Саттон Роберт

Мудакам тут не місце

Роберт Саттон

Мудакам тут не місце

Із безмежною любов’ю Єві, Клер і Тайлеру

Передмова

Коли я зустрічаюся з нахабою, перше, що спадає мені на думку: «Оце так мудак!». Закладаюся, ви думаєте так само. Звісно, можна було б таких людей назвати задираками, покидьками, виродками, пронозами, мучителями, тиранами, хамами, деспотами або невиправними егоїстами, проте слово «мудак», принаймні для мене, найкраще передає збентеження й відразу, які я відчуваю до цих злостивців.

Я написав цю книжку тому, що більшості з нас час від часу на робочому місці доводиться мати справу з мудаками. Правило «Мудакам тут не місце» демонструє, як ці деструктивні особи шкодять своїм колегам і підривають ефективність роботи організацій. Ця невеличка книжка також показує, як тримати таких мерзотників подалі від вашого робочого місця, як перевиховати тих із них, із ким ви змушені його ділити, як позбутися тих, хто не може або не хоче змінювати свою поведінку, і як найкраще обмежити руйнування, спричинені цими покидьками, що принижують гідність інших.

Уперше про правило «мудакам тут не місце» я почув понад 15 років тому під час наради викладачів нашого факультету в Стенфордському університеті. На нашій невеличкій кафедрі панувала товариська атмосфера, що сприяло роботі, особливо на тлі дріб’язкової, але невпинної недоброзичливості, яка доволі поширена в академічних колах. Того дня завідувач кафедри Воррен Гавсман дискутував про те, кого необхідно прийняти як нового члена професорсько-викладацького складу. Один із моїх колег запропонував узяти відомого вченого з іншого університету, на що інший колега зауважив: «Послухай: мене не обходить, що цей чоловік отримав Нобелівську премію. Просто я не хочу бачити тут якихось мудаків, що занапастять наше товариство». Ми всі добряче пореготали та потім почали серйозно розмірковувати про те, як уберегти наш колектив від зарозумілих і зверхніх мерзотників. Відтоді, обговорюючи питання обрання нових викладачів, кожен з нас із повним правом міг піддати рішення сумніву, запитавши: «Кандидат видається розумним, проте чи не порушує він наше правило “мудакам тут не місце”?». І це добре спрацьовувало, поліпшуючи атмосферу в колективі нашої кафедри.

Формулювання правила про мудаків на різних робочих місцях може звучати більш ввічливо: щось штибу «мерзотників», «проноз» або «задирак». У багатьох випадках воно втілюється в життя, проте залишається неписаним. Та мені байдуже, як воно звучить чи формулюється, але те робоче місце, де його дотримуються, є саме тим, де я хочу працювати, на відміну від тисяч організацій, які ігнорують, пробачають або навіть заохочують злостивість.

Я не планував писати книжку «Мудакам тут не місце». Усе почалося 2003 року з напівсерйозної пропозиції, яку я зробив «Гарвардському бізнес-огляду» (ГБО), коли старший редактор Джулія Кірбі поцікавилася в мене ініціативами для щорічного списку «Проривні ідеї» ГБО. Я сказав Джулії, що найкраща ділова практика, яку я знаю, — це правило «мудакам тут не місце», але ГБО був надміру респектабельним, надто бездоганним і, відверто кажучи, украй консервативним виданням, щоб друкувати легкі непристойності на своїх сторінках. Я стверджував, що цензуровані та згладжені варіації на зразок «правила “мерзотникам тут не місце”» чи «задиракам тут не місце» просто не нестимуть такої автентичності чи емоційної виразності, і я був би зацікавлений у написанні есе, лише якщо вони надрукують фразу «мудакам тут не місце».

Я очікував, що ГБО ввічливо відмахнеться від мене, і вже у мріях смакував, як скаржитимуся на облагороджене і наївне розуміння функціонування організацій, представлене на сторінках ГБО, і на те, що їхнім редакторам бракує сміливості друкувати матеріали мовою, якою люди насправді думають і говорять.

Я помилявся. У лютому 2004 року ГБО не лише опублікував правило (під заголовком «Більше неприємностей, аніж вони того варті») у розділі «Проривні ідеї», а й слово «мудак», що вжите у цьому короткому есе загалом аж вісім разів! Опісля виходу статті на мене чекав сюрприз. До цієї колонки в ГБО було опубліковано чотири мої інші статті, і вони спричинили потік електронних листів, телефонних дзвінків і запитів преси. Утім, це було дрібницею порівняно з лавиною відгуків, спровокованих есе «Мудакам тут не місце», навіть незважаючи на те, що воно було заховане серед дев’ятнадцяти інших «проривних ідей». Я отримував десятки й десятки повідомлень електронною поштою у відповідь на есе «Мудакам тут не місце» (і його продовження, опубліковане у виданні CIO Insight, що присвячене інформаційним технологіям) та щомісяця продовжую одержувати багато листів на цю тему.

Першого листа електронною поштою я отримав від керівника компанії з виробництва матеріалів для покрівлі, який стверджував, що стаття надихнула його нарешті зробити щось із продуктивним, але хамовитим працівником. Потім з усього світу просто посипалися повідомлення від людей із різних сфер бізнесу: від італійської журналістки, іспанського консультанта з менеджменту, бухгалтера компанії «Тауерс Перрін» із Бостона, радника посла США в Лондоні з питань менеджменту, менеджера розкішного готелю у Шанхаї, менеджера з виплат персоналу музею в Піттсбурзі, генерального директора «Мішн Рідж Кепітал», наукового співробітника Верховного суду США та інших.

Я очікував, що мої колеги з академічних кіл, які досліджують теми залякування й агресії на робочому місці, вважатимуть термін «мудак» занадто грубим і неточним, натомість вони висловили мені свою підтримку. Так, один із них написав: «Я безумовно пройнявся вашою роботою ”Мудакам тут не місце“, і вона знайшла відук в серцях моїх колег». Насправді ми часто припускаємо, що оцінку задоволення від роботи значною мірою можна передбачити завдяки єдиному питанню про “запеклих мудаків”. Зокрема, якби ми могли запитати, чи є [їхній] бос мудаком, інші пункти [опитування] вже більше не знадобилися б… Тож я згоден, що, хоча це слово є потенційно образливим, жодне інше визначення не зовсім відображає суть цього типу особистості».

Моя невелика стаття в ГБО викликала також безліч відгуків у пресі, статей та інтерв’ю про це правило в різних джерелах, включно з Національним громадським радіо, у журналі «Форчун смол бізнес» і в моїй улюбленій колонці Аріка Пресса, головного редактора журналу «Американ лоєр», який закликав юридичні фірми запровадити «аудит мерзотників». Арік Пресс запропонував керівникам компаній поставити собі запитання: «Чому ми миримося з такою поведінкою? Якщо відповідь полягає в доході 2500 доларів на годину від роботи такого спеціаліста, то, принаймні, ви визначите свої пріоритети без додаткових витрат на консультанта».

Звісно, юристи і юридичні фірми не є унікальними. Злостивих людей можна знайти практично в кожній професії та країні. Наприклад, у Великій Британії їх зазвичай називають «дупами», «засранцями» і (ввічливіше) «мерзотниками». Усі ці визначення належать до переліку синонімів слова «мудак». Популярний в інтернет-спільноті термін «мудло» є менш грубим варіантом. Версію «дупоклоун» популяризував Кріс Джеріко, зірка «Ворд реслінг ентертайнмент»[1], а також хітовий телевізійний серіал «Офіс» про деспотичного боса-ідіота. Яким би словом не називали цих покидьків, більшість з них і гадки не має про неприпустимість своєї поведінки. Навіть гірше, дехто з них пишається цим. Інші мерзотники стурбовані та збентежені своєю поведінкою, утім, схоже, не здатні приборкувати чи контролювати власну підлість. Усі вони, однак, схожі в тому, що дратують, принижують своїх колег, а також шкодять їм, своїм керівникам і підлеглим, а часом ще й клієнтам і замовникам.

Сум’яття і відчай, які висловлювали мені люди, виверти, до яких вони змушені були вдаватися, щоб із гідністю виживати в місцях, що кишать мудаками, історії помсти, що змусили мене гучно реготати, і маленькі перемоги над пронозами, які вони святкували, переконали мене написати «Мудакам тут не місце». Також однією з причин написання цієї книжки стали безсумнівні докази існування цивілізованих робочих місць, — і це не наївна мрія про їхнє реальне існування; а значне поширення зневаги може бути подолане і замінене взаємною повагою, якщо командою чи організацією управляти правильно, тим більше, що цивілізовані робочі місця зазвичай демонструють високу продуктивність. Сподіваюся, ця невеличка книжка знайде відгук і допоможе усім, хто почувається пригніченим мерзотниками, з якими доводиться працювати, яким мусить підпорядковуватися чи якими має керувати. Також я очікую, що вона надасть вам ідеї, якими можна скористатися для витіснення і перевиховання злісних людей або, якщо це неможливо, допоможе обмежити шкоду, заподіяну цими покидьками вам і вашому робочому місцю.

Розділ 1. Що роблять мудаки на робочому місці і чому ви знаєте багатьох із них

Хто заслуговує називатися «мудаком»? Багато хто з нас вживає цей термін намарно, називаючи так тих, хто дратує нас, стає на нашому шляху або, як виявляється, наразі досягає більшого успіху, ніж ми. Та якщо ви хочете застосовувати правило «мудакам тут не місце», було б добре знайти точне визначення терміну «мудак». Це допоможе вам відрізняти тих колег і клієнтів, які вам просто не подобаються, від тих, хто справді заслуговує на таке «звання». Це також дасть вам змогу розділити людей на тих, у яких випав невдалий день чи несприятливий момент («тимчасові мудаки»), і повсякчасно злостивих і обридливих мерзотників («сертифіковані мудаки»). Крім того, точне визначення цього терміну допоможе вам пояснити іншим людям, чому ваш колега, бос чи клієнт заслуговує так називатися, або розібратися, чому інші кажуть (принаймні, позаочі), що ви мудак, і чому ви, можливо, заслуговуєте на це.

Такі вчені, як Беннетт Теппер, що досліджують психологічне насилля на робочому місці, визначають термін «мудак» як «стійкий, тривалий прояв ворожої вербальної і невербальної поведінки без застосування фізичного контакту». Таке визначення певною мірою доцільне, але воно недостатньо чітке для розуміння того, що роблять мудаки та як вони впливають на інших. Мій особистий досвід з молодих літ, коли я працював на посаді старшого викладача, наочно демонструє, яке саме визначення мають мудаки у цій невеличкій книжці.

Прибувши у Стенфорд двадцятидев’ятирічним науковим співробітником, я був недосвідченим, неефективним і дуже нервовим викладачем. Протягом першого року роботи я заслужено отримував погані оцінки під час атестації якості навчання. Та я наполегливо працював над тим, щоб підвищити свою ефективність у навчальній аудиторії, і був у захваті від того, що врешті завоював звання найкращого викладача нашої кафедри (за результатами студентського голосування). Про що було оголошено на церемонії вручення дипломів випускникам наприкінці мого третього року роботи у Стенфорді.

Проте мій захват тривав лише кілька хвилин. Він розчинився, коли моя заздрісна колега підбігла до мене одразу після того, як випускники залишили залу, і міцно обійняла. Вона непомітно й уміло витягувала краплю за краплею радість, яку я відчував, шепочучи мені на вухо поблажливим тоном (водночас широко посміхаючись публіці): «Ну, Бобе, тепер, коли ти задовольнив діточок тут у студмістечку, можливо, ти зможеш заспокоїтися й узятися до справжньої роботи».

Цей болісний спогад демонструють два тести, які я використовую, щоб визначити, чи діє людина як мудак:

Тест № 1: Чи почувається «об’єкт» пригнобленим, ображеним, морально виснаженим або приниженим опісля розмови з гіпотетичним мудаком? Зокрема, чи знижується після цього самооцінка «об’єкта»?

Тест № 2: Чи гіпотетичний мудак націлює свою злобу радше на менш впливових за нього людей, аніж на людей, що мають більше влади?

Можу вас запевнити, що після тієї взаємодії з моєю колегою, тривалістю менше хвилини, я почувався нікчемою. Відчуття найщасливішого моменту в моєму житті від усвідомлення прекрасних результатів власної роботи змінило занепокоєння, що моє звання буде сприйняте як знак того, що я не досить серйозно займався науковими дослідженнями (основний показник, за яким оцінюють викладачів Стенфорду). Цей епізод також показує, що хоча деякі мудаки завдають болю відкритою злостивістю й зарозумілістю, проте це не завжди відбувається саме так. Людей, які голосно ображають і принижують своїх підлеглих і суперників, легше впіймати на гарячому та приборкати. Дволиких підступних наклепників, як-от моя колега, тих, кому вистачає майстерності й емоційного самоконтролю, щоб притримати свою брудну справу до моменту, коли їх не зможуть упіймати за руку, важче зупинити, хоча вони можуть завдати такої самої шкоди, що і буйний маніяк.

Існує безліч інших дій, які соціологи називають прийомами взаємодії або просто прийомами, що використовують мудаки для приниження та підриву гідності своїх жертв. Я склав перелік із дванадцяти найпоширеніших прийомів, брудну дюжину, щоб проілюструвати спектр тих тонких, прихованих і, навпаки, відкритих дій, які застосовують мудаки. Маю підозри, що ви можете додати ще багато прийомів, які спостерігали, відчували на собі або застосовували до інших людей. Я чую і читаю про нові підлі прийоми майже щодня. Особисті образи, статусні ляпаси (різкі ходи з пониження соціального становища та пригноблення самоповаги), присоромлення або ритуали з применшення статусу, жарти, які насправді є способом завдати образ, чи зумисне ігнорування людей, — байдуже, про що йдеться, — усі ці та сотні інших прийомів подібні між собою тим, що їхній об’єкт, осягнувши, що піддався нападу, почуває себе приниженим, нехай навіть на одну мить. Ось перелік прийомів, до яких зазвичай вдаються мудаки для здійснення своїх брудних справ.

Брудна дюжина

Повсякденні дії, до яких вдаються мудаки

1. Особисті образи.

2. Вторгнення на «особисту територію» інших людей.

3. Небажаний фізичний контакт.

4. Погрози й залякування — словесні та невербальні.

5. «Саркастичні жарти» і «кепкування», які використовують, щоб завдати образи.

6. Образливі листи електронної пошти.

7. Статусні ляпаси, призначені для приниження їхніх жертв.

8. Громадський осуд або ритуали з «применшення статусу».

9. Безцеремонне втручання.

10. Лицемірні атаки.

11. Погляди, що виражають огиду та зневагу.

12. Зумисне ігнорування людей.

Той випадок, коли колега прошепотіла мені на вечірці не дуже приємні речі, також дає змогу продемонструвати різницю між тимчасовим мудаком і сертифікованим. Було б несправедливо назвати когось сертифікованим мудаком на підставі лише одного епізоду на зразок цього. У такому випадку ми можемо назвати людину лише тимчасовим мудаком. Отже, я назвав би колегу в моїй історії саме тимчасовим мудаком, і знадобилося б зібрати більше інформації, перш ніж почепити на неї ярлик сертифікованого мудака. Майже всі ми час від часу чинимо як мудаки. Я теж визнаю себе винним у кількох таких злочинах. Одного разу я розлютився на співробітницю, яка, як я вважав (помилково), намагалася відібрати офіс у нашого колективу. Електронною поштою я надіслав їй образливого листа і поставив у копію її боса, інших співробітників кафедри та її підлеглих. Вона сказала мені: «Ти змусив мене плакати». Пізніше я її перепросив. І нехай я не принижую ту саму людину день у день, у цьому випадку я був винний у тому, що вчинив як мерзотник. (Якщо ви ніколи, жодного разу за все життя не поводились як мудак, будь ласка, негайно зв’яжіться зі мною. Я хочу дізнатись, як саме вам вдалося здійснити цей титанічний подвиг).

Набагато складніше кваліфікувати певну особу як сертифікованого мудака: людина мусить демонструвати постійну модель поведінки, мати історію епізодів, які закінчувалися тим, що один за одним «об’єкти» почувалися приниженими, осудженими, ображеними, зневаженими, морально виснаженими, і їхня самооцінка загалом знижувалася. Психологи розрізняють стани (швидкоплинні почуття, думки та дії) і риси (сталі особистісні характеристики), звертаючи увагу на постійність за ознаками місця і часу. Якщо певна особа постійно чинить дії, наслідком яких є безліч жертв, вона заслуговує на те, щоб їй почепили тавро сертифікованого мудака.

Кожен із нас потенційно може чинити як мудак за певних несприятливих умов — під тиском або, особливо, коли на нашому робочому місці заохочується, щоб усі, а надто «найкращі» та «найвпливовіші», діяли саме в такий спосіб. І хоча цей термін варто використовувати з обережністю, деякі люди заслуговують на те, щоб називатися мудаками, тому що вони послідовно злостиві в будь-якому місці й у будь-який час. «Бензопила» Ел Данлеп є беззаперечним кандидатом на це звання. Колишній генеральний директор компанії «Санбім», автор книги «Серйозна розмова», горезвісний Данлеп, знаний словесними обра́зами, якими він закидав своїх підлеглих. Джон Бірн, також один із керівників «Санбім», у книзі «Бензопила» описував Данлепа як «пса, що гавкає на вас годинами… Він лише верещав, бундючно просторікував і скаженів, адже був зарозумілий, войовничий і зневажливий».

Продюсер Скотт Рудін — ще один кандидат на отримання звання мудака. Він відомий як один із найзлісніших босів Голлівуду. За підрахунками «Волл-стрит джорнал», він змінив 250 особистих асистентів протягом 2000–2005 років; у той час, як сам Рудін заявляв, що, за його записами, їх було лише 119 (проте визнав, що не заносив до списку асистентів, які протрималися менше двох тижнів). Його колишні асистенти розповіли «Волл-стрит джорналу», що Рудін щоденно і повсякчас матюкався і гарчав на них. Один із них повідомив, що був звільнений за те, що приніс Рудіну не той кекс на сніданок. Містер Рудін цей випадок пригадати не зміг, однак визнав його «цілком можливим». Онлайн-журнал «Салон» також цитує колишню асистентку, котрій Рудін зателефонував о 6:30 ранку, попросивши нагадати йому надіслати квіти Анжеліці Г’юстон на її день народження. Об 11:00 того ж ранку він викликав асистентку до свого кабінету і заволав: «Ти, гидото! Ти забула нагадати мені купити квіти до дня народження Анжеліки Г’юстон!». Колишня асистентка додала: «І тоді, коли він почав повільно зникати за дверима свого кабінету, що автоматично зачинялися, останнє, що я побачила, — його піднятий догори середній палець. Цим непристойним жестом він дав зрозуміти, що звільняє мене».

Не можна сказати, що така поведінка притаманна лише чоловікам. «Нью-Йорк таймс» писала про Лінду Вачнер, колишню генеральну директорку «Ворнако», яка відома публічними приниженнями своїх підлеглих за невиконання планових показників або лишень за те, що вони «просто були особисто їй неприємні». Кріс Гейн, колишній президент компанії-виробника сорочок «Хетеуей», підрозділу «Ворнако», сказав «Нью-Йорк таймс»: «Якщо ти не виконав план, вона так виганить тебе, що відчуваєш себе зростом по коліно. Це було жахливо». Інші її колишні підлеглі повідомляли, що нападки Вачнер були «радше особистими, а не професійними, і часто-густо містили грубі закиди про стать, расу чи етнічну приналежність».

Відомі боси не єдині, хто постійно принижує своїх підлеглих. Опісля виходу есе «Мудакам тут не місце» в «Гарвардському бізнес-огляді» у багатьох отриманих мною електронних листах я знаходив історії про керівників, котрі щодня принижували та ображали своїх підлеглих. Один шотландець, до прикладу, повідомив таке: «У моєї знайомої був жахливий бос. Вона працювала в маленькому офісі, де навіть не було туалету. Ця знайома завагітніла і, природно, виникла необхідність частенько відлучатися до вбиральні. Тож вона регулярно мусила бігати до сусіднього магазину, а бос завважив, що вона надто часто відлучається, і почав вираховувати цей час із її обідньої перерви!». Колишня секретарка великого комунального підприємства розповіла мені, що звільнилася з роботи через те, що її бос, теж жінка, постійно торкалася її плечей і волосся.

А ось уривок інтерв’ю з книги «Брутальні боси та їхня здобич», яке Гарві Горнштейн узяв у однієї жертви неодноразових принижень:

«Біллі, — сказав він, стоячи в просвіті дверей, так, що кожен у приміщенні міг бачити й чітко чути нас. — Біллі, це некомпетентно, насправді так не годиться»… Кажучи це, він зминав папери, які тримав у руках. Мою роботу. Один за одним він жмакав аркуші, тримаючи їх у витягнутих руках, наче вони були чимось брудним, і вкидав їх у мій кабінет, а всі спостерігали за цим. Потім він голосно промовив: «Сміття прийшло — в сміття пішло». Я відкрив рота, щоб відповісти, та він обірвав мене: «Ти даєш мені сміття, тож тепер прибери його». І я це зробив. Крізь просвіт дверей я бачив людей, що відводили погляди, бо були спантеличені. Вони не бажали бачити те, що відбувалося на їхніх очах: тридцятишестирічний чоловік у костюмі-трійці схилився перед босом, щоб зібрати пожмакані аркуші паперу.

Якщо ті історії правдиві, усі ці боси заслуговують називатися мудаками, адже вони послідовно та систематично поводилися мерзенно з людьми, з якими працювали, а особливо — своїми підлеглими. Це підводить нас до тесту № 2: Чи ймовірний мудак націлює свою злобу радше на менш впливових за нього людей, аніж на людей, що мають більше влади? Поведінка моєї колеги на випускній церемонії в Стенфорді також підпадає під цей показник, оскільки на той час вона була вищою за рангом і впливовішою за мене.

Те, як особа з вищим статусом поводиться з особою з нижчим статусом, є хорошою перевіркою її сутності. І так думаю не лише я. Тест, що відображає подібний хід думок, використовував сер Річард Бренсон, засновник бізнес-імперії «Вірджин», для відсіву кандидатів на участь у телевізійному реаліті-серіалі, для якого відбирали «мільярдерів без прикрас». Реаліті «Бунтівний мільярдер» мало на меті скласти конкуренцію шоу Дональда Трампа «Кандидат», що мало шалений успіх. Під час першого епізоду Бренсон особисто зустрічав учасників у аеропорту, маскуючись під старенького водія, що страждає на артрит. Тоді він одразу вигнав із шоу двох мільярдерів за те, що вони поводилися з ним дуже погано, вважаючи водія істотою, «не вартою» їхньої пошани.

Однак існує відмінність між поодинокими випадками, коли люди діють як мудаки, і сертифікованими мудаками, які послідовно скеровують свою підлість на людей, що мають менше влади, і рідко, а радше й ніколи, — на впливовіших за них осіб. Джон Болтон, антипатичний посол США в ООН, відповідає критеріям тесту, якщо показання свідків Конгресу США правдиві. Президент Джордж Буш ухвалив спірне рішення, призначивши Болтона на цю посаду, незважаючи на те, що Конгрес був на межі відмови від затвердження його кандидатури. Сумнозвісна репутація Болтона як людини, яка наліво і направо чинить психологічну наругу над своїми колегами, викликала довкола цього призначення шалену реакцію засобів масової інформації. Мелоді Тавнсел, наприклад, свідчила, що відчула на собі мерзенність Болтона, працюючи в 1994 році в Москві представником Агентства США з міжнародного розвитку. Вона повідомила, що Болтон розлютився після її скарги на некомпетентність клієнта, чиї інтереси Болтон представляв (як юрист).

У 2005 році в своєму листі до Комітету з міжнародних відносин Сенату США Мелоді Тавнсел заявила: «Містер Болтон заходився бігати за мною холами російського готелю, жбурляючи в мене речі, підсовуючи під двері мого номера листи з погрозами і загалом поводячись, наче божевільний»; «Протягом майже двох тижнів, поки я чекала нових вказівок… Джон Болтон переслідував мене таким жахливим чином, що я, зрештою, була змушена зачинитися у своєму готельному номері й не виходити з нього. Містер Болтон, без сумніву, і тоді не припинив навідуватися до мене, грюкаючи в двері та викрикуючи погрози». Тавнсел додала: «Він безцеремонно коментував мою вагу і гардероб, а також (разом із кількома керівниками його компанії) мою сексуальність».

За іншим свідченням Комітету з міжнарожних відносин, Карл Форд-молодший, один з колишніх підлеглих Болтона (і його однопартієць-республіканець), описував його як «тип людини, що підлабузнюється до вищого керівництва та пригноблює підлеглих». Як на мене, якщо ці свідчення правдиві, вони вказують на те, що Болтон відповідає всім критеріям звання сертифікованого мудака, адже його насилля є частиною сталої моделі поведінки, а не просто виявом характеру, що стався раз чи двічі, бо в нього випав невдалий день.

Це не лише моя думка. «Голос Гринвіч-віллидж» надрукувала статтю під назвою «Розшукується: цілковитий мудак на посаду посла в ООН», в якій підсумовано, що «Джон Болтон залишив по собі чимало налаштованих проти нього колег і безліч сміхотворних ідей».

Не замінюйте мудаків слиньками та ввічливими клонами

Також важливо дати точне визначення терміну «мудак», оскільки ця книга не є аргументом на користь наймання і культивування безхребетних слиньків. Наразі я зосереджуся на тому, як безпосередньо виявити, змінити чи навіть позбутися тих людей, які принижують і дискредитують інших, особливо тих, що порівняно з ними мають менше влади. Якщо ви хочете дізнатися про переваги тихої розмови та нюанси етикету на робочому місці, почитайте щось, написане міс Маннерс. Я твердо переконаний у перевагах конфліктів, навіть гучних суперечок. Дослідження різноманітних фокус-груп, від студентських колективів до вищих ланок керівництва компаній, доводять, що конструктивні дискусії про ідеї, які не перетворюються на недоброзичливі особисті суперечки, сприяють підвищенню продуктивності, особливо якщо група виконує не рутинну роботу. І, як зазначено в моїй книзі «Дивні ідеї, що працюють», організації, що приймають людей у свою команду за надто вузькими та жорсткими критеріями відбору, придушують креативність і перетворюються на нудні місця, населені тупими клонами.

