Как може да заминеш за Калифорния в такива времена? Как може да напуснеш Израел?

— Кой ми го казва. Ти живя в чужбина години наред и изкара много пари, докато реставрираше онези картини. Сега е мой ред. Освен това — добави Навот — ти всъщност нямаш нужда от мен.

— Не ти правя това предложение от добро сърце. Мотивите ми са напълно егоистични. — Габриел снижи глас и добави: — Ти си най-близкото нещо до брат за мен, Узи. Ти и Ели Лавон. Играта ще загрубее. Имам нужда и от двама ви.

— Можеш ли да паднеш по-ниско?

— Учил съм се от най-добрите, Узи. Ти също.

— Съжалявам, Габриел, но е прекалено късно. Вече приех работата.

— Кажи им, че си променил решението си. Убеди ги, че страната ти има нужда от теб.

Навот загриза замислено оризовите бисквити една по една. Това бе окуражителен знак, помисли си Габриел.

— Премиерът одобри ли го?

— Нямаше много избор.

— Къде ще бъде кабинетът ми?

— Срещу моя от другата страна на коридора.

— Секретарка?

— Ще си поделяме Орит.

— В мига, в който се опиташ да ме отделиш от него — предупреди го Навот, — си тръгвам. И ще мога да говоря с теб където и когато пожелая.

— Много бързо ще ти писне от мен.

— Това го вярвам.

Оризовите бисквити бяха изчезнали. Навот тежко въздъхна.

— Какво има, Узи?

— Само се чудя как ще кажа на Бела, че съм отказал работа за един милион долара в Калифорния, за да остана в Службата.

— Сигурен съм, че ще измислиш нещо — подсмихна се Габриел. — Винаги си се разбирал добре с хората.

78.

Йерусалим

Когато Габриел се върна на улица „Наркис“, намери Киара облечена в тъмен делови костюм с панталон, а децата бяха в столчетата за излизане. Заедно те пропътуваха краткото разстояние през Западен Йерусалим до психиатричната болница „Маунт Херцел“. Някога, преди да се ожени повторно, преди нежеланата известност, Габриел се беше промъквал в болницата и си бе тръгвал от нея незабелязано, обикновено късно вечер. Сега пристигна с цялата церемониалност, като че беше държавен глава, заобиколен от бодигардове, с въртящия се Рафаел на ръце. Киара вървеше тихо до него, понесла Ирене, а токчетата ѝ тракаха по паветата на двора. Той не ѝ завиждаше в този момент. Хвана ръката ѝ и я стисна силно, докато Рафаел го дърпаше за ухото.

Във фоайето ги чакаше пълен, приличащ на равин лекар на близо шейсет години. Той бе одобрил посещението — всъщност, напомни си Габриел, точно той го бе предложил. Сега не изглеждаше толкова сигурен, че идеята е добра.

— Колко знае тя? — попита Габриел, когато синът му се пресегна към очилата на лекаря.

— Казах ѝ, че ще има посетители. Иначе… — Той сви заоблените си рамене. — Мислех, че ще е най-добре вие да ѝ обясните.

Габриел подаде Рафаел на Киара и последва лекаря по коридора от йерусалимски варовик към вратата на общата стая. В нея имаше само една пациентка. Тя седеше на инвалидна количка неподвижно — като нарисувана, а зад нея проблясваше телевизор със спрян звук. На екрана Габриел за кратко зърна собственото си лице. Беше снимка, правена преди хиляда години, след завръщането му от операция „Божи гняв“. Щеше да изглежда като хлапе, ако не бяха белите коси по слепоочията му. Петната от пепел по принца на огъня…

— Мазел тов — каза лекарят.

— По-скоро съболезнования — отговори Габриел.

— Времената са предизвикателни, но аз съм сигурен, че ще се справите. И помнете, ако имате нужда да поговорите с някого — потупа той Габриел по рамото, — винаги съм на разположение.

Лицето на Габриел изчезна от екрана. Той погледна към Леа. Тя не бе помръднала, дори не бе мигнала. Жена на инвалидна количка, масло върху платно, от Тарик ал Хурани.

— Някакъв съвет?

— Бъдете честен с нея. Тя не обича, когато някой се опитва да я лъже.

— Ами ако е болезнено?

— Ще бъде. Но тя няма да го помни дълго.

Докторът окуражително побутна Габриел и той тръгна.

Бавно прекоси общата стая и седна на стола, който бе поставен до Леа. Косата ѝ, която някога беше буйна като на Киара, сега бе подстригана късо, както бе удобно на институцията. Ръцете ѝ бяха скръстени и нашарени с белези. Бяха като петна по неизрисувано платно. Габриел копнееше да ги реставрира, но не можеше. Леа беше неспасяема. Той я целуна нежно по бузата и почака да забележи присъствието му.

— Погледни снега, Габриел — каза тя внезапно. — Не е ли красив?

Габриел погледна през прозореца, където ярко слънце осветяваше пиниите в болничната градина.

— Да, Леа — каза той отнесено, докато очите му се замъглиха от сълзи. — Красив е.

— Снегът опрощава всички грехове на Виена. Над Виена се сипе сняг, а над Тел Авив се сипят ракети.

Габриел стисна ръката на Леа. Това бяха едни от последните ѝ думи в нощта на атентата във Виена. Тя страдаше от особено остра комбинация от психотична депресия и посттравматичен стрес. Понякога имаше ясни моменти, но през повечето време бе затворник на миналото. Виена непрекъснато се появяваше в ума ѝ като на лента, която тя не можеше да спре: последната им вечеря заедно, последната им целувка, огънят, който уби единственото им дете и изгори тялото на Леа. Животът ѝ се бе свил до пет минути и тя ги преживяваше отново и отново повече от двайсет години.

— Видях те по телевизията — каза тя с внезапно прояснено съзнание. — Май наистина не си мъртъв.

— Не, Леа. Просто трябваше да съобщим така.

— Заради работата ти?

Той кимна.

— Сега казват, че ще ставаш шеф.

— Скоро.

— Мислех, че Ари е шефът.