Правильний вид суперечностей може принести користь будь-якій організації. Яскравим прикладом цього є Енді Ґроув — співзасновник і колишній генеральний директор компанії «Інтел», який може видатися упередженою людиною, котра любить посперечатися. Та Ґроув знаний тим, що завжди дотримувався фактів і готовий був запросити до критики своїх ідей будь-кого — від новачків-інженерів своєї компанії і студентів Стенфорду, яких він навчав бізнес-стратегії, до керівників вищої ланки «Інтел».

Ґроув завжди зосереджується на пошуках істини, а не на придушенні ініціативи людей. Не лише я зі зневагою ставлюся до безхребетних і раболіпних слиньків, оскільки існує достатньо беззаперечних свідчень, що вони завдають шкоди організаціям. Серія контрольованих експериментів і польових досліджень в організаціях показує, що коли команди залучаються до суперечки навколо ідей в атмосфері взаємної поваги, вони краще розвивають ці ідеї та працюють ефективніше. Ось чому «Інтел» навчає своїх працівників, як боротися, вимагаючи від усіх нових працівників брати уроки «конструктивної конфронтації». Натомість дослідження демонструють, що коли члени команди вступають в особистісний конфлікт, коли вони стикаються зі злобою та люттю, їхня креативність, продуктивність і задоволення від роботи стрімко знижуються. Іншими словами, коли люди діють, як купка мудаків, страждає ціла команда.

Також я хочу прихильно відгукнутися про людей із проблемами у спілкуванні. Дехто, хоча й не з власної вини, настільки соціально нечутливий, що часом поводиться як мудак. Звісно ж, інтелектуальні люди з високим рівнем емоційності приємні в спілкуванні та добре підходять для керівної посади, позаяк здатні об’єктивно оцінювати можливості людей, із якими стикаються, і, відповідно, реагувати на їхні потреби та почуття. Утім багато надзвичайно цінних працівників мають дуже слабкі соціальні навички або й узагалі поводяться дивно і можуть ненавмисно зачепити почуття інших людей, що може бути зумовлено різними чинниками — від виховання в неблагополучних сім’ях до наявності захворювань, як-от синдром Асперґера[2], невербальні складнощі в навчанні чи синдром Туретта.[3]

Кілька років тому я написав книжку про побудову креативних організацій під назвою «Дивні ідеї, що працюють». Дослідивши цю тему, я був уражений тим, як багато успішних лідерів високотехнологічних компаній і творчих організацій штибу рекламних агенцій, дизайнерських фірм і голлівудських кінокомпаній навчилися не зважати на примхи та витребеньки кандидатів на вакансії, нехтувати їхніми соціально неадекватними висловлюваннями, натомість зосереджуючись на їхніх професійних якостях. Уперше я почув цей аргумент від Нолана Бушнелла, засновника «Атарі» — компанії, яка першою досягла шаленого успіху в сфері комп’ютерних ігор. Бушнелл сказав мені, що, хоча маркетологів підбирають за їхньою здатністю до красномовства, коли справа доходить до технарів, він просто розглядає їхні роботи, бо «найкращі інженери часто сковані тілами, не здатними розмовляти». Пізніше я навіть дізнався, що студенти, котрі вивчають кіноіндустрію, приміром в університеті Південної Кароліни, гадають, що «таланти», особливо сценаристи, які поводяться дещо дивно, вважаються більш креативними. Тому ці дотепники свідомо виробляють у собі чудернацькі манери й одягаються ексцентрично, називаючи це «працювати над своєю індивідуальною особливістю».

Факти підтверджують ваш досвід: на робочих місцях багато мудаків

Я не знаю жодного наукового дослідження, що називалося б на зразок «поширеність мудаків у сучасній організації» чи «міжособистісні прийоми мудаків на робочому місці: форми і періодичність». Більшість дослідників надто сановиті, щоб використовувати це непристойне слово в друкованому вигляді. Однак я знаю й інше: усі мої друзі та знайомі розповідали мені, що працювали хоча би з одним мудаком. І коли люди довідуються, що я пишу книгу на цю тему, мені не доводиться просити розповісти історії про цих мерзотників — жертви мудаків самі знаходять мене і розповідають їх одна за одною.

Цей потік мученицьких і водночас цікавих розповідей, можливо, відображає мої особисті ідіосинкразії[4]. Гадаю, мене більше, ніж інших людей, ображають прояви неповаги до особистості, особливо у тих випадках, коли це виходить від людей грубих, злостивих чи байдужих, з якими зустрічаєшся на роботі. Крім того, я одружений із юристкою, представницею професії, яку справедливо вважають розплідником владолюбних мудаків. І оскільки давно цікавлюся цією темою, я шукаю інформацію про мерзотників та запам’ятовую її краще, ніж, скажімо, про добрих самарян, відомих спортсменів чи надзвичайно розумних людей.

Існує величезна кількість наукових досліджень, які містять подібні висновки без вживання терміну «мудак». Автори послуговуються такими поняттями, як залякування, міжособистісна агресія, емоційне насильство, жорстокий контроль, самодурство та неввічливість на робочому місці. Ці дослідження демонструють, що багато компаній уражені епідемією «міжособистісних атак», які призводять до того, що люди почуваються заляканими і приниженими, тим більше, що такі атаки часто здійснюються більш впливовими співробітниками і спрямовані на колег, що мають менше влади.

Розгляньмо результати декількох таких наукових робіт:

• Лоралей Кішлі та Карен Джаґатік 2000 року під час проведення дослідження виявили, що 27 % працівників у репрезентативній вибірці 700 жителів штату Мічиґан зазнавали поганого ставлення від колег на роботі, а приблизно кожен шостий повідомляв про постійний психологічний тиск.

• Досліджуючи проблеми агресії та залякування на робочому місці в Міністерстві у справах ветеранів США 2002 року, Лоралей Кішлі та Гоел Нойман поцікавилися у близько 5000 працівників, чи піддаються вони 60 видам «негативного ставлення на робочому місці». Про «постійну ворожість» з боку колег і керівників повідомили 36 % опитаних, що означало «як мінімум один випадок агресивної поведінки принаймні щотижня протягом року». Майже 20 % співробітників із вибірки повідомили, що зазнавали як «помірного», так і «значного» впливу на них від образливої та агресивної поведінки, яка супроводжувалася криком, спалахами гніву, приниженням, ворожими поглядами, бойкотом, злостивими плітками та (у поодиноких випадках) «зіткненням, штовханням, кусанням, копанням ногами, а також іншими нападами як сексуального, так і несексуального характеру».

• Дослідження серед медсестринського персоналу продемонстрували, що медсестер принижують особливо сильно і часто. Згідно з опитуванням 130 американських медсестер, опублікованим 1997 року в «Джорнал оф профешнл носинґ», 90 % із них упродовж того року стали жертвами словесних образ із боку лікарів; у середньому кожна опитувана зазнавала від шести до дванадцяти випадків образливого гніву, ігнорування та зневаги. Те ж саме стосується й опублікованого в «Отропедик носинґ» 2003 року дослідження, в якому брала участь 461 медсестра. Це опитування виявило, що протягом останнього місяця 91 % респондентів зазнали словесних образ, які визначались як жорстоке ставлення, що примусило їх почуватись ображеними, зневаженими та приниженими. Найчастіше ця злостивість ішла від лікарів, щоправда, подібні нападки здійснювали також пацієнти і їхні родичі, колеги-медсестри і безпосередні керівники.

Ще аспірантами університету Мічиґану ми з Деніелом Денісоном якось упродовж тижня вивчали й інтерв’ювали групу медсестер хірургічного відділення. Ми були шоковані тим, як украй грубо та відверто образливо лікарі чоловічої статі поводилися з медперсоналом, здебільшого жінками, до прикладу, хірург, якого ми прозвали «лікар Прутень» опісля того, як побачили, що він переслідує в холі медсестру, намагаючись ущипнути її ззаду. Медсестри, яких ми опитували, з гіркотою нарікали на марність скарг про його дії, оскільки побоювалися, що їх назвуть скандалістками і скажуть, що «він просто жартує». Усе, що медсестри могли вдіяти, — це уникати його, наскільки це було можливо.

Крістін Пірсон і її колеги ґрунтовно вивчали випадки неввічливості на робочому місці, м’якішої форми хамської поведінки, ніж емоційне насилля чи залякування. Опитавши 800 працівників, вони виявили, що 10 % респондентів були свідками щоденної нечемності на роботі, а 20 % ставали безпосередніми об’єктами неввічливості принаймні раз на тиждень. Іще одне дослідження безкультур’я на роботі Пірсон і її колеги провели серед 126 канадських «білих комірців» і виявили, що приблизно 25 % із них були свідками щоденної грубості на робочому місці в тому чи іншому вигляді і 50 % ставали безпосередніми об’єктами неввічливості принаймні раз на тиждень.

Європейські вчені віддають перевагу визначенню «знущання» на противагу «психологічному насиллю». Шарлотта Рейнер і її колеги проаналізували дослідження на тему знущань на робочому місці у Великобританії, підсумувавши, що 30 % британських працівників стикалися зі «свавільниками» принаймні раз на тиждень. Британське дослідження понад 5000 працівників у приватному та державному секторах виявило, що близько 10 % респондентів зазнавали знущань протягом попередніх шести місяців, а майже 25 % були жертвами й 50 % — свідками знущань упродовж останніх п’яти років. Дослідження, проведені у Великій Британії, засвідчили, що найчастіше залякування на робочому місці характерні для працівників в’язниць, шкіл і поштової служби, проте це явище також доволі поширене в лікарнях (подібно до результатів опитування резидентів-жителів США), що підтверджує дослідження вибірки з 594 лікарів-інтернів: 37 % повідомляли, що зазнавали знущань протягом попереднього року, і 84 % зазначали, що були свідками залякувань їхніх колег-інтернів.

Безліч різних досліджень демонструють, що психологічне насилля і знущання поширені також у багатьох інших країнах, як-от: Австрія, Австралія, Канада, Німеччина, Фінляндія, Франція, Ірландія та Південна Африка. Наприклад, репрезентативна вибірка австралійських працівників виявила, що 35 % респондентів зазнавали вербальних образ принаймні від одного співробітника, а 31 % — принаймні від одного вищого за посадою колеги. Вивчення «злісного висміювання» на репрезентативній вибірці близько 5000 датських працівників показало, що понад 6 % респондентів постійно зазнавали цього виду знущань на робочому місці. Під час «Третього європейського обстеження умов праці», яке базується на особистих інтерв’ю з 21 500 працівниками з країн Європейського Союзу, 9 % респондентів повідомляли про те, що піддавалися постійним залякуванням і знущанням.

Така неввічлива поведінка була характерна здебільшого для вищих керівників і спрямовувалася на їхніх підлеглих (за підрахунками, від 50 % до 80 %), вона мала трохи нижчий рівень прояву серед колег приблизно одного рівня (за підрахунками, від 20 % до 50 %), і грубість, спрямована «знизу вгору», за якої підлеглі проявляли її в ставленні до своїх керівників, з’являлась у менш ніж 1 % випадків.

Результати співвідношення чоловіків і жінок, які зазнавали грубіянства, неоднозначні, хоча зрозуміло, що і чоловіки, і жінки стають жертвами такої поведінки приблизно з однаковою частотою. І цілком очевидно, що левова частка знущань і психологічного насилля припадає на взаємодію між особами однієї статі — чоловіки поводяться хамовито здебільшого з чоловіками, а жінки знущаються переважно з жінок. Приміром, інтернет-опитування, проведене Інститутом вивчення знущань і психологічних травм на роботі (Workplace Bullying & Trauma Institute), виявило, що 63 % жінок були жертвами знущань іншої жінки й 62 % чоловіків — жертвами хамства інших чоловіків.

Наразі ще не визначено, хто частіше схильний до прояву насильства і знущань — чоловіки чи жінки, адже деякі з найкращих американських досліджень (наприклад, репрезентативне опитування мічиґанських працівників, проведене Кішлі й Джаґатік) не виявили помітних відмінностей між статями, тим часом як європейські дослідження припускають, що «свавільниками» найчастіше є чоловіки.

Європейські наукові роботи також демонструють, що здебільшого жертва піддається знущанням і залякуванням одночасно цілої групи співробітників, яка зазвичай складається як з чоловіків, так і з жінок. Простіше кажучи, стереотипний мерзотник — це чоловік, хоча у кожній країні, що вивчалась, існує величезна кількість жінок, які ображають, принижують і морально виснажують своїх колег і підлеглих.

Список академічних праць на тему знущань, психологічного насильства, переслідування, тиранії та безкультур’я на робочому місці можна продовжувати довго, адже постійно виходять з друку сотні статей і книг на цю тему. Оцінки того, хто, як і з ким поводиться, залежать від складу фокусних груп і від того, як визначається та вимірюється певний вид насилля на роботі. Та факти залишаються неспростовними: на робочому місці існує багато мудаків.

Найкраща міра людського характеру

Дієґо Родріґес працює в «IДEO», маленькій інноваційній компанії, яку я вивчав і з якою співпрацював понад 10 років. Ви ще не раз прочитаєте про «IДEO», у моїй книзі, тому що це надзвичайно цивілізоване місце роботи. Дієґо радить організаціям розробляти «протишоковий, куленепробивний детектор мудаків». У цьому розділі запропоновано два кроки з виявлення мудаків: по-перше, визначте людей, які постійно принижують і морально виснажують інших; по-друге, з’ясуйте, чи жертви зазвичай мають менше влади і нижчий соціальний статус, аніж мучителі.

Ці тести містять значно глибший підтекст, який має вся книжка: різниця між тим, як особа поводиться із людьми, що мають владу, і тими, які її не мають, є найкращою мірою людського характеру, яку я знаю. Я описував, як Річард Бренсон вигадав перевірку, що допомогла йому визначити, кого із кандидатів у мільярдери вигнати, а кого залишити в телевізійному шоу. Я випадково спостерігав те саме в Стенфорді, хоча й у меншому масштабі. Кілька років тому я наткнувся на показовий приклад людини, що відповідала всім критеріям тесту на мудака. То був старший викладач нашого факультету. Коли студент випускного курсу Стенфорду звернувся до нього по допомогу, він відмахнувся й відмовився допомагати хлопцеві, який заплутався в бюрократичній тяганині. Та щойно цей зарозумілий викладач дізнався, що батьки студента — впливові люди, які щедро жертвували кошти університету, він негайно перетворився на люб’язну і милу особу.

Як на мене, якщо особа постійно поводиться приязно й виховано з людьми з нижчим або невідомим статусом, це означає, що ця особа є гідною людиною, як кажуть ідишем, це справжній порядний чоловік, на противагу сертифікованому мудаку. Дотримання скромних правил хорошого тону не лише дає нам змогу бути гарної думки про себе, а й може принести додаткові бонуси. Чудовий урок, який отримав мій колишній студент Чарльз Ґалунік, канадський стипендіат Родса, є показовим прикладом цього. Нині Чарльз — професор менеджменту в бізнес-школі insead у Франції та один із найбільш шанованих людей, яких я будь-коли зустрічав. Він розповів мені милу історію, що сталася на холодній переповненій залізничній станції в Кінґстоні, провінція Онтаріо, коли він їхав до Торонто на співбесіду з отримання стипендії Родса. Він сидів, чекаючи на потяг, коли помітив пару похилого віку, яка стояла. Чарлі є Чарлі, тож він негайно запропонував їм своє місце, яке вони з радістю зайняли. Наступного дня Чарлі зустрів цю пару в Торонто на реєстрації фіналістів-здобувачів стипендії, виявилося, що чоловік був членом відбіркового комітету. Чарлі не був певен, що та невелика люб’язність допомогла йому виграти престижну стипендію, проте мені хочеться думати, що це було саме так.

Я написав цю книжку, щоб допомогти людям вибудовувати організації, де таких порядних чоловіків, як Чарлі, заведено наймати і цінувати та, як зауважував Ґраучо Маркс, створювати робочі місця, де час карає усіх хамлюг, або, принаймні, перевиховує таких мерзотників чи позбавляє від них.

Розділ 2. Завдані збитки: чому правило необхідно застосовувати на всіх робочих місцях

Правило «мудакам тут не місце» необхідно застосовувати у кожній організації, адже злостиві люди завдають багато шкоди своїм жертвам і очевидцям, які страждають через ланцюгову реакцію на їхні вчинки, вони шкодять також продуктивності організації та, зрештою, самим собі. Однак найбільш помітним є зло, через яке страждають жертви. Воно, звісно ж, стало основною темою щемних історій, які люди розповіли мені у відповідь на статті про злодіяння мудаків. Серед найбільш тривожних і виразних відгуків був електронний лист від колишнього наукового співробітника Верховного суду США:

Я був об’єктом глузувань усієї організації, яка репрезентувала третю гілку влади, проте в колективі культивувала дух, абсолютно протилежний правилу «мудакам тут не місце». Ваша правда, що не було жодного фізичного насилля, жодних видимих оку травм, якщо не зазирнути глибше і не розібратися в причинах того, чому співробітники мали бліді обличчя і прискорене серцебиття, чому вони частіше почали відвідувати лікарів і купувати ліки, що продаються без рецепту. Проте для тих, хто хоче дізнатися й почути, ці невитравні психологічні шрами як на особистісному рівні, так і в колективі є очевидними. Я пережив це на власному досвіді… Я спостерігав випадки насилля і зазнавав їх на найвищих щаблях влади.

Послухайте жертв і свідків, як цей науковець, що приймав на себе силу удару цих мерзотників. Поговоріть із керівниками, юристами з трудового права, консультантами й корпоративними тренерами, які борються з проблемами «управління мудаками». Почитайте академічні дослідження з такими ключовими словами, як знущання, емоційне насилля, самодурство, домагання, цькування, міжособистісна агресія та погана поведінка на роботі. Погані новини суворі — незліченна кількість фактів про збитки, заподіяні тимчасовими і сертифікованими мудаками, невпинно розростається. Розгляньмо деякі з найгірших прикладів шкоди, заподіяної людям і організаціям.

Шкода, заподіяна жертвам

Шкода, заподіяна злостивими й неприйнятними діями розпусних босів, співробітників і клієнтів, чітко задокументована, так само, як і збитки, завдані жертвам расової та релігійної дискримінації, яких часто бойкотують, принижують чи ігнорують. Та водночас зростає кількість фактів, які свідчать, що мудаки-поборники рівних можливостей можуть завдавати ще більшої шкоди своїм жертвам. Наслідки огидної поведінки мудаків підтверджені численними дослідженнями в США, Європі (особливо у Великій Британії) й останнім часом в Австралії й Азії.

Наприклад, у дослідженні Беннетта Теппера про зловживання владою проаналізовано опитування репрезентативної вибірки із 712 працівників одного міста на Середньому Заході. Теппер виявив, що в більшості працівників були боси, які демонстрували глузливе, принизливе чи ігноруюче ставлення та ображали на зразок «каже мені, що я некомпетентний» і «каже мені, що мої думки й почуття безглузді». Ці принизливі дії змушували людей звільнятися з організацій або ж спричинювали зниження ефективності роботи тих, хто лишився. За півроку було проведено чергове опитування. Виявилося, що через босів, які постійно ображали своїх підлеглих, дехто з працівників доволі швидко звільнився. А в тих, хто все-таки залишився на своїх посадах, задоволення роботою і життям знизилося, а відданість працедавцю зійшла нанівець. І натомість ще гірше: тривога, емоційне вигорання й депресія посилилися. Схожі результати було виявлено в десятках інших досліджень: жертви босів-мерзотників повідомляли про зменшення рівня вдоволеності власною роботою і зниження продуктивності праці, про проблеми з концентрацією на роботі, а також проблеми з психічним і фізичним здоров’ям, зокрема скаржилися на безсоння, тривожність, почуття марності, хронічну втому, дратівливість, гнів і депресію.

Наслідки впливу мудаків украй руйнівні, адже ці негідники висмоктують із людей енергію та самоповагу. Це здебільшого відбувається унаслідок акумульованого впливу купи дрібних «підривних» дій, а не одного чи двох драматичних епізодів. До прикладу, один адміністратор офісу розповів мені, що його начальниця ніколи не підвищує голос, проте він щоразу «потроху вмирає» під час відвідин її кабінету, бо до нього ставляться «як до порожнього місця». Він зауважив, що під час розмови керівниця рідко дивиться йому в очі, а тимчасом роздивляється себе в дзеркало, що висить на стіні за його спиною. Начальниця милується собою, деколи маніриться і чепуриться, а часом підправляє свій одяг і макіяж, а також роздивляється вираз обличчя, щоб вдосконалити відображення, яке бачить у дзеркалі. Саме такі дрібні приниження й спричиняють негативні наслідки у нашому повсякденному житті. Щоправда, історії ефектних публічних образ більш драматичні, тому легше запам’ятовуються.

Скрадливі злостиві погляди, глузування і жарти, які насправді є замаскованими публічними присоромленнями та обра́зами; люди, які ставляться до нас, як до порожнього місця, а також роблять нас вигнанцями в малих і великих колективах, — усі ці мерзенні прецеденти з життя організації не лише ранять на мить. Вони накопичуються і впливають на наше психічне здоров’я і нашу лояльність до босів, колег і організацій.

Мудаки спричинюють руйнівну кумулятивну дію почасти ще й тому, що неприємні взаємодії мають набагато більший вплив на наш настрій (за оцінкою останніх досліджень, щонайменше у 5 разів), аніж позитивні. Ендрю Майнер, Тереза Ґломб і Чарльз Г’юлін провели цікавий експеримент, під час якого 41 працівник носив із собою кишеньковий комп’ютер. Упродовж двох-трьох тижнів кожен учасник експерименту чотири рази за робочий день заповнював коротке опитування на електронному пристрої. Комп’ютер повідомляв учаснику, коли наставав час заповнити чергове опитування. Коротка анкета з’являлася на дисплеї ґаджета, і працівник мав 20 хвилин на те, щоб відповісти на низку запитань, зокрема, чи була в нього за останній проміжок часу взаємодія з керівником або колегою і як він її оцінює — позитивно чи негативно. Тож учасники експерименту ставили позначки у переліку з описом їхнього поточного настрою: «пригнічений», «задовільний», «відмінний» тощо. Результати показали, що працівники частіше мали позитивні, ніж негативні взаємодії. Приміром, близько 30 % взаємодій із колегами були позитивні, а лише 10 % — негативні. Проте негативні взаємодії впливали на настрій у 5 разів сильніше, ніж позитивні. Отже, злостиві люди акумулюють набагато сильніший вплив, аніж їхні більш ввічливі колеги.

Отримані дані допомагають пояснити, чому принизливі дії є такими руйнівними. Тож, як бачимо, щоб компенсувати енергію й піднесений стан, висмоктані навіть одноразовою взаємодією з мудаком, знадобляться численні зустрічі з позитивними людьми.

Приголомшені очевидці

Мудаки завдають шкоди не лише безпосереднім об’єктам їхнього жорстокого ставлення. Колеги, члени родини чи друзі, які спостерігають або навіть просто чують про ці мерзенні інциденти, страждають через ланцюгову реакцію. Беннетт Теппер з’ясував, що працівники, які мали керівників, котрі ображали підлеглих, стикалися з більш вираженими протиріччями між роботою й сім’єю, погоджуючись із твердженнями на зразок: «Вимоги моєї роботи заважають сімейному життю». Опосередковані страждання близьких, які лежать в основі таких сухих відповідей на питання, розкриваються в цьому листі електронної пошти, який надіслала мені вражена і засмучена дружина одного пригнобленого працівника:

Мій чоловік — один із керівників вищої ланки й підпорядковується безпосередньо генеральному директору, неймовірному мерзотнику. Заради цієї роботи ми переїхали із Середнього Заходу. Це так жахливо. Усі керівники підрозділів, які підпорядковуються генеральному, збираються у своїх кабінетах, намагаючись підтримати один одного. Та всі вони добре усвідомлюють той факт, що будь-хто з них може здатися та залишити все до біса, утім тиск все одно не зникне, він перерозподілиться між тими, хто залишився. Вербальні обра́зи, які описує мій чоловік, приголомшливі, щоправда, він не говорить мені про найгірші з них.

Побічний вплив на свідків та очевидців, навіть тих, хто безпосередньо не спостерігав мудака в дії, описує колишній науковий співробітник Верховного суду США, якого я вже цитував раніше:

Вплив був руйнівний навіть для тих осіб, які не мали безпосереднього контакту з кривдниками. Правдиві розповіді про взаємодії з босом створили міфічного, але справжнього монстра (а згодом монстрів), якого боявся кожен. Вплив на організацію та її здатність відповідати внутрішнім і зовнішнім потребам був однаково спустошливий. Недовіра стала відчутною і набула загрозливих масштабів. Комунікація між співробітниками звелася до короткого листування електронною поштою, довгих, детальних службових записок і зустрічей виключно при свідках. Творчий підхід до уникнення небажаних контактів змусив застосовувати голосову пошту в неробочі години, вдаватися до підпільних домовленостей серед тих, хто довіряв один одному, і довільного використання лікарняних.

Європейські дослідники зібрали найкращі свідчення ланцюгової реакції на поведінку мудаків. Як зазначалося у першому розділі, британське дослідження понад 5000 працівників виявило, що в той час, як 25 % опитаних були жертвами знущань протягом останніх п’яти років, близько 50 % ставали свідками таких випадків. Інше британське дослідження понад 700 працівників державного сектора довело, що 73 % свідків залякувань на роботі переживали посилення стресу, а 44 % боялися, що самі можуть стати їхніми жертвами. Під час норвезького дослідження за участі понад 2000 респондентів із семи різних професійних сфер 27 % опитаних повідомляли про зниження своєї продуктивності праці через знущання, з огляду тільки на те, що менше 10 % з них назвали себе безпосередніми жертвами цих наруг. Страх, який кривдники наводять на своїх колег, пояснює завдану шкоду. Дослідження у Великій Британії продемонструвало, що понад третина свідків подібних інцидентів хотіли би втрутитися й допомогти жертвам, утім боялися це зробити. Свавільники змушують очевидців і свідків їхнього безчинства звільнятися з роботи так само, як і своїх «першочергових» жертв. Дослідження Шарлотти Рейнер, проведене у Великій Британії, виявило, що близько 25 % жертв знущань і майже 20 % свідків подібного звільнилися з роботи. Таким чином, мудаки не лише ранять своїх безпосередніх жертв; їхні підступні прийоми можуть уразити кожного співробітника, а також зашкодити їхній власній кар’єрі та репутації.

Мудаки теж страждають

Принижуючи інших, мерзотники самі стають жертвами власних учинків. Вони страждають від невдач у кар’єрі та час від часу самі зазнають принижень. Характерна ознака мудаків — це те, що вони висмоктують енергію із жертв і очевидців. Люди, які постійно примушують інших почуватися морально виснаженими, підривають свою власну ефективність, налаштовуючи співробітників і керівників проти себе, а також придушуючи вмотивованість людей із їхнього соціального середовища підтримувати з ними будь-які зв’язки.

Роб Кросс і його колеги з університету Вірджинії запропонували спеціалістам із трьох різних сфер діяльності — стратегічним консультантам, інженерам і фахівцям у галузі статистики — оцінити кожного зі своїх співробітників, давши відповідь на таке запитання: «Як зазвичай взаємодія з цією особою впливає на рівень вашої енергії?». Кросс і його колеги виявили, що здатність заряджати людей енергією була одним із найвагоміших чинників позитивної оцінки ефективності роботи. Стратегічні консультанти були найбільш схильні до низьких оцінок тих своїх колег, які висмоктували з них енергію. Висновки цього експерименту такі: той, хто смокче енергію з людей, можливо, разом із тим висмоктує і перспективу зі своєї кар’єри.

Насправді мудаки також страждають, оскільки можуть бути звільнені, незважаючи навіть на добре виконання своєї роботи за всіма показниками. Одну державну високопосадовицю, яка завдала стільки шкоди науковому співробітнику Верховного суду США і його колегам, зрештою було відправлено у відставку. Боб Найт, тренер університетської баскетбольної команди «Уродженці Індіани», незважаючи на свою рекордну кількість перемог і безліч фанатів, зрештою був звільнений за те, що надто часто втрачав самовладання. Щоправда, інколи поведінка мудаків дає їм певні переваги — ці аспекти я розглядаю в шостому розділі. Та загалом поведінка бездушного покидька радше підриває його кар’єру і продуктивність праці, ніж сприяє цьому. Найкращий доказ цього — те, що мерзотники хоч і процвітають, однак не завдяки своїм огидним прийомам, а всупереч їм.

Крім того, бувають випадки сильного приниження мудаків, яких «вивели з гри». Опісля того, як 2001 року Лінду Вачнер звільнили з посади генерального директора компанії «Ворнако», що зазнала фінансових труднощів, гадаю, вона була приголомшена і збентежена довгою статтею в «Нью-Йорк таймс» про її безчинства. У статті одне за одним наводилися ті приниження, яких Вачнер завдала кожній людині, що трапилася на її шляху. Газета «Таймс» повідомляла, що колишня генеральна директорка зазвичай вдавалася до образ расового чи етнічного характеру. Її діловий партнер Кельвін Кляйн заявив: «Вона ображала наших співробітників. Ображала вербально. І стиль її спілкування був огидний». Кілька колишніх підлеглих повідомляли, що однією зі «звичних практик», які застосовувала Вачнер, були нічні телефонні дзвінки співробітникам, що опинилися в опалі. Керівниця наполягала, щоб рано-вранці підлеглі з’явилися в її кабінет на нараду, а «потім вона примушувала їх сидіти там годинами, а часом і цілісінький день, чекаючи на неї». Читати такі історії про себе в одній із найбільш тиражованих у світі газет мало бути боляче, навіть якщо ви — сертифікований мудак.

Тавро мудака може очорнити навіть звичайних людей, а не лише заможних і відомих. Розгляньмо приклад адвоката Річарда Філліпса з лондонського представництва компанії «Бейкер і Маккензі». Він цькував свою секретарку Дженні Енмер, щоб та заплатила йому 7 доларів за плями від кетчупу на його штанах, які вона ненавмисно поставила. У листуванні електронною поштою між Енмер і Філліпсом, яке згодом було викладене в мережі, Дженні пояснювала: «Я повинна вибачитися за те, що не повернула вам гроші відразу. Та через раптову хворобу матері, її смерть і похорон я мала більш нагальні справи, ніж ваші 7 доларів. Я ще раз прошу вибачення за випадкове потрапляння кількох бризок кетчупу на ваші штани. Очевидно, ваші фінансові потреби як старшого адвоката більші, ніж мої як простої секретарки».

У «Бейкер і Маккензі» засвідчили: «Ми підтверджуємо, що нам відомо про інцидент і подальше листування електронною поштою. Це особисте питання двох членів нашого колективу, яке, на жаль, вийшло з-під контролю. Ми розслідуємо цей випадок, щоб вирішити його наймиролюбніше». Філліпс звільнився незабаром опісля інциденту. «Дейлі телеграф» повідомила, що він був «цілковито спустошений публічним приниженням», хоча представник «Бейкер і Маккензі» стверджував, що старший адвокат Річард Філліпс звільнився задовго до публічного розголосу цього інциденту.

Зниження продуктивності організації

Збитки, завдані мудаками організаціям, у яких вони працюють, охоплюють збільшення витрат у зв’язку з плинністю кадрів, прогулами, зниженням відданості роботі, чварами та порушенням індивідуальної продуктивності, що задокументовано в наукових дослідженнях психологічного насилля, знущань і цькування (моббінгу). Вплив мудаків на плинність кадрів очевидний і багаторазово підтверджений документально. Мені зовсім не шкода Скотта Рудіна. Утім гадаю, він витратив купу грошей і безліч часу, щоб упоратися з прийомом і звільненням ста дев’ятнадцяти помічників, які працювали на нього впродовж 2000–2005 років (або 250 помічників, якщо брати до уваги інформацію «Волл-стрит джорнал», а не підрахунки самого Рудіна). І хоча головний юрисконсульт «Ворнако» стверджував, що показник плинності кадрів під час правління Вачнер був близький до середніх даних у галузі, однак рекрутери з підбору керівного складу повідомляли, що то був найвищий рівень у промисловості. Інсайдери «Ворнако» розповіли газеті «Нью-Йорк таймс» таке: «Її [Вачнер] персональна критика співробітників призвела, зокрема, до надмірної плинності кадрів і відтоку талантів компанії, які були необхідні для підтримки якісного функціонування організації». Під керівництвом Лінди Вачнер “Ворнако” «змінила трьох фінансових директорів у підрозділі “Автентік фітнес” протягом п’яти років, п’ятьох президентів у “Келвін Кляйн кідс” за три роки і трьох керівників у “Ворнако інтімейт аппарель” упродовж чотирьох років».

У Сполучених Штатах, як і в інших країнах, лишається не вирішеним питання про те, чи протизаконно бути мудаком, що дотримується правила рівних можливостей, тобто принижує і пригноблює інших на робочому місці незалежно від статі, раси чи релігійних переконань. Проте організації, які захищають мудаків, ризикують великими судовими витратами незалежно від майбутніх приписів судового провадження, бо за заявами жертв сексуальних домагань і дискримінації легше довести нестримне зростання відкритої ворожості на роботі.

Адвокат Пол Б’юкенен із компанії «Стоел Рівес ЛЛП» написав статтю для Асоціації адвокатів штату Вашингтон, де запитував: «Чи протизаконно бути мерзотником?». Він зробив висновок, що, ймовірно, це не є протизаконним, принаймні зараз. Але Б’юкенен попередив: «У той час як справжній мерзотник дотримується правила рівних можливостей і здебільшого не порушує жодних законів, довести, що співробітник-порушник завдав образи без дискримінації, буде тяжким і каверзним завданням для роботодавця. Роботодавці, яким не вдається дисциплінувати агресивних осіб і викоренити (або, принаймні, навчити і перевиховати) хамів, хуліганів, владолюбців і навіть тих, кому просто не вистачає основних навичок міжособистісного спілкування, можуть виявитися втягнутими в недешеві й непрості судові позови з питань трудових відносин, коли незадоволені працівники припишуть образливому ставленню певну незаконну мотивацію».

Подейкують, що за межами Сполучених Штатів судді та присяжні починають вживати суворих заходів проти мудаків-поборників рівних можливостей. Суди у Великобританії, зокрема, починають карати компанії, які санкціонують знущання на робочому місці. Наочний приклад цього — врегулювання судового спору в 2001 році проти «Меркурі мобайл комьюнікейшнз сервісиз» на суму понад 600 тисяч доларів. «Меркурі» дозволила менеджеру Саймону Стовну здійснити «вендету з відвертими образами та брехливими звинуваченнями» проти Джеффрі Лонґа, менеджера із закупівель, який повідомив директорам компанії про недоліки керівництва Стовна. Унаслідок стресу Лонґ захворів, а його шлюб узагалі розпався. «Меркурі» зрештою визнала свою провину у суді, на додаток виплативши Джеффрі Лонґу цю величезну суму.

Існують й інші доволі підступні, але більш вишукані способи, за допомогою яких ці свавільники та паскудники підривають продуктивність. Відмінною рисою команд і організацій, керованих мудаками, або тих, де збіговиська мудаків мають можливість розгулятися, є те, що вони пройняті почуттями страху, ненависті й помсти. В організаціях, де панує страх, співробітники постійно озираються через плече і повсякчас намагаються уникнути звинувачення і приниження. Навіть знаючи, як допомогти організації, вони часто бояться це робити. Розгляньмо дослідження Джоді Гоффер Ґіттелл у галузі авіаперевезень, опубліковане в «Каліфорнія менеджмент рев’ю». Я був вражений її описом того, як у 1990-ті роки «Американські авіалінії» давали собі раду із затримкою літаків та іншими негараздами в роботі. Працівники цієї авіакомпанії розказали Ґіттелл, що страх перед тодішнім генеральним директором Робертом Крандаллом примушував людей вказувати пальцями один на одного, а не вирішувати проблеми. Крандалл виправдовував свій підхід, кажучи: «Останнє, що більшість із них хотіли би, — це опинитися в центрі уваги. Я просто збільшив обсяг їхньої роботи, аби вони трималися подалі від переднього плану». Хоча деякі інсайдери й захоплювалися здатністю Крандалла розкривати «основні причини» затримок рейсів, Ґіттелл зробила висновок, що його жорсткий підхід мав зворотний ефект, адже більшість працівників настільки боялися гніву Крандалла, що витрачали свою енергію на власний захист, а не на допомогу компанії. Один із менеджерів аеропорту розповів Ґіттелл, що в разі затримки рейсу «Крандалл хотів бачити труп… Це управління за допомогою залякування». Люди радше зосереджувалися на захисті себе від «пошуків винного», ніж на «своєчасному виконанні своїх обов’язків, точній обробці інформації про багаж і задоволенні потреб пасажирів».

Подібне можна виснувати із результатів дослідження, проведеного Емі Едмондсон серед медсестер, які працювали під керівництвом осіб, що їх залякували, та з недоброзичливими колегами (або, як мені хочеться зауважити, серед людей, що по коліна загрузли між мудаками). Едмондсон провела опитування у восьми лікарнях із метою безпосереднього вивчення того, як відносини між керівниками і співробітниками впливають на помилки в застосуванні медикаментозного лікування. Вона припускала, що чим ліпший менеджмент і більша підтримка колег, тим менше помилок робитимуть медсестри.

Утім Емі Едмондсон разом із лікарями з Гарвардської медичної школи, яка фінансувала її дослідження, спочатку була спантеличена, коли анкетування виявило, що підрозділи з найкращими відносинами між керівництвом і співробітниками помилялися більше: у відділеннях із найкращими керівниками робили в 10 разів більше помилок, аніж у відділеннях з найгіршим менеджментом. Проаналізувавши всі отримані дані, Едмондсон зрозуміла, що медсестри кращих підрозділів, визнаючи свої помилки, почувалися «психологічно безпечними», тому й повідомляли про них набагато частіше. Вони казали, що «ляпсуси — це природно, тому фіксувати їх — звичайна справа», до того ж «серйозні похибки виникають і через токсичність медичних препаратів, тож ми ніколи не боялися сказати про них старшій медсестрі».

Ситуація складалася зовсім інакше в лікарнях, де медсестри рідко повідомляли про помилки. Страх там набув загрозливих масштабів. Медсестри казали щось на зразок: «наші колеги не прощають похибок; покотяться голови», «нас віддадуть під суд», а також зізнавалися: «старша медсестра поводиться з нами, як з тими, хто заслуговує осуду, якщо ми припустилися помилки» і «ставиться, як до нетямущих дворічних дітей». Вільям Едвардс Демінґ, нині покійний гуру з питань якості менеджменту, давно стверджував, що коли страх піднімає свою потворну голову, люди зосереджуються на своєму захисті, а не на наданні допомоги організаціям задля їх вдосконалення. Дослідження Емі Едмондсон демонструє, що це відбувається навіть тоді, коли на карту поставлені людські життя.

Спровоковані мудаками ненависть і невдоволення, окрім плинності кадрів, призводять також і до збитків. Дослідження Беннетта Теппера засвідчило, що, ображаючи підлеглих, керівники пригнічують їхнє почуття відданості організації. Інші дослідники неодноразово підтверджували, що коли люди зазнають поганого ставлення і незадоволені власною роботою, вони не бажають докладати додаткових старань, «проявляти ініціативу», щоб допомогти своїм організаціям. Та коли вони відчувають підтримку і задоволені власною роботою, справи йдуть інакше.

Наприкінці 1970-х років психолог на виробництві Френк Дж. Сміт, досліджуючи 3000 працівників штаб-квартири компанії «Сіз» (Sears) у Чикаґо, продемонстрував силу ставлення до роботи за умови, коли люди налаштовані «проявляти ініциативу». Сміт виявив, що ставлення співробітників до роботи не давало змоги достеменно передбачити, хто з них використає першу-ліпшу нагоду не прийти на роботу, допоки нищівний удар хуртовини не накрив Чикаґо. У цей день, коли працівники мали чудовий привід залишитися вдома, ті, хто були більш задоволені керівництвом й іншими аспектами роботи, набагато рішучіше, ніж їхні незадоволені колеги, налаштовувалися здійснити нелегку поїздку, щоб дістатися робочого місця. Відвідуваність у 27 групах співробітників, які досліджував Сміт, становила в середньому 70 % (зазвичай вона становила 96 %) і варіювала від тридцяти семи до дев’яноста семи відсотків. Рівень задоволення працівників їхнім керівництвом виявився тим чинником, що найбільше вплинув на їхнє рішення з’явитися на роботу того сніжного дня. Для мене це важливо. Коли я змушений працювати на мудака або з купою мудаків, я не буду з усіх сил намагатися допомогти. Але коли я захоплююся своїми керівниками і колегами, я вдаватимуся до крайніх заходів.

Існують докази того, що, працюючи на бездушних і підлих мерзотників, робітники навіть крадуть у своїх компаній, щоб помститися. Джеральд Ґрінберґ вивчав три майже ідентичні заводи на Середньому Заході Сполучених Штатів: на двох заводах (де керівництво обиралося довільно) запровадили 10-тижневе зниження зарплати на 15 % після того, як тимчасово втратили великі контракти.

На одному з цих заводів виконавчий директор оголосив про скорочення зарплати коротко і беземоційно, попередивши співробітників так: «Я відповім лише на одне-два запитання, бо мушу встигнути на літак, щоб потрапити ще на одну зустріч». На другому заводі директор надав докладні пояснення, при цьому щиро вибачившись за урізання зарплати і висловивши співчуття. Потім він цілу годину відповідав на запитання своїх підлеглих.

Ґрінберґ виявив цікаві наслідки впливу таких різних способів оголошення про зниження зарплати на обсяг крадіжок працівників. На заводі, де заробітну плату не зменшували, показник крадіжок залишився на рівні близько 4 % протягом 10-тижневого періоду. На заводі, де її зменшили з детальними співчутливими поясненнями, обсяг крадіжок виріс до 6 %. А от на заводі, де зменшення зарплати пояснили коротко, відсоток крадіжок виріс майже до 10 %.

Опісля того, як розмір зарплати було відновлено на обох заводах, рівень крадіжок повернувся і становив близько 4 %, як і до її скорочення. Джеральд Ґрінберґ вважає, що працівники крали більше на обох заводах, де зменшили виплати, щоб «зрівняти рахунок» зі своїм роботодавцем, утім вони крали набагато більше, щоб помститися тому керівникові, який був занадто безсердечним і «занадто заклопотаним», щоб надати пояснення.

Усі ми знаємо, що красти не можна, але також ми знаємо, що багато людей усе ж крадуть. Дослідження Ґрінберґа, а також численні контрольовані експерименти свідчать, що коли люди вважають, що працюють на безсердечних негідників, вони знаходять способи відплатити їм, і злодійство є одним із них. Помста не є приємною річчю, але це частина людського єства, яку мудаки витягують на поверхню зі своїх жертв.

Якщо просочується звістка, що вашу організацію очолюють злостиві мерзотники, це шкодить її репутації й може відлякати потенційних співробітників і похитнути довіру інвесторів. Ніл Паттерсон, генеральний директор корпорації «Сернер», засвоїв цей урок 2001 року, коли розіслав електронною поштою «войовничого» листа, призначеного для 400 управлінців цієї компанії, яка розробляла програмне забезпечення у сфері охорони здоров’я. За інформацією «Нью-Йорк таймс», Паттерсон нарікав на те, що мало співробітників працювали повні 40 годин на тиждень і говорив: «Як керівники ви або не знаєте, що роблять ваші підлеглі, або вам байдуже». Паттерсон наголосив, що хотів би бачити автостоянку для працівників «майже заповненою» між 7:30 ранку і 18:30 у будні та «наполовину заповненою щосуботи», а якщо цього не станеться, він вдасться до жорстких заходів, можливо, навіть тимчасових звільнень і призупинення дії трудового договору. Паттерсон попередив: «Маєте два тижні. Час пішов».

Лист Ніла Паттерсона потрапив в інтернет, спровокувавши різку критику з боку експертів із менеджменту, зокрема й мого колеги Джеффрі Пфеффера, який описав його як «корпоративний еквівалент батогів, мотузок і ланцюгів». Джефф, як на мене, трохи перегнув палицю. Проте інвестори також не зраділи, бо вартість акцій корпорації за три дні стрімко впала аж на 22 %. Однак Паттерсон гідно вийшов із ситуації, що склалася. Він надіслав вибачення своїм менеджерам і зізнався, що волів би ніколи не писати того листа, після чого навіть ціна акцій повернулася до рівня попередніх показників. Паттерсон із власного гіркого досвіду засвоїв, що коли керівники вищого рангу поводяться як тирани, вони можуть налякати і своїх інвесторів, а не лише своїх підлеглих.

Висновок: скільки «коштують» мудаки вашій організації

Читач «Гарвардсього бізнес-огляду» написав мені чудовий коментар, припустивши, що велике число компаній змогли би переконатися в необхідності запровадження правила про капосників, якби оцінили «загальну вартість мудаків» (ЗВМ). За його словами, їхній «вплив на організацію з точки зору утримання і найму співробітників, втрати клієнтів [і] надмірних організаційних зусиль, спрямованих не на ті речі, може наштовхнути на певні доволі цікаві ідеї».

Розрахунок точного значення ЗВМ для будь-якої організації є нереальною метою, адже існує дуже багато різних чинників, і деякі з них навіть не визначені. Неможливо, наприклад, точно оцінити, скільки годин менеджери присвячують «управлінню мудаками» або передбачити майбутні судові витрати, яких через мудаків може зазнати будь-яка організація. Та водночас вправи з розрахунку ЗВМ для вашої організації — це ще й повчальний спосіб замислитися над збитками внаслідок того, що ви миритеся з наявністю у вашому штаті цих свавільників і покидьків.

Аналізуючи відповідні дослідження з цього питання і спілкуючись із досвідченими менеджерами та юристами, я був ошелешений надмірністю цих витрат і їхніми сумами. У переліку «Якою є ваша ЗВМ?» я подав серію чинників, враховуючи й ті, про які йдеться у цьому розділі, поряд із безліччю інших, з якими я зіткнувся, утім не акцентував на них. Якщо ви хочете скласти приблизний кошторис ЗВМ для вашої компанії, погляньте на мій довгий (щоправда, на жаль, неповний) перелік можливих витрат. Потім оптимістично оцініть значення кожного з видів витрат, а також додайте ще ті чинники, які я обійшов увагою.

Ця вправа допоможе вам осмислити збитки, завдані вашій організації тимчасовими чи сертифікованими мудаками. Отримані результати будуть корисні для того, щоб переконати і себе, й інших у необхідності якось вирішувати цю проблему, а не миритися з нею чи просто обговорювати її вирішення без вживання жодних заходів. Також цим можна скористатися, щоб переконати себе припинити принижувати інших і звернутися до когось по допомогу, якщо ви не здатні зупинитися самостійно, адже це може зруйнувати не тільки чужі життя, а й ваше власне. І ще один аргумент на користь спроб підсумувати ці витрати у грошовому еквіваленті. Спеціалісти в галузі бухгалтерського обліку, фінансів та в інших сферах діяльності, пов’язаних із обрахунком кількісних показників, незважаючи на переконливість ваших розповідей, усе ж керуються цифрами й раціоналізмом, а тому, схоже, воліють ухвалювати рішення радше на основі недосконалих (навіть до кінця не зрозумілих) кошторисно-фінансових розрахунків, аніж без будь-яких кошторисів узагалі. Тож резонно скористатися мовою, яку вони хочуть почути, незважаючи на те, що оцінка буде приблизною.

Наукові дослідники Шарлотта Рейнер і Лоралей Кішлі демонструють, як складати кошториси таких витрат. На основі останніх досліджень, зроблених у Великій Британії, вони пропонують почати з оцінки, згідно з якою 25 % «об’єктів» знущань і 20 % «свідків» звільняються з роботи, а «середній» показник знущань у Великій Британії становить 15 відсотків. Рейнер і Кішлі підрахували, що в організації з 1000 осіб, якщо 25 % жертв цькування звільняються, а вартість заміни становить 20 тисяч доларів, то річні витрати становлять 750 тисяч доларів. Дослідники додають: якщо в середньому на кожну жертву припадають два свідки і 20 % із них звільняються, сума витрат зростає ще на 1,2 мільйона доларів. Отже, загальна вартість збитків від повної заміни штату становить майже 2 мільйони доларів на рік.

Шарлотта Рейнер і Лоралей Кішлі припускають, що ця сума може широко варіювати для різних організацій, тому резонно розглядати збитки, спричинені одним мудаком одній компанії впродовж одного року. Коли я описав найвищому керівнику однієї з компаній Кремнієвої долини концепцію «загальної вартості мудаків», він сказав: «Це більше, ніж концепція; ми щойно визначили суму збитків, завданих одним із наших співробітників». І керівник розповів, що один з їхніх менеджерів вищої ланки, що займається продажами, нехай це буде Ітан, незмінно перебував у числі 5 % найрезультативніших керівників. Ітан цілковито підпадає під кваліфікацію сертифікованого мудака: про його характер ходять легенди; він ставиться до своїх колег, як до суперників, повсякчас ображаючи і принижуючи їх; він відомий злостивими опівнічними тирадами електронною поштою; і не дивно, що багато інсайдерів відмовляються працювати з ним. Останній помічник цього Ітана протримався на своїй посаді менше року. Жоден інший працівник компанії не захотів працювати помічником Ітана, тож довелося розпочати довгий і затратний пошук заміни. Зрештою, знайти когось, хто мав би хоч найменший шанс успішно спрацюватися з ним, було надважким завданням. До того ж HR-менеджери, а деколи й керівники вищого рангу витрачали силу-силенну часу на постійне замирювання конфліктів між Ітаном і працівниками служби мережевої підтримки користувачів компанії. Протягом попередніх п’яти років кілька його колег і адміністративних помічників подавали скарги на Ітана через його «ворожість на робочому місці». Компанія також витратила значну суму грошей на тренінги з управління гнівом і психологічні консультації саме для цього Ітана.

Отже, компанія вирішила, що, на додаток до попереджень і тренінгів, настав час кількісно виміряти витрати на неправомірну поведінку Ітана, що й без того постійно зростали, й утримати їх із бонусу цього менеджера. Був зроблений потижневий розрахунок додаткових витрат на агресивні й необачні дії Ітана порівняно з іншими, більш ввічливими менеджерами з продажів. HR-менеджери оцінили, що вартість витрачених за попередній рік коштів і часу, пов’язаних із поведінкою Ітана, становила близько 160 тисяч доларів. Я вважаю ці цифри тривожними, адже вони відображають, скільки страждань і душевного болю було завдано співробітникам і скільки часу талановитих людей було змарновано. Крім того, ця сума майже напевно є меншою за загальні фінансові збитки, оскільки вона не враховує фізичні й психічні наслідки подібної поведінки для здоров’я жертв, а також утрачений час, емоційний і фізичний негативний вплив на свідків та очевидців і негативні ефекти страху, ненависті й неконструктивного суперництва, які він спровокував.

Оцінювані витрати складалися з таких ресурсів:

• Час, витрачений безпосереднім керівником Ітана: 250 годин — 25 000 $

• Час, витрачений HR-спеціалістами: 50 годин — 5000 $

• Час, витрачений вищим керівництвом: 15 годин — 10 000 $

• Час, витрачений позаштатним консультантом із питань працевлаштування: 10 годин — 5000 $

• Вартість пошуку і навчання нового секретаря для Ітана: 85 000 $

• Вартість понаднормових годин, пов’язаних із нагальними запитами Ітана: 25 000 $

• Тренінги з управління гнівом і психологічні консультації: 5000 $

Орієнтовна загальна вартість мудака за один рік: 160 000 $

Виконавчий директор компанії й HR-менеджер зустрілися з Ітаном і разом спробували розібратися з цими витратами. Ітану повідомили, що компанія утримає 60 % їхньої загальної суми з належного йому річного бонусу. Реакція була передбачуваною — Ітан страшенно розлютився і звинуватив ідіотів, з якими він працював, у нездатності підлаштуватися під нього. Він погрожував звільнитися (щоправда, так і не зробив цього). Я аплодую цій компанії за те, що її керівництво зробило розрахунок витрат, спричинених Ітановим свавіллям, виставило ці рахунки йому і наполягало на їх неодмінній сплаті. Однак, якби керівництво дійсно прагнуло дотримуватися правила «мудакам тут не місце», воно вказало б Ітану на двері ще рік тому. Тож далі я перейду до того, як впровадити в життя, підтримувати й безпосередньо застосовувати це правило.