— От много години не е.

— Колко?

Той не отговори. Беше прекалено потискащо да мисли за това.

— Той добре ли е? — попита Леа.

— Ари?

— Да.

— Има добри и лоши дни.

— Като мен — каза Леа.

Изражението ѝ стана мрачно. Спомените се трупаха. Тя някак си успяваше да ги прогони.

— Не мога да повярвам, че ти ще бъдеш мемунех.

Това бе стара дума, която означаваше „единственият шеф“. Не бе имало истински мемунех след Шамрон.

— Нито пък аз — призна Габриел.

— Не си ли малко млад за мемунех? Все пак си само на…

— Сега съм по-стар, Леа. И двамата сме по-стари.

— Ти изглеждаш точно така, както те помня.

— Загледай се по-внимателно, Леа. Ще видиш бръчките и белите коси.

— Благодарение на Ари ти винаги си имал бели коси. Аз също. — Тя погледна през прозореца. — Прилича на зима.

— Така е.

— Коя година е?

Той ѝ каза.

— На колко станаха децата ти?

— Утре е първият им рожден ден.

— Ще има ли празненство?

— Да, във вилата на Шамрон в Тиберия. Но те са тук сега, ако имаш желание да ги видиш.

Лицето ѝ светна.

— Как се казват?

Той ѝ бе споменавал няколко пъти. Каза ѝ пак.

— Но Ирене е името на майка ти — протестира тя.

— Майка ми почина отдавна.

— Съжалявам, Габриел. Понякога аз…

— Не е важно.

— Доведи ми ги — усмихна се тя. — Искам да ги видя.

— Сигурна ли си?

— Да, разбира се.

Габриел отиде във фоайето.

— Какво стана? — попитаха едновременно Киара и лекарят.

— Иска да ги види.

— Как да го направим? — засуети се Киара.

— Едно по едно — предложи лекарят. — Иначе може да ѝ дойде в повече.

— Съгласен съм — кимна Габриел.

Той взе Рафаел от ръцете на Киара и се върна в общата стая. Леа отново се взираше с невиждащи очи през прозореца, потънала в спомени. Габриел внимателно постави сина си в скута ѝ. Очите ѝ се съсредоточиха, съзнанието ѝ бързо се върна в настоящето.

— Кой е това? — попита тя.

— Това е той, Леа. Синът ми.

Тя гледаше детето като омагьосана и го стискаше здраво в обезобразените си ръце.

— Прилича много на…

— Мен — намеси се бързо Габриел. — Всички казват, че прилича на баща си.

Леа прокара свит пръст до косата на детето и долепи устни до челото му.

— Погледни снега — прошепна тя. — Не е ли красив?

79.

Йерусалим — Тиберия

В десет часа на следващата сутрин Израелският музей обяви, че се е сдобил с неизвестна досега творба на Винсент ван Гог — „Маргьорит Гаше пред тоалетката си“, масло върху платно, 104 х 60 сантиметра — наследство от Хана Вайнберг. По-късно музеят щеше да бъде принуден да признае под напора на фактите, че е получил картината от анонимен дарител, който, от своя страна, я бе наследил от мадмоазел Вайнберг след трагичното ѝ убийство в Париж. След време музеят щеше да бъде подложен на огромен натиск да разкрие самоличността на дарителя. Ала той упорито отказваше, както и правителството на Франция, което бе позволило транспортирането на картината от френска земя в Израел, за ужас на културния елит. Според тях това било още един удар по френската гордост, този път причинен единствено от самите французи.

В онази декемврийска неделя обаче картината бързо се превърна в маловажна новина. Защото по обяд министър-председателят обяви, че Габриел Алон е жив и ще бъде следващият шеф на Службата. Нямаше много изненада; пресата вече от дни гъмжеше от слухове и спекулации. Все пак за страната бе истински шок да види самия ангел от плът и кръв, който приличаше на обикновен смъртен. Дрехите му за случая бяха внимателно подбрани: бяла оксфордска риза, черно кожено яке, тесни бежови спортни панталони и велурени обувки с каучукови подметки, които не издаваха звук, когато вървеше. Премиерът натъртено го нарече не рамсад, а мемунех, „единствения шеф“.

Светкавиците на фотоапаратите огряваха Алон като неговите работни халогенни лампи. Той стоеше неподвижен, хванал ръце зад гърба като войник, на когото е дадено свободно, докато премиерът изброяваше силно редактирана версия на постиженията му. След това покани Габриел да каже няколко думи. Той обеща, че по време на своя мандат ще гледа напред, но ще се възползва от корените на великите традиции от миналото. Посланието бе недвусмислено. Екзекутор бе поставен начело на израелската разузнавателна служба. За онези, които се опитваха да навредят на страната или гражданите ѝ, щеше да има сериозни, вероятно смъртоносни последствия.

Когато репортерите се опитаха да му зададат въпроси, той се усмихна и последва премиера в залата на Министерския съвет. Там говори надълго и нашироко за плановете и приоритетите си, както и за безбройните предизвикателства — някои непосредствени, други предстоящи, — пред които се изправяше израелската държава. Каза, че ИДИЛ е заплаха, която повече не може да бъде пренебрегвана. Даде и ясно да се разбере, че предишният рамсад ще остане в Службата.

— В качеството на какъв? — попита невярващо външният министър.

— В какъвто сметна за добре.

— Това е безпрецедентно.

— Свиквайте.

Шефът на Службата не се закле; просто подписа договора си. Когато документацията бе готова, Габриел отиде на булевард „Цар Саул“, където говори пред служителите си и се срещна набързо с отиващите си ръководители. След това с Навот се качиха в същия брониран джип и отпътуваха за вилата на Шамрон в Тиберия. Стръмната алея бе задръстена с коли и трябваше да слязат от джипа далеч преди входа. Когато излязоха на терасата с изглед към езерото, настана страхотно оживление, което може да се е чуло през Голанските възвишения чак в Сирия. Изглежда, че всички от сложното минало на Габриел бяха успели да дойдат: Ейдриън Картър, Фарид Баракат, Пол Русо, дори Греъм Сиймор, който бе пристигнал от Лондон. Както и Джулиан Ишърууд, търговецът на произведения на изкуството, който бе осигурил на Габриел прикритие като реставратор, и Саманта Кук, репортерката от „Дейли Телеграф“, която съвсем умишлено бе раздухала историята за неговата смърт.