Погана новина полягає в тому, що ці гнобителі коштують організаціям набагато більше, ніж зазвичай усвідомлюють їхні лідери й інвестори. Утім є й добрі новини. Якщо ви доклали власні зусилля, щоб у своїй організації запровадити правило «мудакам тут не місце» і дотримуватися його, ви можете заощадити купу грошей і вберегти себе, своїх працівників, їхніх друзів і родичів від безлічі страждань.

Якою є ЗВМ у вашій організації?

Чинники, які необхідно брати до уваги, обчислюючи

загальну вартість мудаків для вашої організації

Шкода, заподіяна жертвам і свідкам

• Відволікання від виконання робочих завдань — більше зусиль докладається для того, щоб уникати небажаних зустрічей, давати раду з їхніми наслідками й уникати звинувачень; менше зусиль присвячено виконанню самих завдань.

• Знижена «психологічна безпека» і пов’язана з нею атмосфера страху підривають ініціативу співробітників, їхнє бажання іти на ризик, засвоювати уроки з власних невдач, учитися на помилках інших людей і відверто обговорювати проблеми — чесність за таких обставин не може бути найкращою політикою.

• Втрата мотивації та активності у виконанні роботи.

• Спричинені стресом психічні і фізичні захворювання.

• Можливе порушення процесів мислення.

• Поступове перетворення жертви на мудака під впливом тривалих знущань.

• Прогули.

• Плинність кадрів з огляду на образливе ставлення керівників і поведінку колег, більше часу, проведеного на робочому місці в пошуках нової роботи.

Біди сертифікованих мудаків

• Жертви і свідки не наважуються допомагати їм, співпрацювати з ними та повідомляти їм погані новини.

• Помста з боку жертв і свідків.

• Нездатність реалізувати власний потенціал в організації.

• Приниження, коли їх «витурюють» з роботи.

• Втрата роботи.

• Довготривала шкода власній кар’єрі.

Негативні наслідки для керівництва

• Час, витрачений на утихомирення, заспокоєння, консультування або дисциплінування мудаків.

• Час, витрачений на заспокоєння співробітників, які стали жертвами мудаків.

• Час, витрачений на заспокоєння зовнішніх контрагентів — клієнтів, контрактних працівників, постачальників та інших важливих партнерів, які також стали жертвами мудаків.

• Час, витрачений на реорганізацію відділів і команд із метою мінімізації шкоди, заподіяної мудаками.

• Час, витрачений на співбесіди, підбір і навчання людей, що замінюють мудаків і їхніх жертв, які звільнилися.

• Емоційне вигоряння, що призводить до зниження відданості компанії та зростання фізичного виснаження.

Витрати на юридичні питання та HR-менеджмент

• Витрати на тренінги з управління гнівом та інші психологічні консультації для перевиховання мудаків.

• Юридичні витрати на штатного та позаштатного юрисконсультів.

• Виплати за успішними судовими позовами жертв.

• Виплати за успішними судовими позовами мудаків, звинувачених у неправомірній поведінці (особливо за позовами про їхнє незаконне звільнення з роботи).

• Оплата допомоги для керівників: психологам, внутрішнім і зовнішнім консультантам, тренерам.

• Витрати з медичного страхування.

Коли правлять мудаки: негативні наслідки для організацій

• Уповільнення розвитку в усталених системах організації.

• Зниження рівня інновацій і креативності.

• Послаблення співпраці і згуртованості.

• Зниження ініціативності.

• Порушення внутрішньої співпраці.

• Збитки, пов’язані з помстою жертв, спрямованою на організацію.

• Порушення співпраці з партнерськими організаціями та особами.

• Підвищення цін із боку організацій-партнерів — як «бойова плата» за роботу з мудаками.

• Зменшення можливостей залучати найкращих і найяскравіших спеціалістів.

Розділ 3. Як запровадити правило та підтримувати його ефективність

Багато організацій запроваджують правило «мудакам тут не місце», деякі з них роблять це з більшим завзяттям, ніж інші. Та в багатьох компаніях із присутністю сертифікованих мудаків миряться, утім лише до певної міри. Таким негідникам сходить із рук їхня пересічна мерзенна поведінка, завдяки їй вони навіть можуть заробити похвалу і гроші. Правило зазвичай застосовують лише до запеклих мудаків, яких карають, «перевиховують», а згодом і виганяють, якщо менш радикальні заходи не спрацьовують. Уявне розмежування між звичайним і запеклим мудаком залежить від місцевих примх і звичаїв. «Супер-мудаку» подекуди надають цей титул лише після того, як він уже обійшовся організації в кругленьку суму, довівши співробітників до сказу, створивши жахливий піар і наразивши компанію на значний юридичний ризик. Утім навіть за таких обставин зграї мерзотників продовжують виходити сухими з води і залишаються безкарні.

Таку поблажливість, без сумніву, застосовували й до Ітана, розгнузданого менеджера з продажів, про якого вже йшлося у другому розділі. Керівництво не планувало звільняти цю «зірку», що принижувала колег, але, зрештою, очільникам набридли інтриги Ітана, і вони вирішили задокументувати витрати на його агресивні й необачні дії та стягнути їх із бонусу цього паскудника. Однак топ-менеджмент компанії і надалі не вживав жодних заходів проти мудаків. Організації, схильні до звеличення зарозумілих негідників, наприклад, спортивні команди, можуть навіть опинятися в кризовій ситуації, коли суперзіркові тренери чи гравці стають настільки деструктивними, що їх карають і звільняють.

Скажімо, те, що сталося з Бобом Найтом, легендарним тренером баскетбольної команди університету Індіани. Зрештою президент університету Майлс Бренд у вересні 2000 року після інциденту зі студентом на ім’я Кент Гарві звільнив Найта. Як повідомляється, Гарві прогулювався студмістечком і, побачивши тренера, гукнув: «Гей, Найте, як справи?». Студент стверджував, що Найт грубо вхопив його за руку і вилаяв за погані манери. Натомість Боб Найт запевняв, що студент перебільшує цю ситуацію. Однак президент університету оголосив, що баскетбольного тренера звільнено за «приклад неприйнятної поведінки». Бренд назвав Найта «зухвалим і ворожим» і заявив, що той демонстрував «постійне небажання» працювати в межах засадничих стандартів їхнього навчального закладу. Керівники університету Індіани терпіли витівки Найта протягом десятиліть. Його не звільнили навіть 1997 року після звинувачення у тому, що він під час тренування душив одного зі своїх гравців (це було зафіксовано на відеоплівці й показано телеканалом «Сі-Ен-Ен / Спортс іллюстрейтед» у березні 2000 року). Але зараз адміністрація університету донесхочу наситилася шкодою, заподіюваною репутації навчального закладу спалахами гніву Найта, і нарешті виставила його за двері.

У 2005 році Террелл Овенс, гравець команди з американського футболу «Філадельфійські орли», заплатив за свою зарозумілість, невпинне поливання брудом товаришів по команді (він публічно звинуватив «утомленого» квотербека Донована Макнабба у поразці команди в Суперкубку 2005 року) і очевидну нездатність контролювати свій гнів (зокрема, йдеться про бійку з функціонером команди Г’ю Дуґласом). Наприкінці 2005 року керівництво «Філадельфійських орлів» тимчасово відсторонило його від тренувань за «поведінку, яка шкодить команді», і дало ясно зрозуміти, що не бажає його повернення. Натомість Овенс намагався вигородити себе, стверджуючи, що був зневірений через те, що відчував «неповагу» з боку товаришів по команді.

Таким людям, як Овенс і Найт, довго майже все сходить з рук, бо, принаймні у Сполучених Штатах, ми охоче сприймаємо кліше на зразок: «Лише перемога, і ніщо інше» та «Друге місце дістається першому переможеному». Насправді ж Найта незабаром найняли тренувати баскетбольну команду Техаського університету, а Овенс уклав контракт з «Далласькими ковбоями» на 25 мільйонів доларів, разом з бонусом за підписання у розмірі 5 мільйонів доларів. Як сказав мені один топ-менеджер і венчурний капіталіст, неписаним стандартом в американському спорті, бізнесі, медицині й науковому співтоваристві є така аксіома: «Що частіше ти маєш рацію і виграєш, то більшим мерзотником можеш бути». Він стверджував, що хоча в більшості організацій бути мудаком — це недолік, що злостивість і сварливість вважають вадами характеру, однак таке сприймають толерантно, якщо люди дуже талановиті й розумні, коли складно знайти їм заміну, а також якщо вони від природи наділені вищими шансами на успіх, ніж прості смертні. «Надзвичайний талант» — це універсальне виправдання для того, щоб терпіти цих деструктивних негідників, потурати їм і підлещуватися до них. Наш суспільний стандарт, схоже, має такий вигляд: «Якщо ви дійсно великий переможець, вам зійде з рук те, що ви дійсно великий мудак».

Щоправда, у цьому немає жодної потреби. Найбільш ефективні й цивілізовані організації, які я знаю, не шанують, а навпаки, карають і звільняють мерзотників без краплі співчуття. Як висловилася Шона Браун, старший віце-президент із бізнес-операцій «Ґуґла», її компанія діє під гаслом «Не будь злюкою», в такий спосіб зробивши «Ґугл» тим місцем роботи, де просто недоцільно поводитись як мудак.

Шона Браун зізналася, що в «Ґуґлі» є люди, які можуть підпадати під моє визначення мудака, але компанія працює над виявленням їх ще під час найму на роботу. Крім того, злостиві люди отримують низькі оцінки продуктивності праці, і їх не просувають на керівні посади. Також у «Ґуґлі» нульова терпимість до мудаків, яких я називаю запеклими (Шона висловлюється ввічливіше, та саме їх вона й мала на увазі).

У застосуванні правил проти мудаків деякі компанії просунулися ще далі. Енн Роудс багато років очолювала відділ кадрів авіакомпанії «Південно-західні авіалінії» і була засновником та керівником відділу людських ресурсів у «ДжетБлу ейрвейз». Вона сказала, що в обох компаніях не просто невигідно бути сертифікованим мудаком, а що працівникам це не минулося б так просто, бо «там для них немає місця, щоб сховатися». Уже під час першого року роботи в авіакомпанії «ДжетБлу» Енн зрозуміла, що «невідповідність рівневі корпоративної культури» (а особливо погане ставлення до колег, клієнтів і компанії загалом) була головним показником поведінки, на підставі якої звільняли працівників. «Південно-західні авіалінії» завжди наголошували, що людей «наймають і звільняють за їхню поведінку». Герб Келлегер, співзасновник і колишній генеральний директор «Південно-західних авіаліній», окреслив, як це працює: «Один із наших кандидатів на посаду пілота дуже недоброзичливо повівся з секретарем, і ми одразу ж відмовили йому. Неможливо ставитися до людей неприязно й одночасно бути тим типом лідера, який нам потрібний». Енн додала: «Ми не дозволяємо так чинити з нашими людьми; вони не заслуговують на це. Люди, які працюють у нас, не мають права на зловживання».

В організаціях, які найбільш нетерпимі до негідників і найефективніші у запровадженні правила «мудакам тут не місце», «продуктивність працівника» і «ставлення до інших» — далеко не різні речі. Такі фрази, як «талановитий мерзотник», «блискучий покидьок» або «мудь-суперзірка», тут вважаються оксиморонами. З тимчасовими мудаками розправляються негайно: вони швидко починають розуміти (або їм вказують), що дискредитують себе, тож відкидають свою злостивість, перепрошують і працюють над тим, щоб змінити поведінку, а не намагаються виправдати чи прикрасити свої вчинки. А от сертифікованих мудаків не ігнорують. Їм не пробачають щоразу. Тож або вони змінюються, або ж їм вказують на двері. В організаціях, де я хотів би працювати, таких осіб вважають некомпетентними, навіть якщо вони виконують свою роботу добре (або й надзвичайно добре), але повсякчас принижують інших.

Оприлюдніть правило та поширюйте його — словами й особливо вчинками

Більшість організацій, особливо великих, видають службові інструкції, що нагадують цензуровані версії правила «мудакам тут не місце». Деякі з них посилюють інформаційний меседж таких приписів, поширюючи їх серед працівників (зазвичай разом з переліком інших «основних корпоративних цінностей») і викладаючи їх під час ввідних сесій для новачків. Старші менеджери звичайно говорять про переваги взаємної поваги або інші подібні речі. Деякі керівники та організації навіть озвучують версію правила про мудаків без цензури.

Як уже згадувалося на перших сторінках цієї книги, я і мої колеги відкрито обговорювали це правило на нашій кафедрі в Стенфорді. І деякі читачі мого есе в «Гарвардському бізнес-огляді» писали, що воно стало основою їхнього стилю керівництва. Один із моїх улюблених листів прийшов від Родеріка Геа, генерального директора компанії «Мішн Рідж Кепітал»: «Більшу частину своєї професійної кар’єри я казав усім, хто хотів це почути, що можу працювати з людьми майже будь-якого типу, за винятком мудаків. Насправді я завжди використовував саме це слово. І хоча я безмежно вірю в терпимість і справедливість, утім ніколи не пробачав і не був поблажливий до тих, хто без належної поваги ставиться до людей навколо».

Деякі організації підтверджують, що правило про мудаків — це основа їхньої корпоративної культури. В огляді на веб-сайті http://www.emplawyernet.com повідомлялося, що «Макдермотт Віл і Еморі», міжнародна юридична фірма зі штаб-квартирою в Чикаґо, має освячене десятиліттями правило «мудакам тут не місце», яке встановлює, що «не дозволяється кричати на секретаря або один на одного». Спеціалісти зі зв’язків з громадськістю компанії «Макдермотт» у розмові зі мною наголошували, що це радше неписане, ніж офіційне правило, щоправда визнавали, що партнери фірми протягом багатьох років схвалювали дотримання цього правила. Або розгляньмо «Саксес факторс», фірму зі штаб-квартирою в Сан-Матео, штат Каліфорнія, що розробляє програмне забезпечення для управління людськими ресурсами. Її генеральний директор Ларс Далґаард сказав мені, що основною цінністю компанії є «повага до особистості, але не до мудаків. Природно мати одного такого в організації, однак важливо не бути цим одним». Він додав, що це правило має «недвозначне тлумачення, і всі співробітники підписують контракт, який зобов’язує їх не бути такими», оскільки «мудаки знижують продуктивність».

Подібним чином ставилися до мерзотників й у канадській компанії «Еппл бокс продакшнс», яка згодом розпалася. Однак упродовж дванадцяти років, коли вона випускала один за одним успішні телевізійні рекламні ролики, це правило було основним принципом її роботи. Виконавчий продюсер «Еплл бокс» Дж. Дж. Лайонс розповідав галузевим журналам, що «всередині компанії і в роботі з зовнішніми партнерами нам подобається оточувати себе приємними людьми». Також він додав: «У нас існує внутрішнє правило, щось на зразок девізу “мудакам тут не місце”. Якщо режисер або продюсер — мудак, ми не працюватимемо з ним». Коли ж у Лайонса поцікавилися причиною такої думки, він відповів: «Життя занадто коротке». Я лише додам: «Амінь». Будь-які коментарі зайві.

Багато організацій формулюють це правило більш ввічливо. У компанії «Плант і Моран», яка 2006 року посіла дванадцяте місце у рейтингу «100 найкращих компаній-роботодавців» журналу «Форчун», зазначають: «Мета нашої бухгалтерської фірми — робочий колектив, вільний від негідників. Тож ми заохочуємо персонал жити за цим золотим правилом». Річ Річчі, головний операційний директор «Барклайс капітал», сказав журналу «Бізнесвік», що особливо у виборі керівників вони дотримуються «правила не наймати і не терпіти жодного негідника». «Бізнесвік» прокоментував це так: «Розумникам, які своєю неприйнятною поведінкою налаштовують колег проти себе, наказують змінитися або залишити компанію». І в «Ксилінкс», фірмі, яка випускає напівпровідникові прилади, існує правило, що «співробітники мають поважати і підтримувати один одного, навіть якщо дехто з колег не викликає симпатії».

Або візьмімо до прикладу «Менс верхаус», найуспішнішу компанію з продажу чоловічих костюмів у Сполучених Штатах: вони сповідують вражаючу і найдосконалішу філософію, яку я будь-коли бачив. Розгляньмо деякі з принципів компанії: «Кожна людина заслуговує на справедливе ставлення. Якщо проблема в лідерах команд, ми цікавимося думкою підлеглих цих лідерів, щоб донести до них інформацію або передати її вище по вертикалі управління, без загрози відплати за відвертість»; «вигляд магазину і знання продукції, безумовно, важливі, але комфорт і задоволення клієнта під час покупок залежить від дечого іншого: персонал нашого магазину має почуватись емоційно наснаженим і непідробно щирим під час спілкування з потенційними покупцями». І ось найбільш відповідний правилу «мудакам тут не місце» принцип: «Ми одразу ж реагуємо, якщо будь-який співробітник принижує іншого, незалежно від посади. Таким чином ми демонструємо, що цінуємо всіх наших працівників».

Однак якими чудовими не були б ці принципи, одне лише розміщення їх на стіні чи веб-сайті або обговорення — марні дії самі по собі. Адже якщо правила регулярно порушуються, а заходів для впровадження їх у життя не вживають, ці порожні слова гірше, ніж даремні. Разом із Джеффом Пфеффером я вивчив такий досвід про порожні балачки під час написання книжки «Прірва між знанням і ділом» про те, чому керівники і компанії іноді кажуть розумні речі, утім не можуть їх втілити, і як подолати цю доволі поширену недугу. Таку перешкоду для реальних дій ми називаємо «пасткою мудрих розмов». Так група наших студентів на прикладі відомої фірми, що займається цінними паперами, дослідила три принципи її роботи, які постійно обговорювалися й публічно декларувалися топ-менеджментом: повага до особистості, командна робота і добросовісність.

Дослідження виявило, що компанія послідовно ставилася до молодих співробітників, званих «аналітиками», з неповагою і недовірою, що завдавало регулярної шкоди фірмі. Аналітиками були найуспішніші бакалаври з найкращих університетів, прийняті на роботу на кілька років до повернення в університет для отримання ступеня магістра бізнес-адміністрування (МБА). Через обрáзи і недовіру, які були змушені терпіти аналітики, а також нудну роботу — єдину, яку їм довіряли виконувати, після отримання МБА мало хто повертався працювати на цю фірму, хоча вище керівництво й прагнуло домогтися «високого коефіцієнта повернення». Більше того, колишні аналітики розповідали своїм однокурсникам із МБА про свій негативний досвід, що призводило до утруднення і здорожчання зусиль фірми з найму новачків. Студенти, які проводили це дослідження, зробили такий висновок: «Схоже, дії замінили словами».

Написання, декларування і повторення слів про ставлення до людей з повагою за одночасної демонстрації та заохочення протилежної поведінки — це навіть гірше, ніж просто даремні дії. Крім доведеної фактами шкоди у випадках, коли свавільники виходять з-під контролю, організацію та її лідерів на додаток вважають лицемірами, які заохочують цинізм і зневагу. Розгляньмо серію статей про «Холланд енд Найт», опублікованих у газеті «Санкт-Петербург таймс» 2005 року. Представники цієї фірми зі штатом у 1300 юристів якось похвалялися в засобах масової інформації своїм правилом «Негідникам тут не місце». Оприлюднені газетою історії свідчили, що всередині компанії зчинився скандал після того, як керівний партнер Говелл Мелтон-молодший відхилив рекомендацію комітету з внутрішнього контролю фірми застосувати до партнера Дуґласа Райта (з підрозділу в місті Тампа) суворе покарання за порушення правил компанії, що стосуються сексуальних домагань. Натомість Мелтон оголосив Райту догану. А за кілька місяців він підвищив Райта до третьої за рангом посади згідно з корпоративною ієрархією.

За інформацією «Таймс», це підвищення сталося навіть в умовах «пріоритетного відсіювання егоїстичних, зарозумілих і зневажливих адвокатів» із метою забезпечення дотримання правила «негідникам тут не місце». Утім Райт просунувся кар’єрними щаблями, незважаючи на те, що дев’ять жінок-адвокатів із підрозділу компанії в місті Тампа звинуватили його в сексуальних домаганнях. А газета «Дейлі бізнес рев’ю» повідомляла, що «Райт тогоріч улітку навіть отримав особисту догану, у якій йому заборонялося просити жінок в офісі помацати його біцепси. Йому також наказали припинити коментувати їхній одяг та сексуальне життя й утриматися від будь-якої помсти жінкам, які на нього поскаржилися».

За інформацією «Таймс», опісля того, як Мелтон призначив Райта на керівну посаду, в пресу просочилася службова записка з електронної пошти на сім сторінок, яку написав Чарльз Д. Найт, партнер із підрозділу в Чикаґо. Найт скаржився, що «Холланд енд Найт» не вдалося відсіяти всіх мерзотників, і нарікав: «На жаль, виявляється, деякі з них навіть успішно дісталися найвищого рівня керівництва фірмою».

Звісно ж, оскільки ми не перебували всередині цієї фірми і мали лише відгуки в пресі, доцільно прийняти ці «факти» з недовірою. Однак схоже на те, що цей витік інформації не був єдиним окремим інцидентом, адже інший партнер «Холланд енд Найт» Марк Стенґ написав відкритого листа в «Таймс».

У цьому листі Стенґ вибачився перед «хоробрими жінками з підрозділу… в Тампі» й висловив свою «відразу» до того, як до них там ставилися.

«Холланд енд Найт» спочатку розкритикували цей витік інформації, стверджуючи, що він «безвідповідально і несправедливо ставить під сумнів репутацію одного з найкращих партнерів фірми». Своєю чергою Дуґлас Райт в інтерв’ю ЗМІ зауважив: «Я однозначно заперечую, що сексуально домагався будь-яких осіб у компанії». Він стверджував, що просив як чоловіків, так і жінок помацати його біцепси, а отже, «ставився до всіх однаково». Однак після того, як у «Санкт-Петербург таймс» з’явилися негативні статті, Райт пішов у відставку з керівної посади, щоправда так і лишився партнером фірми. Незалежно від того, що саме відбулося в «Холланд енд Найт», публічні заяви про те, що фірма відсіює нешанобливих адвокатів, мали зворотний ефект для іміджу компанії та обурили принаймні декого з партнерів, позаяк виявилося, що правило «негідникам тут не місце» було лишень лицемірною риторикою.

Натомість «Південно-західні авіалінії» завоювали схвальні відгуки в пресі та лояльність співробітників, демонструючи послідовну нетерпимість до хамів і навіть до працівників, які поводилися надто холодно та непривітно, щоб відповідати стандартам корпоративної культури. «Південно-західні авіалінії» намагаються відсіювати не лише відкрито ворожих людей, а й навіть холодних і недружніх у ставленні до пасажирів та колег по роботі. Енн Роудс розповіла мені про менеджера компанії, який не був відверто злостивий, однак непривітно й нетерпляче ставився до людей. Він зізнався Енн: «Я не впевнений, чи зможу тут працювати. Я хочу просто працювати з цими людьми, а не дружити з ними». Енн доклала чимало зусиль, щоб найняти його, адже він був висококваліфікованим спеціалістом і не мав браку пропозицій від працедавців. Та вона зрозуміла, що він не вписується в корпоративну культуру «Південно-західних авіаліній», тож дала пораду, що той, можливо, буде щасливішим в іншому місці. Й за кілька місяців по тому він звільнився, перейшовши на роботу до іншої авіакомпанії.

Додайте правило до порядку прийому на роботу та звільнення з неї

Тож, як бачимо, досвід роботи з персоналом авіакомпаній «Південно-західні авіалінії» і «ДжетБлу» підказує, що правило «Мудакам тут не місце» необхідно ввести у корпоративний порядок прийому на роботу та звільнення з неї. Наприклад, юридична фірма «Перкінс Кво» із Сіетла декларує правило «не допускати присутності мерзотників» і працює, спираючись на нього, що допомогло їй четвертий рік поспіль потрапити до рейтингу «100 найкращих компаній-роботодавців» журналу «Форчун» 2006 року. Розгляньмо, як компанія застосовує це правило під час прийому на роботу. Одного разу Боб Джайлс і Майк Рейнваан, партнери «Перкінс Кво», ледь не спокусилися найняти «чудотворця» з іншої фірми, що був відомий своїми талантами залучати нових клієнтів і підвищувати прибутки. Проте вони зрозуміли, що таким чином порушать своє правило: «Ми поглянули один на одного та промовили: “Ну й паскуда”. Щоправда, ми використали інше слово». Рейнваан підтвердив, що слово, яке вони насправді вжили, було «мудак», як це зазвичай і трапляється в таких випадках.

«IДEO», одна з найуспішніших інноваційних фірм у світі, також наполегливо відсіює гнобителів і чваньків. Багатьом кандидатам надають пропозиції про прийом на роботу лише після випробувального терміну, впродовж якого вони в реальних робочих умовах уже продемонстрували, що не є мудаками. І якщо кандидати раніше не стажувалися в «IДEO», компанія не поспішає наймати їх, щоб мати час відфільтрувати мудаків. Співробітник компанії Дієґо Родріґес пояснює:

1. Ми дуже цінуємо рекомендації людей, яким довіряємо. Ми також заохочуємо співробітників викладати в університеті та відстежувати, як кандидати на роботу вправляються із завданнями в аудиторії, особливо в командах, які отримали завдання якісно й оперативно виконати роботу. Ми не вважаємо, ніби є щось неправдиве в надісланих нам резюме, але реальні рекомендації насправді безцінні!

2. Ми намагаємося відбирати кандидатів за професійною компетентністю ще до того, як люди переступають поріг компанії. Тож під час співбесіди ми можемо більше зосередитися на особистісних якостях претендента (або їх відсутності).

3. Опісля того, як кандидат переступив наш поріг, він, імовірно, матиме співбесіди з великою кількістю людей — набагато більшою, ніж вважається «раціональним» за корпоративними стандартами більшості організацій. Разом із ними кандидат обійде наші офіси, пообідає, поспілкується та відповість на їхні запитання. Також він матиме змогу поставити свої. А ще здобувач посади візьме участь у виконанні дизайнерських завдань. Усе це сприятиме створенню відчуття спільної «відповідності».

4. Кожен кандидат матиме співбесіду з людьми, які обіймають вищі й нижчі від нього посади та рівні з ним. Навіть люди, безпосередньо не пов’язані з його професійною діяльністю, братимуть участь у співбесіді. Таким чином, якщо кандидат отримає роботу, то відчуватиме, що прийняти його згодилася вся компанія, а не лише один конкретний менеджер з високим статусом, який, між іншим, може бути або не бути повним мудаком. Цей метод також стримує розмноження мудаків, відповідальних за прийом на роботу. Мудаки зазвичай схильні триматися разом, і якщо вже вони приклеїлись один до одного, їх нелегко відокремити.

Вирішальне значення має останній пункт, про який розповідає Дієґо Родріґес. Дослідження співбесід і рішень із прийому на роботу показують, що спеціалісти з підбору персоналу мають тенденцію наймати кандидатів, які мають вигляд і поводяться так само, як їхні найулюбленіші особи на планеті — вони самі. Професорка Гарвардської школи бізнесу Розабет Мосс Кантер називає це «гомосоціальним відтворенням». За її словами, процес найму (ненавмисно) призводить до того, що більшість організацій «залучають до своїх рядів клонів». Унаслідок цього мудаки розмножуватимуться, як кролики.

Наймаючи нових співробітників, менеджери з персоналу відтворюватимуть себе, і найближчим часом, як каже Дієґо, ваша організація матиме групи, де домінують мудаки, які згодом почнуть боротьбу з іншими групами або, ще гірше, отримають владу і поширюватимуть свою отруту скрізь. «IДEO» бореться з цією тенденцією, визначивши відповідальною за ухвалення рішень з прийому на роботу ширшу групу співробітників. І це добре спрацьовує, адже кількість мудаків у цій групі дуже мізерна.

Для більшості компаній досить важко опиратися спокусі найняти деспотів, які мають вигляд осіб, що приноситимуть великі прибутки. Ще важче керівникам змусити себе вигнати деструктивних негідників, які вже нагребли купи готівки для компанії. Компанія «Менс верхаус» — приклад того, як підкріпити розмови реальними діями. Її генеральний директор Джордж Ціммер й інші керівники більше роблять, аніж розмовляють про важливість взаємної поваги у ставленні до колег по роботі. Тому в командах із продажів вони створюють позитивну атмосферу, що тішить кожного клієнта, а також сприяє загальному успіху магазину. «Менс верхаус» виходить за рамки розміщення на своєму веб-сайті заяв на зразок: «Найуспішніші працівники покладаються на своїх товаришів по команді, які підтримують їх у наданні якісних послуг клієнтам. Ось чому ми прагнемо створити взаєморозуміння в команді, коли ухвалюємо рішення з найму, переведення чи просування співробітників».

Розгляньмо один із прикладів того, як Джордж Ціммер продемонстрував, що це відбувається не лише на словах. Одного з найбільш успішних продавців компанії (за часткою в загальному обсязі продажів) звільнили, коли після численних бесід із ним і попереджень від керівництва він, як і раніше, відмовлявся визначати свою власну продуктивність частково на основі продуктивності своїх колег і всього магазину. В процесі написання книги «Прірва між знанням і ділом» ми з Джеффом Пфеффером довідалися, що цей продавець «крав» клієнтів у своїх колег, паплюжив корпоративну культуру фірми і відкрито виступав проти ідеї допомагати колегам у роботі з «їхніми» клієнтами. Рішення звільнити цього працівника довело, що «Менс верхаус» дійсно дотримується своїх принципів шанобливого ставлення працівників один до одного. Також з’ясувалося, що звільнення цієї егоїстичної і нетовариської «суперзірки» принесло фінансові вигоди, адже після того, як він залишив компанію, загальний обсяг продажів у магазині збільшився майже на 30 відсотків. Хоча жоден окремо взятий продавець не досягнув такого самого обсягу продажів, як звільнена «зірка», згодом магазин продемонстрував кращі показники. Судячи з усього, через неконструктивне суперництво і неприємний досвід клієнтів, спричинені цим негідником, найгірші якості проявилися також в усіх його колег.

Я також виявив випадки, коли в рамках ґрунтовного вивчення підірваної корпоративної культури топ-менеджмент кардинально очищав організацію від таких покидьків. Старший виконавчий директор однієї з фірм, що входять до рейтингу «500 найкращих компаній США», складеного журналом «Форчун», розповів мені, як на початку 1990-х років новий генеральний директор, щойно обійнявши посаду в цій фірмі, одразу ж оперативно розгорнув кампанію зі звільнення близько двадцяти п’яти злостивих керівників. Новий керівник був рішуче налаштований позбутися цих «знаних мудаків», бо вони створили «атмосферу страху», яка перетворила компанію на місце, де «робота не приносила задоволення й неприязно ставилися до клієнтів». Старший виконавчий директор пригадав: «Це було так, ніби він намалював плакати “розшукуються мудаки” і наліпив на них фотографії цих двадцяти п’яти менеджерів». І «хоча він хотів вишикувати їх у ряд і звільнити всіх одним махом», генеральний директор використав систему оцінки продуктивності, щоб методично відсторонити людей із «розстрільного списку», розтягнувши цей процес на два роки. Ця чистка стала наріжним каменем зміни корпоративної культури, яка «вдихнула людяність у бізнес як для працівників, так і для клієнтів» і допомогла їм викоренити «також багато інших шкідливих звичок, як-от страх експериментувати з новими ідеями». І хоча я не маю права розкривати назву цієї компанії, можу сказати вам, що протягом минулого десятиліття вона із середнячків перетворилася на одну з найуспішніших фірм у своїй галузі.

Після такого очищення, незважаючи на кількість звільнених осіб, коли деспот нарешті залишає стіни компанії назавжди, її співробітники одразу ж відчувають полегшення. Коли я запитав Енн Роудс про її досвід роботи з «витіснення» цих покидьків, вона зауважила, що всюди, де працювала, зокрема й в авіакомпаніях, банках і готелях, опісля таких звільнень відбувалася низка передбачуваних подій. Для початку, хоча ці рішення майже завжди тяжко ухвалюються і часто гаряче обговорюються, поліпшення настільки очевидне і раптове, що всі кажуть: «Чому ми так довго чекали? Ми мали би зробити це раніше». Енн додала, що люди, які були на межі звільнення з компанії, зрештою лишаються, і пошук новачків для приєднання до колективу полегшується. І, як доводить приклад «Менс верхаус», Енн також підкреслила, що мерзотники, яких вважають настільки цінними, що «ви не можете дозволити собі втратити їх», виявляються не такими вже й важливими, й інші цілковито їх замінюють. Енн додала цікавий факт: людина, яка приходить на місце негідника, опиняється у вигідній позиції, бо «якщо ви добрі до всіх», люди будуть такі щасливі бачити вас замість того попереднього злого тирана!

Застосовуйте правило до споживачів і клієнтів

Організації, що серйозно ставляться до дотримання правила «мудакам тут не місце», застосовують його не лише до працівників, а й до споживачів, клієнтів, стажерів і всіх, із ким стикаються по роботі. Вони застосовують це правило до всіх, тому що їхні люди не заслуговують на образи. Споживачі (чи платники податків) не для того платять скажені гроші, щоб терпіти приниження від негідників чи ставати свідками їхніх ницих учинків, і якщо постійна злостивість від будь-якої групи залишається неконтрольованою, це створює атмосферу неповаги, яка заражає всіх довкола. Покійний Джо Ґолд, засновник мережі «Голдс джим», що наразі налічує понад 550 тренажерних залів у 43 країнах, застосовував варіант цього правила до споживачів. Він не пом’якшував слів: «Кажучи по-простому, ви підтримуєте функціонування тренажерної зали так само, як підтримуєте функціонування вашого будинку. Тримайте її в чистоті й у належному функціональному стані. Не впускайте в неї жодних негідників. Члени клубу мають платити вчасно, а якщо вони плетуть вам сухого дуба, витурюйте їх». Ґолд застосовував це правило до споживачів відтоді, як відкрив свою першу тренажерну залу за квартал від Максл-Біч у Веніс-Біч, штат Каліфорнія, і серед його перших клієнтів був Арнольд Шварценеггер, який сім разів завойовував титул «Містер Олімпія».

Авіакомпанії «ДжетБлу» і «Південно-західні авіалінії» висловлювалися не так колоритно, як Ґолд, проте аналогічне правило застосовували до пасажирів. Ліббі Сартейн, колишній віце-президент із питань HR компанії «Південно-західні авіалінії» пояснила: «Відділ зв’язків із клієнтами надсилав листи тим клієнтам, які ображали наших співробітників або брехали у своїх скаргах, інколи висловлюючи прохання не користуватися рейсами “Південно-західних авіаліній“ у майбутньому». На підтвердження своїх переконань керівники цих компаній також вживали відповідних заходів. Одного дня, коли Енн Роудс та інший керівник «Південно-західних авіаліній» були у відрядженні, вони стали свідками того, як пасажир сварився з працівниками компанії на стійці реєстрації. Цей клієнт лаявся, кричав і загрозливо перехилявся через стійку. Колега Енн підійшов до стійки і сказав цьому шибеникові, що всі будуть щасливіші, якщо він скористається рейсом іншої авіакомпанії, і що персонал «Південно-західних авіаліній» не заслуговує на таке ставлення. Потім він відвів «розгніваного мерзотника» до каси іншої авіакомпанії та купив йому квиток.

Цікавий нюанс у правило про мудаків додає інформація про те, як співробітники поліції вправляються зі злочинцями і цивільними особами. Джон Ван Маанен, професор Массачусетського технологічного інституту, понад рік працював над ґрунтовним антропологічним дослідженням полісменів у великому місті. Він відвідував поліцейську академію і разом із поліціянтами провів кілька місяців на патрулюванні, щоб вивчити їхню роботу. Ван Маанен у своїй статті «Мудак» (рідкісна наукова стаття, яка використовує це слово з п’яти букв) повідомляє, що полісмени швидко починають усвідомлювати неможливість зупинити всіх злочинців, тож вони зосереджуються на затриманні найзлісніших порушників, насильників і розпусників. Ветеран-поліціянт сказав Ван Маанену: «Я вважаю, що насправді наша робота зводиться до того, щоб не дозволяти мудакам захопити місто. Я маю на увазі тих гімнюків, які намагаються довести, що можуть пригноблювати всіх навколо. Це мудаки, з якими ми мусимо мати справу і яких повинні контролювати під час патрулювання. Вони тут поводяться так, що порядним людям живеться нелегко. Ви вивчаєте більшість із того, що ми робимо, а це не що інше, як контроль мудаків».

Ван Маанен також зазначив, що коли громадяни ставали розгніваними або дошкульними, полісмени вважали, що вони заслуговують на звання мудака, тож навсібіч роздавали покарання — від штрафних квитанцій за порушення правил дорожнього руху до грубої поведінки та навіть (хоча це й незаконно) часткового застосування фізичної сили. «Кримінальні історії», які розповіли полісмени, дозволяють зрозуміти, як громадянин може отримати тавро мудака:

Полісмен водієві, зупиненому за перевищення швидкості: Водійські права, будь ласка?

Водій: Чому, чорт забирай, ви чіпляєтеся до мене?! Ідіть шукаєте справжніх злочинців!

Полісмен: Тому що ви — мудак, ось чому. Але я не знав про це, поки ви не відкрили рота.

«Голдс джим», авіакомпанії «Південно-західні авіалінії» і «ДжетБлу» та поліційні відділки — усі вони працюють з дуже різною клієнтурою, та наше правило корисне для всіх тих видів організацій, прикладом яких вони є, оскільки це правило допомагає їхнім співробітникам стримувати поширення образ і наруги або, у випадку поліції, може принаймні дати їм змогу зупинити буяння найгірших її проявів на вулицях.

Відмінності в статусі й владі: причина багатьох бід

У багатьох організаціях керівникам не лише платять більше, ніж іншим співробітникам, вони також насолоджуються постійною повагою і нестримним підлабузництвом. Величезна кількість досліджень і сотні наукових робіт доводять, що люди після свого призначення на владні посади починають більше говорити, приймати те, що необхідно лише їм, ігнорувати те, що кажуть або хочуть інші, не звертати уваги на те, як менш впливові люди реагують на їхню поведінку, діяти більш грубо й узагалі сприймати будь-які ситуації чи людей як засоби для досягнення власних цілей. Окрім того, перебування на владних посадах спонукає їх не помічати того факту, що вони поводяться як негідники.

Дебора Ґрюнфельд, моя колега зі Стенфорду, багато років вивчала і класифікувала наслідки призначення людей на посади, де вони можуть мати владу над підлеглими. Думка про те, що влада розбещує людей і примушує їх діяти так, ніби правила існують не для них, а лише «для маленьких людей», була надзвичайно поширена. Проте Ґрюнфельд підсумовує, як навіть мізерні та банальні переваги владних повноважень можуть украй швидко змінити спосіб мислення й учинки людей, до того ж, переважно на гірше. Так, в одному експерименті студентські групи з трьох осіб обговорювали довгий список спірних соціальних питань (як-от аборти та забруднення довкілля тощо). Один із членів групи (обраний довільно) обіймав високу керівну посаду та міг оцінювати рекомендації, надані двома іншими членами. За півгодини експериментатор приносив тарілку з п’ятьма булочками. «Впливовіші» студенти частіше схилялися до того, щоб узяти другу булочку, пережовували її з відкритим ротом, впускаючи крихти на свої обличчя і столи.

Цей нехитрий експеримент насторожує мене, оскільки показує, що навіть мізерна перевага у владі мотивує звичайних людей хапати ласощі для себе і діяти по-свинськи. Лишень замисліться про можливості, що дарує висока посада, на якій за будь-яких обставин щороку ви день у день отримуєте левову частку ласих шматків (не лише більшу оплату, а й кращі апартаменти у фешенебельних готелях, харчування в найкращих ресторанах, подорожі бізнес-класом у той час, як ваші підлеглі летять в економ тощо), і лише деякі люди сумніваються в тому, чи заслуговуєте ви на всі ці привілеї. Та якщо вони навіть і скаржаться, ви «захищені» заступниками чи помічниками, які швидко переконають вас, що ці невдячні скиглії просто не відають, про що говорять.

Я був об’єктом такої хамської поведінки кілька років тому. Це було під час обіду з генеральним директором високоприбуткової компанії, щойно визнаним одним із найкращих корпоративних лідерів за версією відомого ділового журналу. Він поводився з нашою маленькою групою з чотирьох чи п’яти професорів (усі — професіонали віком за п’ятдесят) так, наче ми наївні та нетямущі діти. Хоч і теоретично, та все ж він був нашим гостем, утім саме він вказував нам, де сісти і коли можна говорити (він переривав кількох із нас на півслові, щоб сказати, що почув уже достатньо чи що його не обходить сказане нами), критикував їжу, яку ми замовили («Від цього ви погладшаєте»), й узагалі усіма способами виказував, що саме він був нашим господарем і командиром і що наше завдання — зосередитися на задоволенні його забаганок.

Найприкрішим у цьому випадку було те, що, як і засвідчують дослідження владних повноважень, цей генеральний директор, схоже, абсолютно не помічав, що знущається з нас і що ми ображені. Він був навдивовижу щирий у досягненні своєї мети вичавити із нас якнайбільше самоповаги. Він також продовжував приписувати собі низку досягнень, не згадуючи внесок у це інших людей. Такі дії узгоджуються з висновками досліджень, що впливові люди сприймають інших як засоби для досягнення своїх цілей, одночасно приписуючи собі надмірні заслуги в високих досягненнях, які трапляються з ними і їхніми організаціями. Кожен із нас почувався пригніченим і роздратованим цим людожером, утім ніхто не скаржився йому, не кажучи про те, щоб відкрито постати проти нього. Один із членів нашої групи кілька разів майже втрачав самовладання, проте мав достатньо «здорового глузду», щоб принагідно просто відлучатися із зустрічі та, зрештою, пішов із ресторану раніше за інших.

Майже все, що з нами сталося на цьому обіді, нагадує існування у зграї диких бабуїнів. Біологи Роберт Сапольський і Ліза Шеа з 1978 року спостерігали за зграєю диких бабуїнів у Кенії. Учені назвали їх «зграєю сміттєзвалища», оскільки ці ссавці добували більшу частину їжі зі сміттєвої ями біля будиночка для туристів. Однак на початку 1980-х років не кожен бабуїн міг їсти з ями: агресивні самці з високим статусом у зграї не дозволяли самцям з нижчим статусом чи будь-яким самицям їсти відходи. Впродовж 1983–1986 років споживання зараженого м’яса зі звалища призвело до загибелі 46 % дорослих самців зграї. Найбільші і найзлостивіші самці померли. Як і в інших зграях піддослідних бабуїнів, ці найвищі за рангом самці, перш ніж померти, зазвичай переслідували самців з подібним чи нижчим статусом, вони їх били і знущалися з них, а іноді спрямовували свою агресію й на самок.

Та коли самці високого рангу померли, напади нових вожаків бабуїнів різко скоротилися. Здебільшого агресивні напади відбувалися між бабуїнами однакового статусу, лише незначна частина агресії спрямовувалася проти самців нижчого «рангу» і жодного разу — проти самиць. Члени зграї також досить часто вишукували паразитів у шерсті інших бабуїнів і всідалися ближче один до одного, ніж до цього. А зразки гормонів показали, що самці з нижчим статусом переживали менший стрес, аніж підлеглі в інших зграях бабуїнів. Найцікавіше, що ці наслідки зберігалися принаймні до кінця 1990-х років — ще довго після того, як усі первісні «поступливіші» самці померли. Навіть коли самці-підлітки, які виросли в інших зграях, приєдналися до зграї сміттєзвалища, вони теж демонстрували менш агресивну поведінку, ніж в інших зграях бабуїнів. Як висловився Сапольський, «ми не розуміємо механізм передачі, але задерикуваті новачки, очевидно, навчаються: ми тут не робимо таких поганих речей». Таким чином, принаймні за бабуїнськими стандартами, зграя сміттєзвалища розробила і впровадила в життя те, що я назвав би правилом «мудакам тут не місце».

Я не стверджую, що ви позбудетеся всіх альфа-самців у вашій організації, хоч деколи це й спокусливо. Урок від бабуїнів полягає в тому, що коли соціальна дистанція між ссавцями з вищим і нижчим статусом у групі зменшується і вживають заходів для збереження меншої дистанції, члени з вищим статусом із меншою ймовірністю поводитимуться як негідники. Люди-лідери також можуть брати до уваги цей урок, щоб уникнути перетворення на прискіпливих, егоїстичних і нечутливих мерзотників. Незважаючи на всі пастки, деякі лідери залишаються налаштованими на те, щоб сприймати, як люди навколо них насправді почуваються, що їхні співробітники дійсно думають про управління їхньою організацією, як клієнти реально оцінюють продукцію і послуги їхньої компанії. Як вчить нас зграя сміттєзвалища, найголовніше, що роблять ці лідери, — вживають дієвих та послідовних заходів, що пом’якшують, а не посилюють відмінності між ними самими й іншими (як усередині компанії, так і зовні).

Оплата праці — це яскрава ознака владних відмінностей, і безліч досліджень підтверджують, що коли різницю між найвище і найнижче оплачуваними співробітниками в компанії або команді зменшено, відбувається багато гарних речей, зокрема поліпшуються фінансові показники, підвищується якість продукції, удосконалюється ефективність досліджень і, скажімо у бейсбольних командах, покращується співвідношення між перемогами й поразками. Та ідея скорочення різниці в оплаті праці не здобула популярності. Незважаючи на вищезазначені висновки, генеральний директор типової великої корпорації заробляє в понад 500 разів більше, ніж працівник середньої ланки. Однак скорочення цього розриву чітко дає зрозуміти як генеральному директору, так і працівникові середньої ланки, що вони не є суперзірками чи вищими істотами.

Розгляньмо приклад Джеймса Сінеґала, співзасновника і генерального директора «Костко», мережі роздрібних складів-магазинів. Дві тисячі третього року його зарплата становила 350 тисяч доларів, що всього в 10 разів більше, ніж заробляли його кращі працівники на погодинній оплаті, й приблизно вдвічі більше, ніж отримував типовий менеджер магазину «Костко». Компанія також покриває 92,5 % витрат працівників на охорону здоров’я. Сінеґал міг би відхопити собі значно більше ласих шматочків, але він відмовлявся від бонусів у роки з вищими прибутками, тому що «не досягли визначених для себе стандартів», і продавав лише скромний відсоток своїх акцій упродовж довгих років. Навіть комітет із питань оплати і компенсацій «Костко» визнав, що генеральному директорові недоплачують.

Джеймс Сінеґал вважає, що, піклуючись про своїх людей і лишаючись ближче до них, компанія обслуговуватиме клієнтів краще, буде прибутковішою, й усі (зокрема й акціонери, як і він сам) лишень виграють. Генеральний директор вживає різних заходів зі скорочення «владної дистанції» між ним та іншими співробітниками. Щороку він особисто відвідує сотні магазинів «Костко», постійно перебуваючи серед співробітників під час їхньої роботи, і цікавиться тим, що він може зробити для поліпшення умов для них і клієнтів «Костко». Незважаючи на триваючий скептицизм аналітиків до марнування грошей на утримання робочої сили, прибутки та ціна акцій «Костко» продовжують зростати. Справедливе ставлення до працівників, що важливо, допомагає в інший спосіб. У «Костко» «коефіцієнт втрат» (крадіжки співробітників і клієнтів) становить лише 0,2 %, тимчасом як інші роздрібні мережі за цим показником зазнають збитків, у 10–15 разів більших. Сінеґал просто бачить у цьому правильний підхід до бізнесу, тому що коли ти генеральний директор, то «усі в будь-якому випадку спостерігають за тобою щохвилини. Якщо вони думають, що те, що ти доносиш до них, — фальшивка, вони казатимуть: “За кого він себе має?”».

Сінеґал — той рідкісний топ-менеджер, який може на власному прикладі зменшити соціальну дистанцію між собою й усіма іншими співробітниками компанії. У Сполучених Штатах та інших західних країнах ми завжди намагаємося створити великі відмінності між переможцями, невдахами й аутсайдерами. Утім якщо ви хочете мати менше мудаків і вищу продуктивність компанії, то скорочення розриву між членами вашої організації з найвищим і найнижчим статусом — прямий шлях до успіху. Це не означає, що організації мають прагнути до ліквідації всіх статусних відмінностей між їхніми членами. Навпаки, деякі люди є важливішими для організації, ніж інші, оскільки їх важче замінити або ж вони мають більше необхідних навичок. Статусні відмінності завжди будуть з нами, і навіть в такому місці, як «Костко», генеральний директор Сінеґал усе ще перебуває на вершині піраміди, а хлопець, який підмітає автостоянку, — внизу. Джордж Ціммер — господар становища в компанії «Менс верхаус», а новачок-консультант із продажів має в ній найнижчий статус. Але подивіться на те, як ці та інші лідери діють, щоб побудувати організації з меншою кількістю мудаків і сприяти підвищенню продуктивності. Вони використовують те, що я називаю парадоксом «влада-продуктивність», тобто розуміють, що в їхніх компаніях є і повинна бути ієрархія, однак роблять усе можливе, щоб пом’якшити і зменшити статусні й владні відмінності між членами колективу.

Зосередьтеся на бесідах і взаємодіях

У першому розділі я розповідав про опитування стосовно агресії на робочому місці, проведене в Міністерстві у справах ветеранів США. Воно було частиною великих організаційних змін, спрямованих на зменшення випадків знущань над співробітниками, психологічного насильства й агресії. Ці зміни торкнулися понад 7000 осіб в одинадцяти підрозділах міністерства. Кожен підрозділ мав «ініціативну групу» менеджерів і членів профспілок, які розробили особливу стратегію впливу. Але всі підрозділи об’єднувала основна схожість: працівники дізнавалися про шкоду, спричинену агресією, застосовували рольові ігри, щоб «побути в шкурі» свавільників і жертв, та обговорювали свої враження від пережитого. Учасники ініціативної групи і місцеві лідери підрозділів міністерства також виступали з публічною заявою про свою налаштованість на зразкову цивілізовану поведінку. Команди зосередилися на здійсненні невеликих, але позитивних змін у кожному підрозділі. В одному з них менеджери і співробітники працювали над усуненням, здавалося б, незначних образ, як-от люті погляди, перебивання під час розмови й ставлення до людей, як до «порожнього місця», — проявів зневаги, які ще раніше переростали у великі проблеми. В іншому підрозділі вони щоп’ятниці в другій половині дня проводили збори, які називали «розшаруванням». Суть цих зустрічей полягала в заглибленні в маленькі деталі великих проблем, скажімо, обговорення ветеранами тем «що таке бути собою» і «як ви могли б краще допомогти мені».

«Бізнес-результати» цих організаційних змін охоплювали зменшення понаднормових годин і лікарняних, скарг персоналу та часу очікування для пацієнтів. Також декілька підрозділів продемонстрували ознаки підвищення продуктивності. Приміром, на кладовищі в Г’юстоні продуктивність, вимірювана кількістю похоронів на одного працівника, зросла на 9 відсотків. Виявилося також, що зосередження на дрібницях, які робили люди, було, як я сказав би, на диво ефективним методом управління мудаками. Опитування, проведені до впровадження змін (листопад 2000 року) і після них (листопад 2002 року), показали, що ці заходи суттєво вплинули на зменшення проявів знущань: лютих поглядів, лихослів’я, бойкотів, непристойних жестів, криків і підвищення голосу, погроз фізичною розправою та нападок, спалахів гніву, чуток і пліток, сексистських та расистських висловлювань тощо — і становили тридцять два замість попередніх шістдесяти різновидів у всіх одинадцяти підрозділах. Так, на кладовищі Г’юстона співробітники повідомили про зменшення «загальної кількості зареєстрованих актів агресії» на 31 відсоток. Керівник цього проекту Джеймс Скарінджі сказав мені, що станом на 2006 рік більша частина його програм все ще тривала і що супутні проекти виникли в усіх підрозділах Міністерства у справах ветеранів США (кількість службовців якого становить майже 220 000 осіб). Зокрема, одна з цих програм була спрямована на постійне дотримання ввічливості на робочому місці, а інша мала на меті навчити людей, як запобігати тому, щоб невеликі конфлікти не перетворювалися на великі проблеми.