— Длъжник си ми — каза тя и го целуна по бузата.

— Чекът е пратен.

— Кога да го очаквам?

— Скоро.

Имаше и много други гости. Тимъти Пийл, момчето от Корнуол, което бе живяло до Габриел, когато той се криеше в Хелфорд Пасидж, бе пристигнал на разноски на Службата. Както и Сара Банкрофт, американската специалистка по история на изкуството, която Габриел бе използвал, за да проникне в обкръжението на Зизи и Иван. Тя хладно стисна ръката на Михаил и изгледа злостно Натали, но иначе вечерта мина без инциденти.

Морис Дюран, най-успешният крадец на произведения на изкуството в света, бе пристигнал от Париж и някак си успяваше да избягва среща с Пол Русо, който със сигурност щеше да си го спомни от бирарията на Рю дьо Мироменил. Монсеньор Луиджи Донати, личен секретар на Негово Светейшество папа Павел VII, също присъстваше, както и Кристоф Бител, новият съюзник на Габриел в швейцарските служби за сигурност. Половината Кнесет беше там, както и висши офицери от армията и шефовете на всички останали израелски разузнавателни служби.

Шамрон наблюдаваше всичко това, доволно усмихнат, сякаш цялото събитие бе организирано за негово собствено забавление. Габриел никога не го бе виждал толкова щастлив. Делото на живота му най-накрая бе завършено. Габриел се бе оженил повторно, бе станал пак баща и бе шеф на Службата. Реставраторът бе реставриран.

А вечерта беше нещо повече от празненство за повишението на Габриел, това беше първият рожден ден на децата му. Киара запали свещите, докато Габриел, в ролята на горд баща, снимаше всичко със сигурен мобилен телефон. Когато всички запяха мощно „Честит рожден ден!“, Ирене заплака истерично. Тогава Шамрон зашепна някакви глупости с полски акцент в ухото ѝ и тя започна радостно да се кикоти.

Към десет часа първите коли тръгнаха бавно надолу по склона и до полунощ празненството бе свършило. Чак тогава Шамрон и Габриел седнаха на обичайното си място в края на терасата. Газовата печка между тях топлеше, а наоколо хората от кетъринга почистваха остатъците от тържеството. Ари се въздържаше от пушене, защото Рафаел спеше дълбоко в прегръдките на Габриел.

— Направи силно впечатление при представянето си днес — отбеляза Шамрон. — Хареса ми облеклото ти. И титлата ти.

— Исках да изпратя послание.

— Какво?

— Показах, че имам намерение да бъда оперативен шеф. — Габриел замълча, след това добави: — И че мога едновременно да ходя и да дъвча дъвка.

Шамрон се загледа към Голанските възвишения и въздъхна:

— Не съм сигурен, че имаш друг избор.

Детето се размърда в прегръдките на баща си и след това отново заспа дълбоко. Шамрон въртеше старата си запалка „Зипо“ в ръце. Две завъртания надясно, две завъртания наляво…

— Така ли очакваше да свърши? — попита той след малко.

— Кое?

— Аз и ти. — Шамрон се обърна към Габриел и добави:

— Ние.

— За какво говориш, Ари?

— Стар съм, синко. Държах се за живота заради тази вечер. И след като тя отмина, мога да си отида. — Усмихна се тъжно. — Късно е, Габриел. Много съм уморен.

— Никъде няма да ходиш, Ари. Имам нужда от теб.

— Не, нямаш — тихо каза Шамрон. — Ти си това, което съм аз.

— Странно как се получи така.

— Май си мислиш, че е било случайност. Но не беше. Всичко беше част от план.

— Чий план?

— Може би мой, може би на Бог. — Шамрон сви рамене. — Какво значение има? Когато става въпрос за теб, ние с Бог сме на една и съща страна. Ние сме съучастници.

— Кой има последната дума?

— Ти как мислиш? — Шамрон сложи голямата си длан върху Рафаел. — Помниш ли деня, в който дойдох при теб в Корнуол?

— Като днес.

— Шофираше като луд през храстите на полуостров Лизард. След това ядохме омлети в малкото кафене на скалите. Ти се държеше с мен като събирач на дългове — добави Шамрон с нотка горчивина.

— Помня — прошепна Габриел, потънал в мислите си.

— Как мислиш, че щеше да се стече животът ти, ако не бях дошъл тогава?

— Добре.

— Съмнявам се. Все още щеше да реставрираш картини за Джулиан и да плаваш със старата яхта по река Хелфорд към морето. Никога нямаше да си дойдеш пак в Израел и да срещнеш Киара. И нямаше сега да държиш в ръцете си това красиво дете.

Габриел беше съгласен с разсъжденията на Шамрон. Той бе изгубена душа в онези години, съсипан и огорчен човек.

— Не беше толкова зле, нали? — попита Шамрон.

— Можех цял живот да не видя отвътре Лубянка.

— Ами онова куче в Швейцарските Алпи, което се опита да ти захапе ръката?

— Накрая го докопах.

— А моторът, с който катастрофира в Рим? Или галерията за антики, която избухна пред лицето ти в Сен Мориц?

— Доброто старо време — отрони мрачно Габриел. — Само че изгубих много приятели по пътя.

— Като Хана Вайнберг.

— Да — кимна Габриел. — Като Хана.

— Може би се полага малко старомодно отмъщение.

— Вече е уредено.

— Кой ще го направи?

— Бих искал лично да се погрижа, но вероятно това няма да е мъдър ход в момента.

Шамрон се усмихна.

— Ще бъдеш страхотен шеф, синко.

80.