Висновок з цієї найбільшої з-поміж будь-коли впроваджених у Сполучених Штатах програм боротьби зі знущаннями на робочому місці полягає в тому, що дрібні, здавалося б, навіть найпростіші зміни в способі мислення людей, їхніх розмовах і діях можуть у підсумку дати доволі суттєві результати. Як сказав мені Скарінджі, «деякі з нас спочатку були скептично налаштовані, що такі маленькі зміни можуть виправити ситуацію, але факти переконали нас у протилежному».

Навчіть людей сперечатися

Як зазначалося раніше, дотримання правила «мудакам тут не місце» не означає перетворення вашої організації на рай для безконфліктних слиньків. Найкращі команди й організації, а особливо найбільш творчі з них, — це місця, де люди вміють сперечатися. В «Інтел», найбільшому у світі виробнику напівпровідникових приладів, усі штатні співробітники відвідують тренінги з «конструктивної конфронтації», що є відмінною ознакою культури компанії. Керівники та корпоративні тренери підкреслюють, що погані речі трапляються, коли «виграють хами», коли суперечка виражається в особистих нападках, неповазі та грубих залякуваннях. Наслідками цього можуть бути шкідливі явища на зразок «сприйняття лише найгучніших і найпотужніших голосів», «відсутність різноманіття думок», погана комунікація між працівниками, висока напруженість у відносинах, низька продуктивність праці та переконання, що люди спочатку відмовляються жити зі злостивістю, а потім і взагалі залишають компанію. Як пропагує «Інтел», єдине, що може бути гірше за високий рівень конфронтації, — відсутність будь-якої конфронтації взагалі. Отже, компанія навчає співробітників, як знаходити позитивний підхід до людей і проблем, як використовувати аргументи і логіку й атакувати проблеми, а не людей.

Карл Вейк із Мічиґанського університету радить: «Сперечайтеся так, ніби правда за вами; слухайте так, ніби ви помиляєтеся». Це саме те, чого «Інтел» намагається навчити своїх працівників на ввідних лекціях, під час рольових ігор і, що найважливіше, на моделях суперечок менеджерів і керівників. Вони вчать людей, як сперечатись і коли.

Їхнім гаслом є: «Не згоджуйся, а потім виконуй», бо критика заднім числом, скарги та полеміка після того, як рішення вже ухвалили, потребують багато зусиль та уваги, які не дають змогу зрозуміти, чи рішення невдале через погану ідею, чи ідея хороша, але реалізується з недостатньою енергійністю й відданістю. Також людей учать притримувати свої аргументи, поки всі головні факти не взяті до уваги, бо це марнує час, адже оприлюднення своєї позиції на основі неповної інформації призводить до того, що люди захищають і публічно викладають рішення, які, по суті, суперечать найпереконливішим фактам.

Підхід корпорації «Інтел» спирається на низку експериментів і польових досліджень, проведених у школі менеджменту Келлоґґ, бізнес-школі Вортон і Стенфорді, які показують, що руйнівний конфлікт зазвичай «емоційний», «міжособистісний» або «заснований на відносинах», коли люди сперечаються, бо вони зневажають один одного і, в окремих випадках, уже мають попередній досвід спроб зашкодити один одному. Групи, які сперечаються у такий спосіб, є менш ефективними у виконанні як творчих, так і рутинних завдань, а члени цих груп постійно зневірені й деморалізовані. На противагу цьому, як вважають дослідники, конфлікт є конструктивним, коли люди сперечаються про ідеї, а не проблеми особистостей чи відносин. Це називається «конфліктом завдання» або «інтелектуальним конфліктом». Зокрема, Кетлін Ейзенгардт із Стенфорду та її колеги виявили, що конструктивний конфлікт відбувається, коли команди топ-менеджменту «в обговоренні спираються на поточну фактичну інформацію» і «розробляють кілька альтернатив для розширення дебатів». Корисні суперечки такого типу були відмінною рисою команди в науково-дослідному центрі «Ксерокс ПАРК» на чолі з Бобом Тейлором у 1970-ті роки. Тейлору та його підлеглим приписують розробку багатьох технологій, що уможливили комп’ютерну революцію (зокрема, персональний комп’ютер і лазерний друк). Книга Майкла Гілцика «Дилери блискавки: «Ксерокс ПАРК» і світанок комп’ютерної доби» описує стиль керівництва Тейлора так: «Було прийнятно заперечити судження людини, однак не її характер. Тейлор прагнув створити демократію, де ідеї кожного підлягали неупередженому науковому аналізу, зробленому якимось із підрозділів, незалежно від повноважень або рангу їхнього ініціатора».

Стережіться однак, щоб усі ці красиві історії та відкориговані результати досліджень не приховали від вас те, якими безладними і складними можуть бути суперечки з іншими людьми про ідеї, коли ви не дієте як мудак. Я борюся з цією проблемою постійно. Джефф Пфеффер — мій співавтор у більшості досліджень (разом ми написали дві книги і безліч статей) і один з моїх найнадійніших друзів. Ми обидва віримо і кажемо: «що більше сперечаємося, то краще пишемо». Утім, коли Джефф критикує одну з моїх ідей (що трапляється кілька сотень разів на рік), здебільшого моєю першою реакцією є: «от мудак», і я мушу перечекати якусь хвилю, заспокоїтися, а вже потім відповідаю на його аргументи і факти.

Наразі я відчуваю подібні протиріччя у команді стартапу, в якому беру участь в Інституті дизайну Гассо Платтнера в Стенфорді.[5] Це розмаїта група досвідчених дизайнерів, менеджерів, керівників, студентів і традиційних викладачів, таких, як я, котрі намагаються поширювати дизайнерське мислення і розвивати більш творчі й колективні методи викладання навчальних курсів. У нас навіть є терапевт (ми називаємо його «д-психіатр» («d.shrink»)), який приходить на наші зустрічі й допомагає розв’язувати протиріччя та рухатися вперед. Незважаючи на наші спільні цілі, взаємну повагу та допомогу від д-психіатра, у мене було безліч випадків, коли я думав, що був залучений до «конструктивної» конфронтації, а згодом з’ясовувалося, що я зачепив чиїсь почуття. Так, нещодавно був випадок, коли мій колега-викладач зробив чудову пропозицію про те, як поліпшити викладання мого курсу. Замість того, щоб вислухати, в чому я помилявся, я відгукнувся написанням неприязного листа електронною поштою, що містив кілька насмішкуватих особистих коментарів. На щастя, я вирішив не відсилати цього листа, відійшов від столу, заспокоївся (випив келих чудового вина), обміркував це і зрозумів, що колега мав рацію. Я скористався його пропозицією (її суть — приділяти студентам більше часу і моєї особистої уваги під час презентацій їхніх власних проектів), і мої семінари мали великий успіх. Іншого разу я утримався від внесення критичних зауважень, що, на мою думку, допомогли би колективу. Це сталося через побоювання викликати чиєсь незадоволення. Я вважаю, що в нашій подорожі від одного моменту життя до іншого, від одного колективу до другого віднайти золоту середину між конструктивністю і критичністю дуже складно, а оскільки життя — оманлива і безладна річ, усі ми робимо помилки на цьому шляху.

Кілька років тому я проводив семінар із менеджменту для групи з майже двадцяти п’яти керівників вищої ланки корпорації «Інтел».

Я поцікавився їхніми враженнями від впровадження в практику компанії ефективної конструктивної конфронтації. Вони відповіли, що загалом це робить їх більш продуктивною організацією, утім точиться постійна боротьба за те, щоб цей метод працював, оскільки деякі команди «скочуються» до руйнівної конфронтації з особистими нападками та іншими проявами злостивості, які випливають під час нарад, тоді як інші команди «відхиляються від прямого курсу» в протилежному напрямку, перетворюючись на боязких і безконфліктних слабаків. Поради від керівництва «Інтел» були подібні до висновків, зроблених під час впровадження програми організаційних змін у підрозділах Міністерства у справах ветеранів США. Недостатньо розробити стратегію і навчити персонал.

Щоб забезпечити ефективну взаємодію, ви маєте зосередитися на тому, що відбувається під час кожної розмови й на кожній нараді, тонко підкориговувати те, що ви (та інші) робите «саме зараз», і постійно аналізувати найменші порухи, які відбуваються в компанії.

Чи потрібно застосовувати правило «показового мудака»?

Десятиліття досліджень реакції людей на прояви девіантної поведінки підтвердили, що групи, в складі яких є один-два мудаки, можуть працювати продуктивніше, ніж ті, в яких вони відсутні. Серія цікавих досліджень Роберта Чалдіні з Університету Аризони про ставлення до сміття демонструє, як один помітний порушник правил може спонукати інших робити правильні речі. В одному з них наукові асистенти Чалдіні змоделювали ситуацію, виваливши «купу рекламних листівок, обгорток від цукерок, недопалків і папірчанок» на невелику обгороджену автостоянку. В іншій змодельованій ситуації вони вичистили автостоянку так ретельно, що на ній не лишилося ані смітинки, а під склоочисниками автомобілів з боку водія розмістили великі рекламні листівки з текстом: «Зараз триває тиждень безпечного водіння. Будь ласка, кермуйте обережно», які водії були змушені знімати, щоб бачити дорогу крізь лобове скло.

Дослідження мало на меті з’ясувати, що водій робитиме з листівкою. Пройде до сміттєвого баку чи кине її на землю? Виявилося, що водії більше схильні смітити, коли на місці паркування вже був безлад. Але тут був прихований цікавий трюк: половина водіїв зустрічала дослідника, який грав роль співучасника (саме на виході з ліфта); у них на очах він спочатку читав листівку, а потім викидав її на землю. Результат споглядання цього одного «негідника», що порушує норму не смітити, був вражаюче показовий. Водії, які бачили порушення норми, були менш схильні викидати свої листівки на чистій автостоянці (6 % проти 14 %), але більш схильні жбурляти їх додолу на засміченому паркінгу (54 % проти 32 %).

Мораль цього цікавого експерименту очевидна. Коли ми бачимо, як хтось один порушує всім відоме правило «Не смітити!», а решта дотримуються його, такий поодинокий «девіантний вчинок» стає дуже помітним, що, своєю чергою, робить правило чіткішим у наших головах і відповідно дієвішим. Та коли бачимо, що певна людина порушує правило, і решта людей, схоже, чинять так само, ми також схиляємося до нехтування ним, адже факти свідчать, що нам це зійде з рук чи від нас навіть очікують недотримання цього правила. Інші дослідження Роберта Чалдіні виявили, що хоча загалом люди менш схильні смітити у чистих місцях, аніж у занедбаних, вони також менш схильні смітити, якщо є поодинокі залишки сміття на землі, ніж коли його зовсім немає. З іншого боку, той-таки принцип демонструє, що коли одна чи, можливо, дві людини порушують відоме правило, ми, як не дивно, з більшою ймовірністю сумлінно його дотримуватимемося, ніж тоді, коли ніхто не порушує його, бо разючий контраст між поганою поведінкою одного «порушника» робить у нашій свідомості «хорошу поведінку» будь-кого іншого більш виразною.

Висновки Роберта Чалдіні підтверджуються результатами дослідження девіацій і соціальних норм, які показують, що коли поблизу напохваті є один або два «негідники», якими, можливо, нехтують, яких карають і уникають, решта ставиться до дотримання писаних чи неписаних правил сумлінно. Значення цих висновків для побудови цивілізованого робочого місця полягає в тому, що коли один-два негідники чи хами працюють у колективі і не отримують винагороду за свої вчинки, інші члени організації будуть більш старанно дотримуватися правила «мудакам тут не місце». «Показовий мудак» нагадує всім, як погано неналежно поводитися і якими будуть неприємні наслідки порушення цього правила.

Мені нічого не відомо про організації, які цілеспрямовано наймали би показових негідників, але я працював у кількох організаціях і співпрацював із кількома з тих, котрі випадково брали на роботу одного-двох людей, які згодом (мимоволі) демонстрували всім, як не треба поводитися. Незалежно від того, наскільки ретельно організації відбирають кандидатів, окремі люди можуть ставати злостивими з особистих причин (це може не мати нічого спільного з роботою), а деякі можуть приховувати свої темні сторони, поки не отримають роботу або навіть поки їх не підвищать до посади штатного професора, партнера чи навіть вашого боса. Як я писав у своєму есе для «Гарварського бізнес-огляду», «таким чином, прагнучи зовсім не наймати мудаків, ви просто можете взяти одного-двох, які вам необхідні». Електронний лист, якого я отримав у відповідь від консультанта великої професійної фірми із надання послуг, додав родзинку до моєї ідеї: «Я згоден, що потрібен один негідник напохваті, але всі мають знати, на що він здатний. [Негідника], безсумнівно, не варто підвищувати». Цей консультант має рацію. Зрештою, якщо ви тримаєте під рукою одного-двох із цих показових мудаків, то маєте зробити цілком зрозумілим для всіх, що їхня поведінка є неправильною.

Попередження: не поспішайте чіпляти ярлики на людей

Кілька років тому я розмовляв з Пітером Макдональдом, одним із інженерів-ветеранів «IДEO». Він говорив про кількох грубіянів у «IДEO», людей, які часом поводяться як негідники. Потім Пітер додав, що насправді «IДEO» дуже ефективна компанія у недопущенні зухвальців до своїх рядів, але новачки іноді помиляються, вважаючи гнобителями і злюками колег, які бувають різкі та прямолінійні й наполягають на застосуванні високих стандартів до роботи, яку виконують вони самі чи хтось іще. Пітер провадив далі: «Я працював з тими, кого вважали мудаками, проте згодом з’ясовувалося, що то були просто погані відгуки, адже всі вони виявлялися хорошими людьми, щойно вдавалося познайомитися ближче».

Досвід роботи Пітера Макдональда в «IДEO» вказує на кілька важливих аспектів для ефективного управління мудаками. Насамперед протидійте спокусі приклеїти ярлик на того, хто вас дратує чи в кого трапився неприємний момент у житті. Якщо таким чином таврувати всіх, це нічого не важитиме. Надалі не поспішайте «нагороджувати» людей званням сертифікованих мудаків лише з тієї причини, що вони час від часу поводяться як тимчасові мудаки або виглядають грубуватими. Деякі люди з найсуворішим виглядом мають найщиріші серця, що стає зрозумілим, щойно ви заприятелюєте тісніше. Я називаю їх дикобразами із золотою душею. Коли людина рідко посміхається, не любить дивитися іншим в очі або постійно глузує, наша природна реакція — затаврувати її як мудака. Як виявив Пітер, краще утримуватися від того, щоб поспішно складати свою думку про таких людей, і поспостерігати та проаналізувати, як вони насправді чинять, зосередитися на тому, як вони ставляться до людей в інших аспектах, а особливо — який у них підхід до співробітників із меншою владою і статусом. А найкращий спосіб подолати негативний стереотип про будь-кого, тобто те нічим не обґрунтоване переконання, що людина або всі люди почасти злі, ледачі, дурні тощо, — це попрацювати з цією людиною над виконанням будь-якого завдання, що потребує взаємного успішного співробітництва для досягнення певної мети. Проведені дослідження вказують на ефективність використання саме цього методу для подолання етнічних і расових стереотипів. Проте, як показує досвід Пітера, його застосування можна розширити й на подолання переконання, що певний колега є негідником, або ж що частина групи (наприклад, юристи) складається лише з самих мудаків. Звісно, знайдуться ті, хто «провалить» усі ці тести; що ближче ми пізнаватимемо їх, то більше доказів отримаємо, що вони сертифіковані мудаки. Утім такі підсумки варто робити, спираючись на достовірніші докази, а не на поверхневі факти.

Висновок: виконуйте правило, пов’язуючи великі стратегії з маленькими нормами пристойності

Ефективне управління мудаками полягає у взаємозв’язку, що живить сприятливий замкнений цикл між «глобальними» стратегіями організацій, на зразок затвердженої ідеології, службових інструкцій, планів, тренінгів, правил офіційного найму, звільнення чи преміювання, та дрібними нормами пристойності, яких люди насправді дотримуються під час спілкування.

Ми бачили великі стратегії в авіакомпанії «Південно-західні авіалінії», як-от порядок найму і звільнення людей за їхнє ставлення до колег і заборона нечемним пасажирам по-хамськи поводитись із персоналом, що втілювалися в життя та підкріплювалися маленькими вчинками керівництва. Згадаймо, як Герб Келлегер відмовився найняти пілота, що недоброзичливо повівся з секретарем, або як Енн Роудс заохочувала нетовариського менеджера знайти іншу роботу, чи як ще один топ-менеджер купив сварливому пасажиру квиток на рейс іншої авіакомпанії. Нижче я виклав суть моїх головних ідей у десяти основних кроках, до яких організації та їхні очільники можуть вдатися з метою дотримання правила «мудакам тут не місце». Однак найважливіше криється в тому, що наявність усіх правильних бізнес-ідеологій і методик управління для забезпечення функціонування правила не матиме жодного сенсу, допоки ви належним чином не поставитеся до людини, яка перебуває безпосередньо перед вами саме зараз.

десять ОСНОВНИХ кроків

для забезпечення дотримання правила «мудакам тут не місце»

1. Оприлюдніть правило, зафіксуйте його у письмовому вигляді та керуйтеся ним. Проте якщо ви не можете або не будете дотримуватися правила, ліпше не оголошуйте його взагалі — уникнення фіктивної вимоги є меншою з двох бід. Ви ж не хочете зазнати слави лицеміра й лідера організації, наповненої мудаками.

2. Мудаки найматимуть інших мудаків. Своїх штатних працівників, які є мерзотниками, тримайте подалі від процесу найму або, якщо ви не можете цього забезпечити, залучайте стільки «цивілізованих» людей до співбесід і ухвалення рішень, щоб компенсувати схильність негідників наймати таких самих покидьків.

3. Швидко позбавляйтеся мудаків. Організації здебільшого занадто довго чекають, щоб позбутися сертифікованих і невиправних мудаків. І лишень це відбувається, реакція зазвичай така: «Чому ми так довго чекали, щоб зробити це?».

4. Розглядайте сертифікованих мудаків як некомпетентних співробітників. Навіть якщо люди надзвичайно добре роблять деякі речі, але завзято принижують інших співробітників, їх належить вважати некомпетентними.

5. Влада породжує злостивість. Остерігайтеся, адже даючи людям, здавалося б, хорошим і чуйним, бодай трохи влади, ви можете перетворити їх на великих мерзотників.

6. Застосовуйте парадокс «влада-продуктивність». Визнайте, що ваша організація має і повинна мати свою ієрархію, але зробіть усе можливе, щоб пом’якшити та скоротити надмірні статусні відмінності між членами колективу. Унаслідок цього кількість мудаків зменшується, а також, згідно з найдостовірнішими дослідженнями, підвищується продуктивність праці.

7. Керуйте робочими моментами на практиці, а не лише за допомогою теоретичних інструкцій, стратегій і систем. Ефективне управління мудаками — це зосередження уваги на тих речах, якими займаєтеся ви та ваші колеги, а також їх незначне коригування, що тягне за собою великі зміни. Аналізуйте те, що ви робите, спостерігайте, як інші реагують на ваші дії і на дії один одного, та обов’язково працюйте над «тонким коригуванням» того, що відбувається в процесі вашої взаємодії з людиною, яка перебуває перед вами саме зараз.

8. Моделюйте конструктивну конфронтацію та навчайтеся її. Розвивайте таку культуру спілкування, за якої люди знають, коли сперечатися, а коли припинити суперечку і натомість зібрати більше фактів, послухати інших людей, або припинити скаржитись і виконувати рішення (навіть якщо вони все ще не згодні з ним). Коли прийде час сперечатися за ідеї, застосовуйте пораду Карла Вейка: сперечатися так, ніби правда за вами; слухати так, ніби ви помиляєтеся.

9. Введіть правило «показового мудака». Тому що люди краще дотримуються правил і норм, коли існують рідкісні або поодинокі приклади неналежної поведінки. Правила «мудакам тут не місце» найретельніше дотримуються в організаціях, які дозволять одному-двом показовим негідникам вештатися поряд. Ці «антивзірці для наслідування» нагадують решті, як не треба поводитися.

10. Підсумок: пов’яжіть великі стратегії з маленькими правилами пристойності. Ефективне управління мудаками реалізується на практиці, коли існує сприятливий замкнений цикл між «глобальними» заходами, до яких вдаються організації, і дрібними речами, що відбуваються, коли люди спілкуються один з одним і працюють разом.

Також я хочу наголосити, що справжню перевірку на дотримання правила «мудакам тут не місце» організації проходять тоді, коли справи йдуть кепсько. Легко бути ввічливим, коли все гаразд, коли ви раз у раз досягаєте успіху й отримуєте за це гроші та лаври. Як уже зазначалося, в роки активного розширення «Ґуґл» компанія керувалася гаслом «Не будь злюкою».

Згадайте, як старший віце-президент Шона Браун пояснила часткове значення цього гасла — у «Ґуґл» було просто недоцільно поводитись як мудак. Безпричинна злостивість була великим табу в «Ґуґл» із перших днів, коли Лері Пейдж і Сергій Брін заснували компанію. Сподіваюся, що компанія дотримуватиметься цієї норми й надалі та навіть тоді, коли її спіткають (неминучі) фінансові труднощі. На жаль, у деяких компаніях атмосфера стає недоброзичливою, коли бізнес іде на спад. Але в цьому немає жодної необхідності.

«Зайлінкс», фірма на чолі з генеральним директором Вімом Роландтсом, яка випускає напівпровідникові прилади, продовжувала бути цивілізованим робочим місцем навіть після стрімкого падіння її доходів на понад 50 % у 2001 році почасти тому, що Роландтс із величезною повагою ставився до кожного — спілкувався зі співробітниками всіх ланок, запрошував їх у свій кабінет і швидко відповідав на кожен тривожний лист електронної пошти, надаючи фактичну інформацію.

Один зі співробітників розповідав: «Мене заохочують ставити будь-які запитання безпосередньо генеральному директорові. Щоразу, як у мене виникають такі запитання, він дає на них відповідь протягом одного дня».

Людяне ставлення «Зайлінкс» до співробітників, яке полягає також і в уникненні звільнень шляхом скорочення заробітної плати і запровадження програм добровільного призупинення трудових контрактів за згодою сторін, дало змогу людям згуртуватися, а не озлобитися під час кризи.

Компанія відновила свої фінансові показники 2003 року; вражає, що до того, як почалися труднощі, «Зайлінкс» посідала 21 місце у рейтингу «100 найкращих компаній-роботодавців» журналу «Форчун» 2000 року.

А вже наступного 2001 року (під час найважчого етапу фінансової кризи у фірмі) «Зайлінкс» вдалося піднятися на шосте, а 2002 року навіть вище — на четверте місце.

Ставлення до людей не з презирством, а з повагою має вагоме значення у сфері бізнесу, щоправда, цього не завжди буде достатньо для порятунку проблемної компанії. Ми не можемо знати, яке майбутнє очікує нас і наші організації. Та якщо ви працюєте з людьми, то будете впевнені на всі 100 %, що ваші дні будуть наповнені особистими й телефонними розмовами, листуванням електронною поштою, нарадами та іншими видами взаємодій між співробітниками і що ваші робочі моменти, години і дні будуть змістовніші, погожіші й радісніші, якщо ви працюєте в компанії, де панує верховенство правила «мудакам тут не місце».

Розділ 4. Як угамувати свого «внутрішнього покидька» від виходу назовні

У попередньому розділі йшлося про застосування правила «мудакам тут не місце» до організацій. А в цьому розділі йтиметься про його застосування вами особисто й про те, як стримувати вашого «внутрішнього покидька», щоб він не піднімав свою потворну голову. Деякі люди поводяться як мудаки незалежно від того, де знаходяться. Вони не здатні утриматися від забруднення своїми презирством і гнівом навіть найспокійніших, найзатишніших місць. Якщо ви постійно поводитесь як цілковитий мудак, то, ймовірно, маєте потребу в такому лікуванні, як медичний препарат прозак,[6] курси управління гнівом, трансцендентна медіація, посилені фізичні вправи або все перелічене разом. Спільні зусилля рідних і колег, лікарів різних профілів і фармацевтичної промисловості допомагають багатьом із нас тримати свою злостивість під контролем. Щоправда, більшість із нас, навіть найдобріші «від природи» і психічно врівноважені, за несприятливих умов можуть перетворюватися на заїдливих і жорстоких осіб. Людські емоції, зокрема гнів, зневага і страх, на диво заразні. У більшості організацій існування хамлюг укупі з напруженістю на робочих місцях часто не дають нам змоги пережити робочий день без роздратування (принаймні, час від часу) чи без потрапляння в ситуації, що перетворюють нас на злісних покидьків.

Однак є способи приборкати свою зневагу. Перший крок — розглядати поведінку мудака як інфекційну хворобу. Після того, як ви дали волю зарозумілості, гніву й погорді або хтось інший скерував їх на вас, ці емоції поширюються, як лісова пожежа. У праці «Емоційне зараження» дослідниця Елейн Гетфілд разом із колегами робить такий висновок: «У розмові люди схильні автоматично й безперервно імітувати й синхронізувати свої рухи з мімікою, голосами, позами, жестами й оперантною поведінкою співрозмовників». Якщо ви виявляєте неповагу, інші люди (навіть спостерігачі, а не лише ваші співрозмовники) реагують вам у відповідь майже так само, що може перетворити і вас, і кожного довкола вас на підлого монстра.

Результати експериментів Лі Томпсона та Кемерона Андерсона свідчать про те, що навіть коли співчутливі люди приєднуються до групи з лідером, який є «високоактивним, агресивним, недоброзичливим, тобто класичним типом хамули», вони «тимчасово перетворюються на копії альфа-самців».

Докази того, що злостивість є інфекційним захворюванням, яке можна підхопити від вашого боса, не обмежуються лабораторними дослідженнями. Доктор Мішель Даффі спостерігала вибірку зі 177 працівників лікарень, щоб дослідити наслідки впливу «морально непослідовних» босів, які були нечутливі до інших і потурали глузуванням, образливим випадам і непривітності у ставленні до колег. Даффі виявила, що за шість місяців люди, які працювали на недоброзичливого боса, бувало, також ставали нечемами.