Бетнъл Грийн, Лондон

Всяка операция има недовършени неща, малки проблеми, които по някаква причина се изплъзват между пукнатините. Джалал Насер, откривател на джихадисти, вербовчик, дългата ръка на Саладин, попадаше в тази категория. Арест бе немислим; съдебен процес би осветил не само операцията на Габриел, но и некомпетентността на британските и френските служби за сигурност. Депортацията също не бе възможна. Ако се върнеше в Йордания, той щеше да попадне директно в мазетата на Фабриката за нокти — и оттам по всяка вероятност в анонимен гроб в някое поле. Такъв изход от ситуацията щеше да е приемлив в ранните години на глобалната война срещу тероризма, ала сега, когато превес бяха взели по-трезвомислещи и цивилизовани хора, това бе немислимо. Щеше да последва международна гневна реакция, може би и съдебно преследване на замесените шпиони.

— Косвени жертви — произнесе мрачно Фарид Баракат. — А ти знаеш какво е отношението на Негово Величество към косвените жертви.

Имаше едно просто решение в стила на Шамрон. Всичко, което се изискваше, бе да се ползват удобно местните служби, което поради изброените причини не беше трудно. Всъщност споразумението бе постигнато по време на частна среща в кухнята на Шамрон вечерта на празненството. Много по-късно това щеше да се смята за първото официално решение на Габриел като шеф.

Другата страна в това споразумение беше Греъм Сиймор от МИ6. Операцията обаче нямаше да стигне доникъде без съдействието на Аманда Уолъс, колежката на Сиймор от МИ5. Той го осигури на чаша мартини в кабинета на Аманда. Не беше трудна сделка: наблюдателите от МИ5 отдавна бяха започнали да се изнервят от гонитбата с Джалал по улиците на Лондон. За Аманда това беше нещо повече от решаване на проблема с недостига на кадри. Като премахнеше Джалал от дневния ред, тя щеше да има допълнителни ресурси, които да насочи срещу основната си цел — руснаците.

— Но без бъркотии — предупреди тя.

— Няма да има — обеща Сиймор, поклащайки енергично посивялата си глава. — Никакви бъркотии.

В рамките на четиресет и осем часа Аманда премахна наблюдението на въпросния обект, което по-късно, по време на неизбежното разследване, тя щеше да опише като чисто съвпадение. След това Греъм Сиймор се обади на Габриел на булевард „Цар Саул“ и го информира, че полето е негово. Той тайно си мечтаеше това буквално да е така, но нямаше да е съвсем редно за един шеф. Същата нощ той закара Михаил до летище „Бен Гурион“ и го качи на полет до Лондон. А във фалшивия му руски паспорт Габриел бе скрил бележка. На нея бяха написани петте думи от единайсетата заповед на Шамрон.

Не позволявай да те хванат…

* * *

Джалал Насер прекара последния си ден в Лондон общо взето по същия начин, както и стотици други, нямайки представа какво го очакваше… Пазарува на Оксфорд Стрийт, помота се по Лестър Скуеър, помоли се в джамията в Източен Лондон. След това пи чай с виден вербовчик. Габриел прати името на вербовчика на Аманда Уолъс. Смяташе, че това е най-малкото, което може да направи.

Дотогава апартаментът на Джалал на Чилтън Стрийт бе опразнен от скритите камери и микрофони, което не оставяше на екипа от отсрещната страна на улицата друг избор, освен да наблюдава целта си по старомодния начин, с бинокли и камера с телеобектив. Отдалече той изглеждаше като човек без никакви грижи. Може би това бе част от изкуството на преструвката. Но по-вероятното обяснение бе, че Саладин не бе успял да съобщи на своя човек, че британците, американците, израелците и йорданците знаеха за неговата връзка с мрежата и атентатите в Париж, Амстердам и Вашингтон. На булевард „Цар Саул“ — както и в Лангли, Воксхол Крос и в елегантната стара сграда на Рю дьо Гренел — това бе прието като окуражителен знак. То означаваше, че Джалал няма тайни за разкриване, че мрежата поне за момента е спяща. За Джалал обаче това означаваше, че можеше да бъде пожертван, което бе най-ужасното състояние за един терорист, особено ако господарят му е някой като Саладин.

В седем същата вечер йорданецът сложи килимче на пода на малката си всекидневна и се моли за последен път. След това, в седем и двайсет, той отиде до „Нудъл Кинг“ на Бетнъл Грийн Роуд, където — сам — яде за последен път пържен ориз и пикантни пилешки крилца, наблюдаван от Ели Лавон. Излезе от ресторанта, отби се в супермаркета за бутилка мляко и пое към апартамента си, без да знае, че Михаил го следва няколко крачки зад него.

По-късно Скотланд Ярд щеше да установи, че Джалал е пристигнал до дома си в осем и дванайсет. А също така, че докато си търсел ключовете в джоба на сакото, той ги изпуснал на тротоара. Навел се и чак тогава забелязал Михаил да стои на улицата. Оставил ключовете на земята и се изправил. Стискал защитно торбата до гърдите си.

— Здравей, Джалал — спокойно каза Михаил. — Радвам се най-накрая да се запознаем.

— Кой си ти? — попита йорданецът.

— Аз съм последният човек, когото ще видиш в живота си.

Михаил бързо извади пистолет от колана си. Беше 22-калиброва берета без заглушител. Беше тихо оръжие.

— Тук съм заради Хана Вайнберг — шепнешком изрече той. — Заради Рашел Леви и Артър Голдмън и всички останали хора, които уби в Париж. Тук съм заради жертвите в Амстердам и Америка. Аз говоря от името на мъртвите.

— Моля те — тихо заговори йорданецът. — Мога да ви помогна. Знам много неща. Знам плановете за следващия атентат.

— Така ли?

— Да, кълна се.

— Къде ще бъде?

— Тук, в Лондон.

— Коя е целта?

Преди Джалал да отговори, Михаил стреля в гърдите му. Куршумът счупи бутилката с мляко и се заби в сърцето на йорданеца. Михаил бавно тръгна напред и изстреля бързо още девет куршума, докато обектът остана неподвижен на прага, проснат в локва кръв и мляко. Пистолетът беше празен. Михаил сложи нов пълнител, приближи дулото до главата на мъртвеца и стреля за последен път. Единайсети. Зад него до тротоара спря мотоциклет. Той се качи на задната седалка и след миг вече го нямаше.

Бележка на автора

„Черната вдовица“ е произведение на изкуството и не трябва да се разглежда като нищо друго. Имената, героите, местата и случките, описани в историята, са плод на въображението на автора или са използвани фиктивно. Всяка прилика с реални личности, живи или мъртви, бизнеси, компании, събития и локации, е изцяло съвпадение.

Посетителите на Рю де Розие в четвърти арондисман в Париж напразно ще търсят Центъра за изучаване на антисемитизма във Франция „Исак Вайнберг“. Внучката на Исак, измислената героиня Хана Вайнберг, го създава в края на „Пратеникът“, първия роман, в който се появява. Картината на Ван Гог, собственост на Хана — „Маргьорит Гаше пред тоалетката си“, също е измислена, макар че трагичната ѝ история очевидно е вдъхновена от ужасните събития по време на Черния четвъртък и масовите нацистки арести на евреи от юли 1942 година.

Щѐ ми се да можех да кажа, че антиеврейските нападения, описани в първа глава на „Черната вдовица“, също са измислени. Но за съжаление, те също са вдъхновени от истината. Антисемитизмът във Франция, голяма част от който се излъчва от мюсюлманските общности, принуди хиляди френски евреи да напуснат домовете си и да емигрират в Израел. Всъщност осем хиляди заминаха само за дванайсетте месеца след бруталното убийство на четирима евреи в супермаркета за кашер храни „Хиперкашер“ през януари 2015 г. Много френски евреи прекарват следобедите си на площад „Независимост“ в Нетаня, в „Шез Клод“ и други кафенета, които обслужват растящата франкофонска клиентела. Не мога да се сетя за друго религиозно малцинство или етническа група, която да бяга от западноевропейска страна. Нещо повече, евреите от Франция плуват срещу течението, движат се от Запад към най-опасния и нестабилен регион на планетата. Правят го по една-единствена причина: чувстват се по-сигурни в Израел, отколкото в Париж, Тулуза, Марсилия или Ница. Такава е действителността в съвременна Франция.

Група „Алфа“, тайното антитерористично поделение на ГДВС, описано в „Черната вдовица“, не съществува, макар заради всички нас да се надявам, че има нещо подобно на него. За протокола — наясно съм с факта, че централата на израелското разузнаване вече не се намира на булевард „Цар Саул“ в Тел Авив. Избрах да запазя местонахождението на централата на моята измислена служба там, отчасти защото харесвам името на улицата много повече от настоящия адрес, който няма да споменавам в писмена форма. На улица „Наркис“ 16 в Йерусалим наистина има жилищен блок от варовик, но Габриел Алон и новото му семейство не живеят там. По време на скорошно посещение в Израел научих, че сградата вече е част от поне една обиколка с екскурзовод в града. Моите най-искрени извинения на обитателите ѝ и техните съседи.

В Западна Галилея някога е имало арабско селище на име Ал Сумайрия и сегашното му състояние е точно предадено в „Черната вдовица“. В Деир Ясин всъщност се случва известното клане по време на мрачните дни на сектантския конфликт от 1948 г., от който се раждат съвременната държава Израел и палестинската бежанска криза. Старото село сега е дом на здравния център „Кфар Шаул“, психиатрична болница, която използва някои от старите сгради и домове, опразнени от някогашните негови арабски жители. „Кфар Шаул“ е административно свързан с Медицински център „Хадаса“ и е специализиран в лечението на йерусалимския синдром — религиозно обсебване и психоза, които започват с посещението на Божи гроб на хълма. Състоянието на Леа Алон е далеч по-сериозно, същото се отнася и за физическите ѝ рани. Винаги съм избягвал да назова точно местонахождението на болницата, където тя се лекува постоянно. Вече знаем приблизително къде е тя.

Няма галерия „Мансур“ в центъра на Бейрут, но връзките на „Ислямска държава“ с търговията на крадени антики са добре документирани. За първи път изследвах идеята, че терористите печелят от откраднати или незаконно изкопани антики в „Падналият ангел“ през 2012 г. Тогава нямаше доказателства, поне не в публичното пространство, че терористите си пълнят джобовете, като продават съкровищата на миналото; просто бе нещо, което подозирах, че се случва. Не изпитвам удоволствие, че се оказах прав, особено когато става въпрос за групировки като ИДИЛ.

Но ИДИЛ не се задоволява просто да продава антики; тя също така ги разрушава, особено ако са в разрез с интерпретацията на исляма, приета от групировката. След като влязоха в Палмира през май 2015 г., свещените воини на ИДИЛ веднага унищожиха много от разкошните римски храмове в града. Сили, лоялни на режима на Асад, превзеха отново Палмира, докато довършвах първия ръкопис на „Черната вдовица“. Тъй като се бях заклел още в самото начало, че няма да гоня плаващите пясъци на конфликта, реших да оставя 39. глава, както бе написана. Такива са рисковете на опита да догониш историята в момента на случването ѝ. Със съжаление казвам, че гражданската война в Сирия ще продължи години, ако не и десетилетия, също като войната, която почти разруши нейните съседи — Ливан. Ще се печелят и губят територии, ще се завладяват и напускат земи. Още хиляди хора ще се превърнат в бежанци. Много повече ще умрат.

Направих всичко по силите си, за да обясня корените и експлозивното развитие на ИДИЛ точно и безпристрастно, макар да съм убеден, че като имаме предвид разединената и все по-нефункционираща американска политика, някои биха критикували моето описание. Няма никакво съмнение, че американската инвазия в Ирак през март 2003 г. подготви почвата, от която избуя ИДИЛ. И също така няма никакво съмнение, че решението да не бъдат оставени американски сили в Ирак през 2011 г. заедно с избухването на гражданската война в Сирия, позволи на групировката да процъфтява и да се разпространява от двете страни на все по-безсмислената граница. Определянето на групировката като „неислямска“ и „недържава“ е пожелателно мислене, което в крайна сметка се оказа непродуктивно и опасно. Както отбеляза журналистът и учен Греъм Уд във фундаменталното си проучване на ИДИЛ, публикувано в „Атлантик“: „Истината е, че „Ислямска държава“ е ислямска. Много ислямска“. И тя бързо изземва функциите на съвременната държава, защото издава на гражданите си всякакви видове документи — от шофьорски книжки до риболовни билети.