Як Даффі повідомила газеті «Нью-Йорк таймс» «ця моральна непослідовність поширюється, як бацили». Дослідження зараження також свідчать, що коли люди «підхоплюють» від інших неприємні прояви образи, на зразок насупленості або лютих поглядів, це змушує їх почуватися більш роздратованими та злішими, навіть якщо вони не усвідомлюють або заперечують, що саме це з ними відбувається. До прикладу, перебування серед людей із ворожими поглядами змушує вас також відчувати ворожість. «Мудрець, що спілкується з лиходієм, стає ідіотом», — саме цим арабським прислів’ям Гетфілд і її колеги підсумували дослідження емоційного зараження.

Зграя мудаків, як «вакуум ввічливості», висмоктує тепло і людяність з усіх, хто належить до їхнього кола спілкування, перетворюючи ці почуття на непривітність і байдужість. Небезпеки такого вакууму відображаються в мудрій пораді, яку я почув від покійного Білла Лейзера, успішного керівника, що останні 20 років своєї кар’єри викладав у Стенфорді бізнес і підприємництво. Білл казав, що коли ви отримуєте пропозицію роботи або приєднуєтеся до команди, уважно подивіться на людей, з якими працюватимете, а не тільки на те, успішні вони чи ні. Він застерігав, що в разі, коли ваші майбутні колеги егоїстичні, злостиві, упереджені, аморальні або перевтомлені і фізично нездорові, існує мало шансів, що ви перетворите їх на кращих людей, а також зможете трансформувати крихітну компанію в організацію зі сприятливою робочою атмосферою. Якщо ви приєднаєтеся до колективу, який складається з негідників, то матимете великі шанси також підхопити цю хворобу.

На жаль, і мені довелося засвоїти такий урок опісля приєднання до колективу на чолі з відомим гуру менеджменту. То було саме в розпал буму інтернет-компаній у Кремнієвій долині, коли зарозумілість, егоїзм і неафішоване переконання, що той, хто нездатний збагатитися на цій хвилі успіху, ймовірно, не відзначається особливим інтелектом, поширювалося усім регіоном. Наша маленька група щонеділі кілька тижнів поспіль проводила наради для обговорення запуску веб-сайту, присвяченого бізнес-стратегіям. У цих нарадах зазвичай брали участь 7–8 осіб, але поганою поведінкою відзначалися лише четверо з нас — гуру, два інші експерти з менеджменту та я. Кожен із нас чотирьох змагався за те, щоб захопити позицію альфа-самця. Лише ми вчотирьох вели майже всі обговорення. Молодші чоловіки та жінки нечасто висловлювалися на нарадах, а коли й намагалися це робити, ми ігнорували або переривали їх і поверталися до нашої жалюгідної гри в протиборство за статус.

Усе це відбувалося під паволокою ввічливості, що, на жаль, не могло замаскувати наші інтенсивні та вкрай неприємні потуги продемонструвати свою вищість. Ми мали нібито висувати ідеї для розвитку нової компанії (яка так ніколи й не була запущена), а натомість марнували цілі години на нарадах, вихваляючись своїми знаннями, досягненнями, розводячи теревені без упину та перебиваючи один одного в боротьбі за ефірний час. Один мій знайомий консультант із менеджменту описує подібні наради як «споглядання мавп у зоопарку, що кидаються фекаліями з метою утвердження свого панування».

Це висловлювання дуже влучно характеризує те, чим ми займалися. Наприкінці кожної наради я почувався мудаком і не безпідставно. Моя дружина Марина зазначала, що, повертаючись додому з цих недільних зустрічей, я поводився як владне й показове хамло. За її словами, я страждав на важку форму «отруєння тестостероном». Зрештою я схаменувся і зрозумів, що підхопив і підживив поширення епідемії «отруєння мудаками». Тому я полишив цей колектив.

Мені подобається думати, що я гідна, порядна і вольова людина, яка жодним чином не буде мавпувати підлих кретинів довкола. Певно, ви такої ж думки про себе. На жаль, як свідчать безліч фактів і як підказує порада Білла Лейзера, отруєння мудаками є заразним захворюванням, яке може підхопити будь-хто. Це погана звістка. Доброю ж новиною є те, що ми не слабосилі пішаки, які, загрузнувши по коліно в оточенні мудаків, приречені перетворитися на їхніх дошкульних і жорстоких клонів.

Як уникнути «отруєння мудаками»

Не приєднуйтеся до нечем — ще Леонардо да Вінчі правильно сформулював це

Порада Білла Лейзера означає, що перш ніж приймати пропозицію нової роботи, ви маєте виконати домашнє завдання. З’ясуйте, чи не перебуваєте ви на порозі входження в лігво мудаків, і якщо це так, перш за все не піддавайтеся спокусі долучитися до їхньої зграї. Леонардо да Вінчі сказав: «Легше протистояти на початку, ніж наприкінці», що є правильною настановою соціальної психології. Що більше часу та зусиль люди вкладають у щось, незалежно від того, якими би марудними, неадекватними чи відверто безглуздими ці старання не були, то важче їм відмовитися від цього, хай то буде невдале капіталовкладення, спустошливі стосунки, гнітюча робота чи робоче місце, наповнене деспотами, самодурами і покидьками.

Хоча більшість людей знають, що під час ухвалення рішення докладені зусилля не мають розглядатися, утім синдром «надто багато вклав, щоб покинути» є потужним рушійним механізмом людської поведінки. Ми виправдовуємо весь затрачений час, зусилля, страждання і довгі роки, присвячені певним речам, кажучи собі та іншим, що вони вартісні й важливі, інакше ми ніколи не вкладали б у них таку велику частку нашого життя. І тут криється подвійний підступ: що більше часу ми проводимо в оточенні злостивих людей, то більше схильні ставати такими самими, як вони.

Я міг би вберегтися від отруєння мудаками, якби ще до свого приєднання до колективу під керівництвом гуру менеджменту дотримувався «правила да Вінчі». Коли я лишень погодився брати участь у тих нарадах, то вже знав, що гуру був зарозумілим і владним тираном, адже раніше зустрічався з ним задля вирішення питань по інших проектах і вже тоді підхопив цю інфекцію. Проте я не зміг утриматися від спокуси — моя жадібність до грошей і підвищення статусу пересилила тихий голос всередині мене, який промовляв: «Ти чинитимеш як негідник, якщо зголосишся на це». Зрештою я схаменувся. Принаймні, я відмовився від участі в цьому проекті, перш ніж інвестувати в нього купу часу й зусиль і стати жертвою синдрому «надто багато вклав, щоб покинути».

Іноді правило да Вінчі може вберегти вас від робочого місця, де люди ввели вас в оману під час співбесід і в процесі найму, але почали показувати своє справжнє обличчя, перш ніж ви зголоситися на пропозицію роботи. Розгляньмо випадок, що стався з моєю подругою і колегою. Називатиму її Андреа. Вона отримала приголомшливу пропозицію — працювати з поважним ученим. Переконуючи її стати керівником нової революційної програми, науковець обіцяв Андреа тісну співпрацю, а також повну свободу дій і професійне визнання. Учений захоплювався набутим нею досвідом управління аналогічними програмами, ставився до неї з прихильністю й цілковито зачарував її. Проте вчений показав своє справжнє нутро одразу ж після того, як Андреа обійняла посаду «мрії», але ще до того, як офіційно стала до виконання службових обов’язків. Вона була так захоплена новою роботою, що завчасно почала відвідувати наради з науковцем і його колегами. Під час цих нарад учений не представив її команді, неодноразово перебивав Андреа та критикував її ідеї. Хоча Андреа наймали для розробки стратегії, їй було сказано: «Просто заскакуй на канатно-крісельний підіймач, що вже рухається». Коли Андреа попросила вченого про зустріч для обговорення її проблем, він відмовив, не бажаючи витрачати на це свій час. І тоді жінка розважливо махнула рукою на цю посаду.

Моя дружина Марина мала подібний досвід близько 20 років тому, коли була молодим юристом. Прийнявши пропозицію роботи, на якій вона мала працювати на відомого судового адвоката, Марина познайомилася з молодим юристом із цієї фірми, який «охарактеризував» боса як запеклого мудака. Коли адвокат почув від рекрутерів фірми, що Марина передумала, тому що «з ним важко працювати», він зателефонував їй, щоб вилаяти й розкритикувати її, та тиснув на неї, щоб жінка видала інсайдера, який його викрив. Марина відмовилася назвати ім’я свого інформатора, й адвокат став ще більш непримиренним, коли вона сказала: «Ваша поведінка під час цього дзвінка лише підтверджує правильність мого рішення».

Усе склалося би набагато простіше для Андреа й Марини, якби вони зробили свої домашні завдання заздалегідь. Проте вони мудро «чинили опір на початку», обидві позбавившись жорсткого ставлення у майбутньому й уникнувши роботи, де могли би підхопити «отруєння мудаками».

Відмовляйтесь або уникайте, за можливості

Не завжди можливо передбачити, яким буде ваш робочий колектив, перш ніж ви почали працювати. Люди, які винаймають вас, можуть здаватися чарівними і милими під час співбесіди (як учений це робив перед Андреа) або використовувати метод «заманити й підмінити», коли на роботу вас наймають чудові люди, а потім, опісля підписання трудового договору, вас засилають у ворожий колектив. Або робота може бути настільки напруженою, з довгими понаднормовими годинами, з необхідністю завершувати робочі завдання у стислі терміни чи із жорсткими клієнтами, що ви не зможете стримувати гнів і занепокоєння. Тож у цій ситуації діє правило да Вінчі: втікайте так швидко, як лишень зможете.

Одним із прикладів цього є розповідь офіціантки Джессіки Сівер, наведена в цікавій книжці «Робота», де зібрано понад 120 інтерв’ю, в яких американські працівники розповідають про свої робочі місця. Сівер повідомляє, що вона навчилася давати раду клієнтам, «коли їхнє ставлення дуже огидне або вони просто вважають себе великим цабе», уникаючи їх, а здебільшого — приборкуючи свою лють. Чаша терпіння Джессіки переповнилася після того, як вона шість днів поспіль відпрацювала в одному доволі людному і галасливому барі. П’яниця із Алабами замовляв спиртне для своїх друзів порцію за порцією і жодного разу не дав їй на чай. Опісля того, як він замовив ще кілька чарок текіли, Сівер «посипала його голову сіллю» і сказала: «Знаєш що, якщо ти зараз не почнеш давати мені чайові, то можеш виносити свою дупу геть із бару, бо я продала тобі спиртного щонайменше на 150 баксів, а ти тут жлобишся». Незабаром Сівер залишила цю роботу задля спокійнішого місця, де ризик «отруєння мудаками» був значно нижчий.

Інстинктивно Джессіка Сівер намагалась уникати того паразита, проте не могла цього зробити, бо він сидів посередині її секції. Вона зволіла вибрати відповідну тактику: якщо ви не можете або не хочете залишати свою роботу, зробіть усе можливе, щоб обмежити свій контакт із найгіршими людьми. Зробіть так, щоб кількість ваших зустрічей із відомими мудаками була якнайменша, відповідайте на запити від них максимально повільно і рідко, а коли не можете їх уникнути, скоротіть час контактів із ними. У п’ятому розділі я розглядатиму ще й тактики уникання, оскільки вони важливі для виживання на агресивних робочих місцях, які ви не можете або не хочете полишати. Але гра в хованки й уникання також може знизити ризик вашого зараження і поширення поганого настрою. Щоб зробити це, вам потрібно розучитися діяти так, як нас навчали в початковій школі: що «хороші діти» залишаються на своїх місцях і терплять все — від надокучливої нудьги до вчителів-гнобителів.

Навіть ставши дорослими, більшість із нас ще й досі не може позбутися цієї настанови. Ми почуваємося приклеєними до стільців під час розмов і зустрічей із неприємними людьми. Послухайте автора Ніка Горнбі: «Одна з небагатьох порад, яку маю запропонувати молодому поколінню: ви можете піти». Горнбі каже про нудні концерти та фільми, але також зазначає, що це хороша порада на будь-який випадок, і як на мене, вона годиться й тоді, коли ви відчуваєте себе оточеним купою мудаків.

Застереження: вважати співробітників суперниками й ворогами — небезпечна гра

Із попереднього розділу ми вже знаємо, що коли статусні відмінності між людьми (і бабуїнами) на вершині, посередині та в основі ієрархічної піраміди чітко окреслені та перебільшені, це виявляє найгірші якості кожної з ланок. Альфа-самці і самки перетворюються на егоїстичних і байдужих негідників і піддають своїх підлеглих насиллю; людей з нижньої частини піраміди витурюють з групи, вони страждають від психологічних травм, а також виконують роботу з продуктивністю, значно нижчою за їхні реальні можливості. Багато організацій загострюють ці проблеми, постійно розділяючи людей за рейтингами і рангами, вшановуючи лаврами нечисленних зірок і ставлячись до решти як до громадян другого і третього ґатунку. Внаслідок цього люди, яким належало би бути друзями, на жаль, стають ворогами, нещадними одне до одного мерзотниками, даючи волю своїй підступності, прагнучи видертися вгору кар’єрними сходами та зіштовхуючи своїх суперників донизу.

Утім вважати, що функціонування організації — це виняткова нещадна конкуренція, є небезпечною напівправдою. Це майже завжди суміш співпраці й конкуренції. Однак організації, які забороняють надмірну внутрішню конкуренцію, не лише цивілізованіші, а й працюють ліпше, незважаючи на те, що соціальні міфи декларують протилежне. І як на мене, якщо ви шукаєте нових можливостей і пов’язуєте почуття власної гідності з тим, щоб стати господарем становища та залишатися на вершині піраміди, то ви граєте в гру, в якій, цілком можливо, програєте. Малоймовірно, що ви станете топ-менеджером із продажів, найкращим бейсбольним гравцем чи генеральним директором, а якщо навіть і станете ними, то зрештою колись усе ж утратите свою корону. Перемога — це добре, якщо на шляху до неї ви можете допомагати іншим і поважати їх. Та якщо ви переступаєте через інших, деручись кар’єрними щаблями, і ставитеся до них як до невдах, діставшись вершини, то, на мою думку, ви знецінюєте свою людяність і підриваєте цілісність вашої команди або організації.

Соціальні психологи, що проводили дослідження з «фреймінгу», пропонують кілька трюків, які ви можете використовувати, щоб не стати негідником із надмірно високим духом суперництва, а також щоб дістати щеплення від «зараження мудаками». Умовні припущення і мова, яку ми використовуємо, — ті лінзи, крізь які ми бачимо світ, — можуть мати великий вплив на наше ставлення до інших. Навіть, здавалося б, невеликі відмінності в інтонації та стилі мовлення, які ми чуємо і використовуємо, можуть визначити, співпрацюємо ми чи конкуруємо. У «Джорнал оф експеріментал псайколоджі» і «Персоналіті енд соушл псайколоджі буллетін» учений зі Стенфорду Лі Росс і його колеги опублікували результати експериментів, у яких пари студентів грали в гру, де вони могли обирати співпрацю та ставлення до неї як до безпрограшної гри, коли виграє кожен учасник, або ж конкуренцію та ставлення до неї як до гри «я виграю, ти програєш».

Підґрунтям для ігор стала класична дилема ув’язненого.[7] Якщо обидва учасники були чесні і співпрацювали, їх обох винагороджували однаково добре. Якщо обоє конкурували, то отримували низькі бали. Якщо одна людина з пари конкурувала, а інша співпрацювала, то особа, яка конкурувала, вигравала з великим відривом, а та, котра співпрацювала, отримувала малу кількість балів. Люди, які не співпрацюють у ситуаціях дилеми ув’язненого, часто брешуть, кажучи своєму партнерові по грі, що збираються співпрацювати, та насправді грають проти нього, щоб захопити всі ласі шматочки виключно для себе. Приклади з ситуацією дилеми ув’язненого використовувались у тисячах експериментів і математичних моделюваннях, зокрема й у працях кількох лауреатів Нобелівської премії.

В експериментах Лі Росса єдиною відмінністю між двома іграми було те, що половині гравців сказали, що це «Гра спільноти» (формуючи в уяві образи спільної долі та співпраці), а іншій половині — що це гра «Волл-стрит» (формуючи в уяві образи світу жорсткої конкуренції). Учасники, які грали в «Гру спільноти», були значно більше схильні до співробітництва та щирості у своїх намірах, ніж ті, хто вважав, що грає у гру «Волл-стрит». Пізніше ці дані були відтворені з курсантами Військово-повітряної академії США. Подібні експерименти свідчать, що коли людям спочатку формулюють або навіюють слова на зразок «ворог», «битва», «необачний», «розпусний», «адвокат» і «капіталіст», вони менш схильні до співпраці, ніж коли спочатку стикаються з такими словами, як «допомога», «справедливий», «теплий», «взаємний» і «ділитися». Таким чином, здавалося б, незначні відмінності в стилі мови мали потужний вплив на те, наскільки люди готові стати егоїстичними і безсовісними.

Наслідки структурування (фреймінгу) життя як виключно конкурентної гри можна побачити в настанові, яку Джеймс Гелпін, колишній генеральний директор компанії «Комп Ю-Ес-Ей», давав своїм працівникам: «Ваші співробітники — це ваші конкуренти». Він зауважував: «Я раджу співробітникам поставити собі запитання наприкінці кожного дня: “Що я зробив, щоб поставити себе вище моїх колег?”. Якщо вам нічого не спадає на думку, ви змарнували цей день». Як повідомив Гелпін в інтерв’ю журналу «Академі оф менеджмент екзек’ютів», він втілював цю філософію в життя на нарадах з двадцятьма регіональними менеджерами цієї мережі роздрібних магазинів. Він розповів, що по центру стола проводив лінію: десять найуспішніших менеджерів сиділи за лінією, а десять найменш ефективних — перед нею, ближче до місця, де стояв старший менеджер, «тому що вони мали слухати все, що ми їм скажемо». До того ж, неефективні менеджери носили іменні бейджі, на яких було зазначено обсяг нестач на списання (загублені й украдені товари) в магазинах, якими вони керували. Джеймс Гелпін вважав, що адекватною реакцією на погані показники мало бути: «Подивіться, який обсяг нестач у цього хлопця! Вони жахливі порівняно з середніми показниками компанії. Добре, що я не перебуваю поруч із ним». Він ніколи не згадував альтернативну структуру: коли люди, які успішно виконують роботу, надають допомогу і поради тим, хто відстає за показниками продуктивності, й унаслідок цього вся організація отримує вигоду.

Зрештою Гелпіна звільнили після того, як «Комп Ю-Ес-Ей» зазнала фінансових труднощів. Та мене зацікавив цей випадок, бо він чітко демонструє, що спосіб структурування реальності може формувати стиль поведінки людей. Гелпін свідомо створював світ, де нещадна конкуренція була очікуваною і бажаною. Висновок із цього прикладу такий: якщо ви хочете приборкати свого внутрішнього мерзотника й уникнути поширення (і підхоплення) цієї форми «отруєння мудаками», послуговуйтеся розмірковуваннями та мовою, що представляють життя таким, яке дасть вам змогу зосередитися на співпраці. Розгляньмо три стереотипні ситуативні моделі співробітництва, які ви можете використовувати.

Спочатку спробуйте сфокусуватися на безпрограшних аспектах, незважаючи на те, що багато ситуацій потребують поєднання конкуренції і співробітництва. Коли я відвідую різні організації, щоб збагнути і з’ясувати рівень співробітництва чи конкуренції її працівників, то уважно слухаю їхні розмови, зокрема слова, які вони вживають. Я аналізую, як часто звучить слово ми замість я. Також я звертаю особливу увагу на те, як люди висловлюють своє ставлення до інших груп в організації — вони все ще кажуть «ми» чи починають говорити «ми проти них». Це видається простим, однак, як продемонстрували вчені Алан Кей і Лі Росс, незначні відмінності в стилі мовлення можуть бути симптоматичними.

Відомий гуру менеджменту Пітер Ф. Друкер незадовго до смерті згадував свою 65-річну кар’єру в консалтингу. Він підсумував, що великі лідери могли бути «харизматичними або дивакуватими» чи «візіонерами або схибленими на цифрах», але найбільш сумлінні й ефективні менеджери, яких він знав, мали кілька спільних рис, приміром, вони думали та казали радше «ми», ніж «я». Отже, починайте дослухатися до слів, які промовляєте ви і ваші колеги. Запишіть і згодом прослухайте кілька нарад. Якщо майже всі вони про «мені, я сам і я» та «ми проти них», можливо, вже час починати змінювати стиль вашого мовлення — це може допомогти тримати вашого внутрішнього негідника під контролем.

Далі спробуйте засвоїти поведінку, що приверне вашу увагу до аспектів, у яких ви нічим не кращі або не гірші, ніж інші люди. Не зациклюйтеся на всіх вагомих чи дрібних нюансах, в яких ви перевершуєте інших (тих, які провокують зарозумілість і негативні думки про інших) чи гірші за них (тих, котрі провокують заздрість і ворожість). Подумайте про те, що люди навколо такі самі, як і ви, й усі вони однаково потребують любові, комфорту, щастя і поваги. Я зрозумів силу такого структурування певних аспектів реальності, коли дизайнер домашніх гардеробних на ім’я Венді провела кілька годин у моєму будинку, щоб розробити нову систему зберігання речей. Коли я запитав про її бізнес, вона сказала, що віднаходження аспектів подібності між людьми та зосередження на однакових поглядах є основним моментом для того, щоб між клієнтом і виконавцем виникло зацікавлення одне одним і склалися шанобливі взаємини. «Усі ми однакові», — ось мантра Венді.

Венді надавала особливого значення зіставленню протилежностей. Вона пояснила, що її підхід до мене і моєї гардеробної був таким самим, як і до її попереднього клієнта, садомазохіста, якому потрібна була кімната для розвішування батогів і ланцюгів. Венді вислухала його, обміряла його речі і проаналізувала його потреби. Вона додала, що насправді мої потреби і моя гардеробна «не надто відрізнялися» від потреб того садомазохіста (навіть при тому, що в мене не було батогів і ланцюгів), бо якщо відкинути зовнішні поверхневі відмінності, то в більшості аспектів життя ми «всі однакові». Звісно ж, люди багато в чому різняться. Існують вагомі підстави відзначати такі відмінності і винагороджувати людей на основі їхніх різних умінь, навичок і рівнів продуктивності. Проте я вважаю, що філософія і структурування Венді дають змогу згадати про нашу спільну людську природу, яка допомагає нам ставитися до інших так, як ми бажаємо, щоб ставилися до нас.

Нарешті, переглядаючи телевізійні програми або читаючи про бізнес чи спорт, ви часто бачите світ, представлений як місце, де кожен хоче «більше, більше, більше мені, мені, мені» щомиті й у всьому. Стара наклейка на бампері авто підсумовує це: «Той, хто вмирає з найбільшою кількістю іграшок, перемагає». Дієвий, але зазвичай неписаний меседж полягає в тому, що всі ми опиняємося в пастці одвічного змагання, в якому люди ніколи не можуть отримати достатньо грошей, престижу, перемог, крутих речей, краси або сексу, і що саме ми хочемо і маємо хотіти більше ласих шматочків, аніж усі інші.

Така позиція підживлює гонитву за постійним удосконаленням, яке має великий позитивний вплив, сприяючи видатним спортивним і мистецьким досягненням, створенню ще більш елегантних і функціональних речей, поліпшенню хірургічних процедур і розробці дієвіших ліків, а також розвитку ефективніших і більш цивілізованих організацій. Проте коли це заходить надто далеко, постійне невдоволення, вкупі з ненаситними бажаннями і владолюбною конкуренцією, може зашкодити вашій психіці, призводячи до того, що ви почнете ставитися до людей «нижче» вас, як до другорядних істот, гідних лише вашої зневаги, а до людей «вище» вас, які мають більше майна і влади, як до об’єктів заздрощів і ревнощів.

Щоправда, тут може допомогти структурування (фреймінг). Переконайте себе: «У мене є вдосталь усього». Звісно, деякі люди потребують більше, ніж мають, оскільки значна частина населення на Землі все ще потребує безпечного місця для проживання, якісної їжі та інших предметів першої необхідності. Та більшість із нас завжди незадоволені й постійно почуваються обмеженими, хоча об’єктивно мають усе, що необхідно для хорошого життя. Я запозичив цю ідею з прекрасної невеликої поезії Курта Воннеґута «Джо Геллер», опублікованої в «Нью-Йоркері». Ці вірші присвячено автору відомого роману про Другу світову війну «Пастка-22». У поезії йдеться про вечірку в будинку мільярдера, яку відвідали Геллер і Воннеґут. Геллер зауважує Воннеґуту, що в нього є дещо, чого мільярдер ніколи не матиме: «переконання, що у мене вдосталь усього». Ці мудрі слова дають вам підставу бути в гармонії з собою і ставитися до людей довкола вас із любов’ю та повагою.

Джо Геллер

Правдива історія, слово честі:

Джозеф Геллер, видатний і захопливий письменник, нині покійний.

А якось ми були на вечірці в мільярдера на острові Шелтер.

Я сказав: «Джо, як ти там?», знаючи, що господар вечірки лише за вчорашній день, імовірно, заробив більше грошей, ніж роман Джо «Пастка-22» за увесь час із моменту публікації.

Джо відповів: «У мене є дещо, чого він ніколи не матиме».

Я запитав: «І що ж це таке?».

А Джо відповів: «Переконання, що у мене вдосталь усього».

Чудово! Спочивай з миром!

Курт Воннеґут,

«Нью-Йоркер», 16 травня 2005 р.

Погляньте на себе збоку

Я був досить обережний у визначенні мудаків з точки зору їхнього впливу на інших. Пригадайте перший із двох «тестів на мудака», які я навів на початку книги: чи почувається «об’єкт» пригнобленим, ображеним, морально виснаженим або приниженим опісля розмови з гіпотетичним мудаком? Зокрема, чи почувається він або вона присоромленим, чи знижується самооцінка «об’єкта»? Суть цього тесту полягає в тому, що думка інших людей про вас вагоміша, ніж те, вважаєте ви себе мудаком чи ні. І сотні досліджень з психології підтверджують, що майже всі люди живуть з викривленими і здебільшого хибними уявленнями про те, як вони ставляться до інших, впливають на них і як їх сприймає оточення. Якщо ви віддаєте перевагу правдивості голих фактів про себе, а не спочиванню на лаврах у власних ілюзіях, спробуйте порівняти вашу думку про себе з тим, як вас бачать інші.