Най-малко четири хиляди западни граждани са се отзовали на призива да отидат в халифата, сред тях са и над петстотин жени. База данни, поддържана от лондонския Институт за стратегически диалог, разкрива, че повечето момичета са на тийнейджърска възраст или малко над двайсет години и е много вероятно да останат вдовици на съвсем млада възраст. Други се изправят пред съвсем реалната перспектива да изгубят собствения си живот в жестокия свят на халифата. През февруари 2015 г. три радикализирани тийнейджърки от Бетнъл Грийн в Източен Лондон напуснаха Обединеното кралство с полет за Истанбул и стигнаха до сирийския град Рака, неофициалната столица на халифата. През декември 2015 г., когато градът бе под руска и американска въздушна атака, всички контакти с тези момичета бяха прекъснати. Семействата им се страхуват, че трите тийнейджърки са загинали.

Много вербувани от ИДИЛ мъже и жени вече се завърнаха у дома. Някои са разочаровани; други остават отдадени на каузата на халифата. А все още има и такива, готови да извършват масови убийства и терористични атентати в името на исляма. В краткосрочен план Западна Европа е изправена пред най-голямата заплаха и заради това, че в нейните отворени граници живее огромно и уседнало мюсюлманско население. ИДИЛ няма нужда да внедрява терористи в Западна Европа, защото потенциалните терористи вече са там. Те живеят в гетата на Франция и мюсюлманските квартали на Брюксел, Амстердам, Копенхаген, Малмьо, Източен Лондон и Лутън. Докато пишех тази книга, ИДИЛ извърши опустошителни атентати в Париж и Брюксел. Повечето им извършители бяха родени на Запад и имаха европейски паспорти в джобовете си. Скоро със сигурност ще последват нови атаки, защото службите за сигурност в Западна Европа се оказаха трагично неподготвени — особено белгийската Сюрте, която позволи създаването на убежище на ИДИЛ в сърцето на Брюксел.

Американската земя обаче е крайната цел на ИДИЛ. Докато правех проучване за този роман, бях поразен колко много пъти чувах да казват, че атака в американски град е неизбежна, и то съвсем скоро. Бях също така поразен колко много пъти високопоставени държавни служители ме убеждаваха, че това състояние на нещата е „новото нормално“ — че трябва да живеем с факта, че от време на време на нашите летища и в нашето метро ще избухват бомби, че вече не можем да очакваме да сме в пълна безопасност в ресторант или в концертна зала заради идеология и вяра, родени в Близкия изток. Президентът Барак Обама като че ли изрази тази гледна точка след атентата в сатиричното списание „Шарли Ебдо“ и вземането на заложници в супермаркета „Хиперкашер“. Като ни предупреди да не реагираме прекомерно, той нарече извършителите „група жестоки и зли фанатици, които обезглавяват и стрелят напосоки по някакви хора в деликатесен магазин в Париж“. Не беше деликатесен магазин, разбира се; беше магазин за кашер храни. И четирите жертви не бяха „някакви хора“. Бяха евреи. И само заради това бяха станали мишени и бяха безмилостно избити.

Но как Западът стигна до това положение? В послеписа на „Портретът на един шпионин“ предупреждавах какво би се случило, ако Америка и нейните съюзници объркат т.нар. Арабска пролет. „Ако страните, подкрепящи умереното и модерното, надделеят — написах аз през април 2011 г., — вероятно заплахата от тероризъм постепенно ще намалява. Но ако радикалните мюсюлмански проповедници и техните последователи успеят да завземат властта в държави като Египет, Йордания и Сирия, може един ден да погледнем назад с носталгия към размирните години в началото на XXI век и те да ни се сторят като златна ера в отношенията между ислямския свят и Запада.“ За нещастие, обещанието от Арабската пролет пропадна и Арабският свят е в хаос. Във времето на свършващия петрол бъдещето му е мрачно. Ако съдим по историята, трябва от този хаос да се появи съдбовен лидер. Може би той ще дойде от библейската люлка на цивилизацията, от бреговете на една от четирите реки, които извират от Едемската градина. И може би, ако реши, може да се нарече Саладин.

Благодарности

Задължен съм на съпругата си — Джейми Гангъл, която търпеливо ме слушаше, докато работех по сюжета на „Черната вдовица“, и след това умело редактира огромната купчина книжа, която се изсипваше от принтера ми след седем месеца усилено писане. Тя е до мен от самото начало на поредицата за Габриел Алон, от онази окъпана в слънце утрин в Джорджтаун, когато за първи път ми хрумна да превърна израелски екзекутор в реставратор на произведения на изкуството. Сега мрачният, скърбящ мъж, с когото за пръв път се срещнахме в „Художникът убиец“, е шеф на израелското разузнаване. Това развитие на нещата никога не бих могъл да предвидя и нямаше да стигна до него без постоянната подкрепа на Джейми. Това не би било възможно и без обичта на двете ми деца — Лили и Николас. Всеки ден — по един или друг начин, те ми напомнят, че в живота има нещо друго освен думи, абзаци и хитри сюжетни обрати.

За да напиша шестнайсет книги за човек от Израел, ми се наложи да прекарам много време там. Пропътувал съм тази страна от край до край, а части от нея познавам като родината си. През това време се сприятелих с много хора. Някои са дипломати и учени, други — воини и шпиони. Всички без изключение проявиха към семейството ми огромна любезност и щедрост, за което им се отплащам, като вмъквам парченца от тях в сюжетите и героите си. Превърнах забележителната ферма на свой приятел в мошава Нахалал в тайна квартира, където една жена бе подготвена за мисия, която никой обикновен човек не би изпълнил. И когато си мислех за красивия дом на Узи Навот в предградието Петах Тиква на Тел Авив, всъщност си представях къщата на приятел, който живее малко по-далеч. Също така си представях бляскавия му ум, съвършеното му чувство за хумор, хуманността му и невероятната му съпруга, която няма абсолютно нищо общо с доминиращата Бела.

Аз също съм привикван набързо в стария хотел в Маале Хахамиша, ала не от Ари Шамрон, а от Меир Даган, десетия генерален директор на Мосад, който почина, докато завършвах този роман. Меир рисуваше в свободното си време и също като Ари обичаше Северна Галилея, където живееше в историческия град Рош Пина. Холокостът не излизаше от мислите му. В кабинета му в Мосад висеше зловеща снимка на дядо му, направена секунди преди да бъде застрелян от есесовците. Агентите на Мосад бяха заставяни да я погледнат за последен път, преди да тръгнат на мисия в чужбина. В онзи следобед в Маале Хахамиша Меир ми предложи разходка из света, която никога няма да забравя, и дружески ме смъмри за някои решения в сюжетите ми. На всеки няколко минути някой израелец по бански се спираше до масата ни, за да стисне ръката на Меир. Той бе шпионин по душа и не се радваше на вниманието. Чувството му за хумор беше самоиронично. „Когато направят филм за Габриел — каза той с онази негова непроницаема усмивка, — моля те, накарай ги да ме направят по-висок.“

Генерал Дорон Алмог и неговата красива съпруга — Диди, винаги отварят дома си за нас, когато пристигнем в Израел, и също като Киара и Геула Шамрон, приготвят много повече храна, отколкото можем да изядем. Не познавах Дорон, когато създадох външния вид на Габриел, но със сигурност той е калъпът, по който е изграден героят му. Никога не се знае кой ще се появи на масата на Дорон за вечеря. Късно една вечер много високопоставен генерал от израелската армия намина за питие преди лягане. По-рано същия ден на европейско пристанище тихо и умело бе елиминирана заплаха за сигурността на Израел. Когато попитах генерала дали има нещо общо с това, той се усмихна и каза: „Понякога се случват неприятни неща“.

Невероятните служители на Медицинския център „Хадаса“ ми позволиха да се разхождам из болницата от хеликоптерната площадка на покрива до новите модерни стаи доста под земното равнище. Д-р Андрю Пейт, видният анестезиолог, ми помогна да спася живота на терорист при далеч не идеални обстоятелства. Благодарение на експертното му обучение сега имам усещането, че мога да се справя с пневмохемоторакс.

Чувствам се задължен до живот на Дейвид Бул, който, за разлика от измисления Габриел, наистина е един от най-добрите реставратори на произведения на изкуството в света. Сърдечни благодарности на юридическия ми екип, Майкъл Гендлър и Линда Рапапорт, за подкрепата им и мъдрите им съвети. Луис Тоскано, моят скъп приятел и дългогодишен редактор, направи безброй подобрения на ръкописа ми, а моята лична коректорка с орлов поглед Кати Кросби се погрижи в текста да няма правописни и граматически грешки.

Ние сме благословени с много приятели, които изпълват живота ни с любов и смях в критични моменти през годината на написване, особено Бетси и Андрю Лак, Карин и Джеф Цукер, Нанси Дубак и Майкъл Кизилбаш, Пийт Уилямс и Дейвид Гарднър, Елза Уолш и Боб Удуърд. Също така специални благодарности на Дебора Таймън от „Ню Йорк Янкис“ за това, че пое риска да ползва непроверен десничар с болно рамо. За протокола — не отбелязах точка.

Консултирах се със стотици книги, статии във вестници и списания и интернет сайтове, докато подготвях този ръкопис, но те са прекалено много, за да ги изброя тук. Ала ще направя пропуск, ако не спомена невероятната компетентност и репортерско майсторство на Джоби Уорик, Пол Крукшанк, Скот Шейн и Майкъл Уайс. Поздравявам тези репортери, които се осмелиха да влязат в Сирия и да разкажат на света за ужасите, които бяха видели там. Журналистиката — истинската журналистика — все още има значение.

Със сигурност тази книга нямаше да бъде публикувана без подкрепата на моя екип от „Харпър Колинс“, за мен най-добрите в бизнеса. Специални благодарности на Джонатан Бърнам, Брайън Мъри, Майкъл Морисън, Дженифър Барт, Джош Маруел, Тина Андреадис, Лесли Коен, Лия Василевски, Робин Билардело, Марк Фъргюсън, Кати Шнайдер, Каролин Бодкин, Дъг Джоунс, Кейти Островка, Ерин Уикс, Шон Никълс, Ейми Бейкър, Мери Сасо, Дейвид Коръл и Лия Карлсън-Станишич.

И накрая — специални благодарности на служителите на „Кафе Милано“ в Джорджтаун, които винаги се грижат добре за семейството и приятелите ни, когато имаме достатъчно късмет да намерим маса. Моля, простете за измислената неприятна кулминация в „Черната вдовица“. Нека се надяваме, че такава вечер никога няма да се случи.

За автора

Даниъл Силва е писател, носител на много награди, бил е №1 в класацията на бестселърите на „Ню Йорк Таймс“. Автор е на „Невероятният шпионин“, „Знакът на убиеца“, „Време за убиване“, „Художникът убиец“, „Английският убиец“, „Изповедникът“, „Смърт във Виена“, „Принцът на огъня“, „Пратеникът“, „Агентът“, „Московска афера“, „Предателят“, „Аферата Рембранд“, „Портретът на един шпионин“, „Падналият ангел“, „Английското момиче“, „Крадецът“ и „Английският шпионин“. Книгите му са публикувани в повече от трийсет страни и са бестселъри в цял свят. Той е член на борда на американския Мемориален музей на холокоста и живее във Флорида със съпругата си — Джейми Гангъл, специален кореспондент на Си Ен Ен, и двете им деца — Лили и Николас.

1

Ислямска държава в Ирак и Леванта (Сирия). — Б.пр.

2

„Хайбар, Хайбар, евреи!“ (араб.) — напомняне за битката при Хайбар (оазис, днес в Саудитска Арабия) през 628 г. между мюсюлмани и евреи, в която мюсюлманите, предвождани от пророка Мохамед, побеждават. Обиден възглас срещу евреите. — Б.пр.

3

Национален мемориал на холокоста и героизма в Йерусалим. — Б.пр.

4

Жилища с нисък наем (фр.). — Б.пр.

5

Скъпи, любими; приятелю (араб.). — Б.р.

6

Каква замръзнала малка ръка (итал.) — прочутата ария на Родолфо от първо действие на операта „Бохеми“ от Джакомо Пучини. — Б.пр.

7

Въздигане (иврит) — завръщането на евреите в Израел. — Б.пр.

8

Организация за освобождение на Палестина, призната от ООН за единствения законен представител на Палестинската автономия. До 1991 г. е считана от САЩ и Израел за терористична организация. Призната е официално от тях през 1993 г. — Б.пр.

9

Денят на катастрофата, който според арабите е следващият след основаването на държавата Израел през 1948 г. Отбелязва се на 15 май, малко след 12 май — деня на независимостта на Израел, за да се напомни за прогонването на мюсюлманското население от палестинските земи. — Б.пр.

10

Еврейски безквасен хляб. — Б.пр.

11

Еврейска паравоенна организация в Палестина, съществувала от 1920 до 1948 г., по време на Британския мандат в Палестина. Тя е основата на съвременната израелска армия. — Б.пр.

12

Забранено (араб.). — Б.пр.

13

Силно пренебрежителна арабска дума, с която са наричани немюсюлманите. — Б.пр.

14

Термин, който обозначава всичко позволено от ислямските закони (араб.). Обратното на харам. — Б.пр.

15

На английски съкращението ИДИЛ се изписва ISIS, по същия начин като английското изписване на името на египетската богиня Изида. — Б.пр.

16

Позивната за всеки летателен апарат на американската морска пехота, на борда на който се вози президентът на САЩ. Обикновено става въпрос за вертолет. — Б.пр.

17

Абая — дълга черна рокля с ръкави и без колан; в някои страни е задължително облекло за мюсюлманките заедно с хиджаба и никаба. — Б.пр.

18

Баща, татко (иврит). Употребява се и като израз на уважение към некръвен роднина, наставник, учител. — Б.пр.

19

Главният герой в романа „1984“ на Джордж Оруел. — Б.р.

20

Група от десет възрастни мъже, необходими за извършване на обществени религиозни ритуали в юдаизма. — Б.пр.

21

В исляма — символ верую, свидетелство за единството на Аллах и приемането на Мохамед за негов пророк. Може да означава и мъченическа смърт в името на вярата. — Б.пр.

Content

Даниъл Силва
Черната вдовица
(книга 16 от "Габриел Алон")

Предговор

Първа част Рю де Розие

1. Квартал Маре, Париж

2. Рю дьо Гренел, Париж

3. Бейрут

4. Бейрут — Тел Авив

5. Израелски музей, Йерусалим

6. Маале Хахамиша, Израел

7. Маале Хахамиша, Израел

8. Улица „Наркис“, Йерусалим

9. Квартал Маре, Париж

10. Рю Паве, Париж

11. Амстердам — Париж

12. Париж

13. Аман, Йордания

14. Централата на Главната разузнавателна дирекция, Аман

15. Централата на Главната разузнавателна дирекция, Аман

16. Йерусалим

17. Долината на Израил

18. Нахалал, Израел

19. Нахалал, Израел

20. Нахалал, Израел

Втора част Една от нас

21. Нахалал, Израел

22. Нахалал, Израел

23. Обервийе, Франция

24. Улица „Ломбар“, Брюксел

25. Северна Франция

26. Северна Франция

27. Серенкур, Франция

28. Париж

29. Обервийе, Франция

30. Ла Курньов, Франция

31. Обервийе, Франция

32. Санторини, Гърция

33. Санторини, Гърция

34. Ен Стрийт, Джорджтаун

35. Ен Стрийт, Джорджтаун

36. Рака, Сирия

37. Източна Сирия

38. Палмира, Сирия

39. Палмира, Сирия

40. Провинция Анбар, Ирак

41. Провинция Анбар, Ирак

42. Провинция Анбар, Ирак

43. Провинция Анбар, Ирак

Трета част Краят на дните

44. Летище „Шарл дьо Гол“, Париж

45. Серенкур, Франция

46. Париж — Тиберия, Израел

47. Аман, Йордания

48. Арлингтън, Вирджиния

49. Александрия, Вирджиния

50. Джорджтаун

51. Обервийе, Франция

52. Хюм, Вирджиния

53. „Либърти Кросинг“, Вирджиния

54. Международно летище „Дълес“

55. Арлингтън, Вирджиния

56. „Кий Бридж Мариот“, Арлингтън

57. Белият дом

58. Александрия, Вирджиния

59. „Кий Бридж Мариот“

60. Белият дом

61. Мемориалът на Линкълн

62. „Либърти Кросинг“, Вирджиния

63. Джорджтаун

64. „Кафе Милано“, Джорджтаун

65. Уисконсин Авеню, Джорджтаун

66. Уисконсин Авеню, Джорджтаун

67. „Кафе Милано“, Джорджтаун

68. Булевард „Цар Саул“, Тел Авив

69. Хюм, Вирджиния

70. Арлингтън, Вирджиния

71. Хюм, Вирджиния

72. Арлингтън, Вирджиния

73. Хюм, Вирджиния

74. Хюм, Вирджиния

Четвърта част Ръководителят

75. Вашингтон — Йерусалим

76. Нахалал, Израел

77. Петах Тиква, Израел

78. Йерусалим

79. Йерусалим — Тиберия

80. Бетнъл Грийн, Лондон

Бележка на автора

Благодарности

За автора

1