Едді Ерландсон і Кейт Лудеман, корпоративні консультанти з топ-менеджменту, пропонують методику перевиховання альфа-самців. Вони підкреслюють, що альфа-самці також мають позитивні риси, зокрема здатність діяти рішуче і досягати визначених результатів, тому було би несправедливо просто ставити на них тавро мудаків. Однак, як ми вже переконалися раніше, існує разюча подібність поведінки альфа-самців зі стилем поведінки мерзотників. Ерландсон і Лудеман дослідили, що за бажання змінити руйнівну поведінку альфа-самця спочатку необхідно зібрати інформацію про те, яка думка про нього склалася в керівників, колег і підлеглих. Для одного з клієнтів вони зібрали п’ятдесят сторінок інформації про його вчинки від тридцяти п’яти різних людей, а потім підсумували її та репрезентували в діаграмі на одну сторінку. Консультанти кажуть, що хоча альфа-самці часто спершу намагаються виправдати свої дії, врешті вони виявляються неспроможними сперечатися з такими переконливими доказами, і це спонукає їх змінитися.

Ерландсон і Лудеман розповіли «Гарвадському бізнес-огляду», що серед їхніх найвідоміших клієнтів були Майкл Делл (засновник і голова комп’ютерного гіганта «Делл») і Кевін Роллінз (теперішній генеральний директор «Делл»)). Підлеглі Майкла Делла вважали його відстороненим, нетерплячим і нездатним цінувати співробітників. Люди, з якими працював Роллінз, сприймали його як надмірно критичного, впертого і обділеного здатністю слухати, бо він дуже швидко й енергійно вискакував із власними пропозиціями й ігнорував їхні ідеї. Ні Делл, ні Роллінз не усвідомлювали, як багато страху і зневіри вони породжували в компанії.

Треба віддати їм належне: обидва добре попрацювали над тим, щоб змінити свою негативну поведінку, і наразі відстежують свій прогрес на основі методу «360-градусна атестація». Делл і Роллінз також регулярно вдавалися до жартів, щоб сприяти угамуванню в собі того, що я назвав би їхніми внутрішніми негідниками. Роллінз, наприклад, купив м’яку іграшку — мавпочку Допитливого Джорджа, для нагадування собі «бути більш уважним до запитів інших людей і відкритим для їхніх ідей». Вони також запровадили системні зміни в стандарти компанії, зокрема й у стратегію роботи з людськими ресурсами, щоб змінити образ ідеального генерального директора «Делл») з огляду на необхідність підвищеної уваги до потреб співробітників і ставлення до них із повагою. Після того, як Делл і Роллінз стали відкрито говорити про свої недоліки, інші керівники отримали «дозвіл» обговорювати свою власну злостивість і нечулість, а колеги — критикувати їхнє погане ставлення до підлеглих. Як висловився один керівник високого рангу, «після того, як хтось оприлюднює, що він періодично кидається гранатами на нарадах, але має намір припинити таку поведінку, ми всі отримуємо моральний дозвіл вимагати цього від нього. І ми так і чинимо».

Озирніться назад на своє минуле

Я зосередив увагу на тому, як люди можуть уникнути зараження і поширення отруєння мудаками незалежно від їхніх індивідуальних внутрішніх демонів.

Я зробив це тому, що існує дуже багато порад про управління негідниками, хамами і керівниками, які ображають підлеглих, а також настановами про приборкання самих себе. І основна увага в цих порадах приділяється особистості. Проте вони недостатньо наголошують на тому, що «зараження мудаками» — інфекція, яку може підхопити майже кожен.

Незважаючи на заяви у деяких книгах, що «леопард не змінює своїх плям» і «хто народився негідником, негідником і помре», величезна кількість психологічних досліджень доводить, що в кращому випадку особистість має лише помірний вплив на те, як люди поводяться в різних ситуаціях.

Я також уникав надмірного акцентування на індивідуальних рисах характеру, тому що порівняно з часом і зусиллями, витраченими на зміну вашої особистості або індивідуальності інших людей, ви отримаєте найбільшу віддачу за найменших затрат, якщо робитимете (або навчатимете інших робити) звичайні речі, як-от вибір хорошого місця роботи, звільнення з організацій із несприятливою атмосферою, уникання злостивих людей, зміна вашого світогляду шляхом структурування (фреймінгу) і «тестування» думки інших людей про вас (і за його результатами внесення коректив у свою поведінку). Такі кроки зовсім не прості й безболісні. Та все ж вони не такі й складні і дають більше шансів на успіх, аніж кардинальне трансформування особистісних рис, із якими ви народилися чи яких ви набули ще в дитинстві.

Це не означає, що особистість взагалі не має значення. Науковці дослідили і класифікували тисячі особистісних характеристик. І сотні таких індивідуальних рис можуть визначати більшу чи меншу схильність людини поводитись як мудак. Серед прикладів таких рис — тривожність, агресивність, домінування, емоційна стабільність, психологічна травма в дитинстві, пасивно-агресивний склад характеру, поведінка типу А,[8] потреба керувати, невротичність, нарцисизм, параноя, терпимість, довіра, душевність тощо. У цій невеличкій книжці неможливо ознайомити вас із «аналізом схильності до поведінки мудака» усіх відомих типів особистості і детальним розглядом підґрунтя кожного з них. Та є одна чудова настанова, яку ви маєте знати, старий психологічний вислів, підкріплений купою доказів: «Кращий провісник майбутньої поведінки — це минула поведінка». Ця проста істина означає, що чесне визнання перед собою фактів свого темного минулого, як, наприклад, роблять алкоголіки й люди з іншими залежностями в межах курсу їхнього лікування, може бути потужним методом оцінки своєї «схильності до поведінки мудака» і стимулом до змін.

Запитайте себе, чи були ви хуліганом у школі. Існують сотні досліджень про знущання у школах, які були спрямовані на вивчення дітей, що неодноразово утискали і принижували своїх однокласників. Учений Ден Олвеус здійснив тривале ґрунтовне дослідження, що охопило понад 130 000 норвезьких школярів і в рамках якого було передбачено подальше спостереження за хуліганами та їхніми жертвами. Це дослідження виявило, що близько 7 % норвезьких дітей — хулігани, а близько 9 % — жертви знущань. Крім того, це дослідження довело, що можна передбачити, які діти стануть хуліганами. Здебільшого це ті, кого виховували байдужі або агресивні батьки, кому батьки дозволяли бути агресивними і хто мав прояви «активного і запального темпераменту» в дошкільні роки. Не існує будь-яких систематичних досліджень, які би доводили, що шкільні хулігани стають нахабниками на роботі, проте Олвеус робить висновок, що їхня агресія зберігається й у старшому віці. Близько 60 % хлопців, ідентифікованих як хулігани в 6–9 класах, були засуджені щонайменше за один злочин до того, як досягли 24-літнього віку (порівняно з лише 10 % дітей, які не були хуліганами). Ці дані досить переконливо і без додаткових роз’яснень дають змогу припустити: якщо ви проявили себе у школі як хуліган, то будете більш схильні до знущань, глузувань, погроз і навіть заподіяння фізичної шкоди вашим колегам по роботі.

Аналіз фактів із вашої минулої поведінки може допомогти оцінити, чи є «ризик», що ви в майбутньому поводитиметеся як мудак. Також існують цікаві дослідження антропологів, істориків і психологів, котрі доводять, що атмосфера, в якій ви виховувалися, може посилювати такий ризик, особливо якщо ви зростали в агресивній і схильній до насильства країні, регіоні чи місцевості. Це наочно ілюструє дослідження, здійснене Довом Коеном і його колегами, вченими з Мічиґанського університету. Вони наводять приклад, що ви могли виховуватись у «культурі честі», в регіоні або громаді, «де навіть невеликі суперечки стають змаганням за репутацію і соціальний статус». Антропологічні дослідження демонструють, що це культури, де чоловіки здобувають і підтримують статус за допомогою репутації людини, яка «не дозволить себе зневажати» і «не займатиметься ніякою гидотою». Серед американських прикладів, наведених Коеном і його колегами, — старі «ковбойські» західні й південні штати. Це були саме ті невгамовні та нестабільні місцевості, де правоохоронних органів переважно не було й де добробут і суспільне становище будь-якої людини легко могли насильно відібрати. І хоча в більшості регіонів Заходу і Півдня вже все змінилося, «культура честі» зберігається й донині. Люди, виховані в цих місцевостях, є особливо ввічливими і тактовними у взаємодіях почасти тому, що воліють уникати загрози честі інших (і сутичок, які така загроза провокує). Це триває ще досить довго, навіть після переїзду в іншу частину країни. Коли їх публічно ображають, чоловіки, які зростали в цих місцях, часто почуваються зобов’язаними відплатити і захистити те, що належить їм, а особливо своє право на шанобливе ставлення або «честь».

Експерименти Дова Коена і його колег, результати яких були опубліковані в «Джорнал оф персоналіті енд соушл псайколоджі», свідчать, що на чоловіків, які зростали на Півдні Сполучених Штатів, «культура честі» продовжує сильно впливати навіть після того, як вони переселилися в північні регіони країни. У цьому дослідженні 1996 року, проведеному в університеті штату Мічиґан, респонденти (половина з яких були з південних штатів і половина — з північних) проходили повз підставну особу, яка «випадково» стикалася з ними і називала мудаком. Реакції респондентів із південних і північних штатів мали суттєві відмінності: 65 % вихідців із північних штатів розвеселили зіткнення та образа, і лише 35 % із них образилися; водночас лише 15 % жителів Півдня розважила ця пригода, а 85 % образилися. Більше того, під час наступного дослідження з’ясувалося, що вихідці з Півдня проявили сильні фізіологічні реакції на зіткнення. Зокрема, було виявлено істотне збільшення кортизолу (гормон, пов’язаний з високими рівнями стресу і тривожності), а також деякі ознаки підвищення рівня тестостерону. Проте вихідці з північних штатів не виявили жодних ознак фізіологічної реакції на зіткнення та образу.

Висновки з цих експериментів, а також із безлічі інших досліджень, такі: якщо ви виховувались як житель Півдня або, можливо, як ковбой, то, ймовірно, у більшості випадків будете значно ввічливішим, аніж ваші колеги, проте, зіткнувшись навіть з незначною образою від мудака, схильні до відплати і ризикуєте стати ще однією ланкою ланцюгової реакції «зараження мудаками».

Висновок: мудаче, пізнай себе

Дейв Сенфорд закінчив Стенфорд 2006 року. Він був одним із моїх улюблених студентів усіх часів почасти тому, що відзначався високою самосвідомістю (він також був видатною і дивовижною особистістю). Коли я розповів Дейву про цю книжку, він сказав мені, що на першому курсі навчання у Стенфорді деякі одногрупники думали, що він грубіян, бо не звикли до його почуття гумору, особливо до схильності мати абсолютно серйозний вигляд, навіть коли жартує. Дейв доклав великих зусиль, щоб зрозуміти, як інші люди сприймають його, і припинив робити речі, що провокували людей, які погано знали його і помилково вважали негідником. Дейв показав мені значок (див. малюнок), який подарував йому брат, щоб допомогти в його стараннях змінити себе. На значку було написано: «Визнання того, що ти мудак, — це перший крок». Напис на значку розкриває більшість того, про що йдеться у цьому розділі. Щоб утримати свого внутрішнього негідника від виходу назовні, ви маєте бути добре поінформованими про місця і людей, які перетворюватимуть вас на мудака. Ви маєте знати, що погляд на життя як на суворе змагання, де переможець отримує все, може зробити з вас справжнього негідника. Також ви маєте усвідомлювати, яким бачать вас інші люди, навіть якщо ці сторонні думки не відображають ваші справжні наміри (як і Дейв, ви можете навчитися змінити помилкове враження про вас як про мерзотника). Звідси випливає наступний висновок: щоб не чинити як мудак та не набути репутації мудака, пізнай себе.

Упродовж довгих років я трохи тренував дитячі спортивні команди. Хотілося б мені мати такі значки, щоб видавати тим настирним батькам, які з бічних ліній ігрового поля викрикували в’їдливі образи, критичні зауваження та непрохані поради, засмучуючи дітей і перетворюючи гру на жахливий досвід для всіх її учасників. Такі владні батьки дітей, що займаються спортом, у найгірших своїх проявах є одними з найбільш нерозумних і божевільних мудаків, з якими я будь-коли стикався. Дві тисячі шостого року я був помічником футбольного тренера команди дев’ятирічних дівчаток. Неприємний випадок стався, коли один із «наших» батьків був настільки розчарований сигналом судді, що вибіг на поле посеред гри і почав лаяти рефері. Коли я попросив цього батька залишити поле, пояснюючи, що він порушує правила ліги, він оскаженів: його вени набухли, очі налилися кров’ю, і він почав гнівно викрикувати образи на мою адресу, тож я навіть подумав, що він збирається мене вдарити.

Згадуючи той інцидент й інші подібні випадки, я думаю, що, можливо, на додачу до існуючих правил футболу про неспортивну поведінку гравців, належить також змінити правила й для дитячого спорту, щоб судді мали право присуджувати «жовту картку», скажімо, для відсторонення злостивих батьків із бічних ліній поля на 10 хвилин і «червону картку» для усунення на час гри наполегливих і вкрай агресивних батьків. Можливо, такий меседж і публічне приниження зможуть допомогти декому з цих батьків набути вкрай необхідної їм самосвідомості й очистити дитячі спортивні ігри від цих жахливих прикладів для наслідування.

Я вже обговорював шляхи досягнення такого самопізнання та самоконтролю, стверджуючи, що вам належить прислухатися до людей навколо вас і аналізувати ваше минуле, щоб оцінити й, можливо, зменшити ризик поширення і підхоплення такого зараження. Ви також можете застосувати прямий підхід до самопізнання і провести персональний «аудит на виявлення мудака».

Якщо вас зацікавила інформація в режимі «реального часу», пошукайте комп’ютерну програму, яку розробили Анмол Мадан і його колеги з «Медіа лаб» Массачусетського технологічного інституту (МТІ). Ця штуковина називається «Джерк-О-Метер» (негідникометр), і люди можуть використовувати її як детектор наявності ознак поведінки мудака, який допомагає їм зрозуміти, що вони стають злостиві чи байдужі. Програма «Джерк-О-Метер» завантажується у телефон і використовує електронний аналіз мови для надання миттєвого зворотного зв’язку людині. Вона аналізує показники стресу і співпереживання та виводить «загальний коефіцієнт присутності ознак негідника». Розробники програми з МТІ зауважують: «Математичні моделі для “Джерк-О-Метер” були виведені з даних кількох експериментів у “Медіа лаб”». Ці дослідження оцінювали, наскільки стиль мовлення людини може відображати її зацікавленість розмовою чи можливістю піти на побачення або навіть купити конкретні товари. Наші результати доводять, що стиль мовлення людини й інтонація голосу дають змогу передбачати об’єктивні результати (наприклад, цікавість до розмови або призначення побачення) з точністю 75–85 %».

Мені подобається «Джерк-О-Метер», бо ця програма показує, як людина поводиться в конкретний момент часу. Адже, зрештою, одна з основних ідей цієї книжки така: правило «мудакам тут не місце» не має жодного сенсу незалежно від того, що ви декларуєте, які стратегії впроваджуєте чи які найкращі наміри маєте, допоки ви належним чином не поставитеся до людини, яка перебуває безпосередньо перед вами саме зараз.

На жаль, «Джерк-О-Метер» не продається в магазинах. І навіть незважаючи на те, що вона існує, ця програма не здатна виміряти все, що ви робите (а лише інтонацію голосу), і оцінити, як інші реагують на вашу поведінку. Тому я також розробив невеличкий тест для самоперевірки, щоб допомогти вам з’ясувати, чи є ви сертифікованим мудаком. В основу тесту закладено ідеї та дослідження, про які йшлося в цій книзі, хоча він не був підтверджений скрупульозними науковими експериментами, та ви, можливо, вважатимете його корисним інструментом для проведення вашого особистого аудиту на виявлення мудака.

Почніть із відповідей на зразок правда/неправда на двадцять чотири запитання («Тест для самоперевірки: «Чи є ви сертифікованим мудаком?» на сторінках 14–15) про ваші внутрішні емоційні реакції на людей, як ви ставитеся до інших і як інші реагують на вас. Майте на увазі, що це всього лиш експромт-тест, однак приділіть хвилинку часу, щоб поглянути, яким буде ваш результат. Цілком можливо, ви будете ним здивовані!

Якщо ви хочете отримати ще точніші дані, ідіть за прикладом керівників компанії «Делл») і дізнайтеся, що інші люди думають про вас. Просто візьміть список питань і замініть «ви» на ваше ім’я. Так, якщо ваше ім’я Кріс, перше твердження звучатиме: «Кріс почувається оточеним некомпетентними ідіотами і, не стримуючись, щоразу за нагоди ріже їм правду-матінку у вічі». Зважте: якщо ви не можете забезпечити анонімність людей, які відповідатимуть на опитування про вас, із обережністю сприймайте те, що вони не оцінили вас як мудака. Якщо ви знаний негідник, вони боятимуться вашого гніву і помсти. Якщо ваш аудит був проведений правильно і наявні всі ознаки того, що ви схильні чинити як мерзотник, ще раз перегляньте міркування, наведені в цьому розділі. І пам’ятайте: лише той факт, що ви мудак і маєте мужність визнати це, ще не означає, що ви достатньо компетентний, щоб допомогти собі, іншим злостивим колегам чи вашій організації викорінити цю проблему. І як любить говорити мій син Тайлер: «Просто те, що ви страждаєте на недугу, ще не означає, що ви є в ній експертом».

Цей розділ, як і попередній, висвітлює один-два ефективні прийоми, які можуть допомогти вам запровадити правило «мудакам тут не місце». Якщо ви управляєте своєю організацією, керуючись цим правилом, а також застосовуєте його для коригування своєї особистої поведінки, щоб уникнути зараження і поширення отруєння мудаками, ви зможете підтримувати сприятливий процес, який забезпечить цивілізованість робочого місця. На жаль, життя не завжди приємна річ. Бувають випадки, коли люди не можуть уникнути пропозиції роботи в «місті Мерзотників» або коли, прийнявши її, відразу потрапляють у пастку (чи почуваються, наче в пастці). Наступний розділ пропонує ідеї про те, як вижити на робочому місці, де кожен робочий день — це ніби прогулянка проспектом Мудаків.

Тест для самоперевірки «Чи є ви сертифікованим мудаком?»

Ознаки того, що ваш внутрішній покидьок піднімає свою потворну голову

Інструкції: оберіть твердження — правдиве (П) чи неправдиве (Н), — що є описом ваших внутрішніх почуттів і взаємодій з іншими людьми на робочому місці.

Які внутрішні емоційні реакції викликають у вас люди?

___ 1. Ви почуваєтесь оточеним некомпетентними ідіотами і, не стримуючись, щоразу за нагоди ріжете їм правду-матінку у вічі.

___ 2. Ви були доброю людиною, поки не почали працювати з теперішньою зграєю покидьків.

___ 3. Ви не довіряєте людям навколо вас, і вони також вам не довіряють.

___ 4. Ви розглядаєте своїх співробітників як конкурентів.

___ 5. Ви вважаєте, що один із найкращих способів «видертися вгору» — це зіштовхувати інших людей донизу або усувати їх геть зі свого шляху.

___ 6. Ви таємно радієте, спостерігаючи, як інші люди зазнають страждань і мук.

___ 7. Ви часто заздрите своїм колегам, і вам важко щиро порадіти за них, коли вони досягають успіхів.

___ 8. У вас мало близьких друзів і багато ворогів, та ви цим пишаєтеся.

Як ви ставитеся до інших людей?

___ 9. Ви деколи просто не здатні стримувати свою зневагу до невдах і негідників на вашому робочому місці.

___ 10. Ви вважаєте корисним сердито поглядати на деяких ідіотів на вашому робочому місці, ображати їх і навіть часом кричати на них — інакше вони ніколи, на вашу думку, не зміняться на краще.

___ 11. Ви приписуєте собі досягнення вашої команди — а чом би й ні? Без вас вони нічого не досягли б.

___ 12. Ви отримуєте задоволення, «невинно» надаючи коментарі на нарадах, котрі не мають жодної іншої мети, окрім приниження або спричинення дискомфорту людині, яка є їх об’єктом.

___ 13. Ви негайно вказуєте на помилки інших.

___ 14. Ви не робите помилок. Коли щось йде не так, ви завжди знаходите ідіота, винного в цьому.

___ 15. Ви постійно перебиваєте людей, бо, зрештою, те, що ви маєте сказати, важливіше.

___ 16. Ви постійно лестите своєму босу й іншим впливовим людям і очікуєте такого самого ставлення від ваших підлеглих.

___ 17. Ваші жарти і кепкування часом можуть бути трохи недружні, проте ви маєте визнати, що вони досить потішні.

___ 18. Ви любите свою безпосередню команду, і вони люблять вас, однак ви знаходитеся в стані постійної війни з рештою вашої організації. Ви ставитеся до всіх інших як до нікчем, адже, зрештою, якщо людина не у вашій команді, то вона або нічого не варта, або ворог.

Як люди реагують на вас?

___ 19. Ви помічаєте, що люди, схоже, уникають контакту очима, коли розмовляють з вами, і вони часто стають дуже знервовані.

___ 20. У вас виникає відчуття, що люди завжди дуже обережно висловлюються у вашій присутності.

___ 21. Люди постійно відповідають на ваші листи електронною поштою з ворожими реакціями, що часто переростає у «вербальну війну» з цими негідниками.

___ 22. Люди, схоже, не наважуються розкривати вам свою особисту інформацію.

___ 23. Люди, схоже, притихають, коли ви з’являєтеся.

___ 24. Люди, здається, реагують на вашу появу повідомленням, що їм потрібно йти.

Підрахунок результатів тесту: підсумуйте кількість тверджень, які ви обрали як правдиві. Це не є науково підтвердженим тестом, але, на мою думку:

0–5 правдивих тверджень: ви не видаєтеся сертифікованим мудаком, якщо не дурили самі себе під час тесту.

5–15 правдивих тверджень: ви знаходитеся на межі перетворення на сертифікованого мудака; можливо, вже час почати змінювати вашу поведінку, поки становище не погіршилося.

15 чи більше правдивих тверджень: ви виглядаєте цілковитим сертифікованим мудаком; негайно зверніться по допомогу, але, будь ласка, не до мене, бо я вважав би за краще не знайомитися з вами.

Розділ 5. Коли правлять мудаки: корисні поради з виживання серед мерзотників і в умовах недоброзичливості на робочому місці

Мільйони людей почуваються, наче в пастці, на тих робочих місцях, де домінує радше правило «ласкаво просимо мудаків», аніж «мудакам тут не місце». Працівники, які стають жертвами і свідками постійних знущань, звільняються з такої роботи набагато частіше, ніж із організацій, де панує доброзичлива атмосфера.

За оцінками дослідників Шарлотти Рейнер і Лоралей Кішлі, 25 % жертв і 20 % свідків знущань залишають свої робочі місця, тоді як середній показник звільнень становить майже 5 %. Проте ці цифри також свідчать, що більшість із пригнічуваних людей причаюються і терплять образи. Більшість людей залишаються на несприятливих робочих місцях з недоброзичливою атмосферою з фінансових причин — вони не мають шляхів відступу у вигляді альтернативного робочого місця, принаймні такого ж добре оплачуваного. Навіть хороша робота в компаніях зі згуртованим товариським колективом часом пов’язана із сутичками зі злостивими людьми, особливо у сфері обслуговування. Бортпровідники «ДжетБлу», продавці мережі магазинів «7–елевен», бармен у «Старбакс», аніматори в Діснейленді, професори бізнес-школи і консультанти «Маккінсі», — усі вони казали мені, що іноді «просто змушені терпіти образи» від клієнтів, які їх принижують.

І навіть люди, які планують залишити вороже робоче місце, можуть тижнями або місяцями терпіти знущання, перш ніж наважаться звільнитися. Читач «Гарвардського бізнес-огляду» написав мені, що в його компанії-розробнику програмного забезпечення «серед керівництва були негідники, які пригноблювали своїх підлеглих» і примушували їх почуватися «нічого не вартими», тож кращі програмісти поступово звільнялися, проте лише після того, як знаходили іншу роботу. Люди можуть терпіти наругу в певний час, бо вони обіцяли закінчити проект, тягнуть до отримання річного бонусу наприкінці року чи очікують підвищення ціни на акції або набуття права на пенсію. Однак якщо постане вибір, звільнятися чи продовжувати працювати з небачено великою зграєю мудаків, існують способи отримати якнайбільше зиску з поганої ситуації.

Розгляньмо стратегію, яку використовувала одна з топ-менеджерів Кремнієвої долини, щоб вижити серед своїх підлих колег. Назвімо її Рут, щоб захистити невинних, а також винних. Раніше у своїй кар’єрі Рут долучилася до брудної політичної боротьби з «кодлом мудаків», які повсякчас принижували її, перебивали, коли вона говорила, і осудливо зиркали на неї під час нарад. Вони неодноразово критикували все, що вона робила, і вщент розбивали пропоновані нею рішення, висуваючи натомість кілька власних конструктивних ідей. Вони ухвалювали жорсткі рішення (приміром, звільнення працівників за низькі показники продуктивності), а згодом їм не вистачало сміливості для втілення на практиці своїх розмов у стилі мачо, і вони перекладали на Рут виконання своєї брудної роботи.

Ці пихаті умільці стукали кулаком по столу і вимагали негайних дій, неодноразово доручаючи Рут вживати певних заходів, а потім критикували, що вона з точністю виконувала саме те, чого вони прагнули. Рут намагалася давати їм відсіч і програвала баталію. Хоча вона витримувала шторм і дотримувалася своєї позиції, її впевненість похитнулася, вона була фізично й емоційно виснажена. Рут схудла і страждала на безсоння протягом кількох місяців опісля образ, які пережила від цих мерзотників.

Трьома роками пізніше виникла аналогічна ситуація, з такими ж покидьками, що вдавалися до таких самих брудних прийомів. Цього разу Рут стала до боротьби без страху в очах, налаштована пройти крізь усе, не давши їм шансу «дістати» її. На таку стратегію пристосування Рут надихнули поради, отримані в підлітковому віці від інструктора з рафтингу: випавши з човна на порогах, не намагайтеся з ними боротися, покладайтеся лише на ваш рятувальний жилет і відпливайте, тримаючи ноги перед собою. Таким чином, якщо вас викинуло на камені, ви можете використовувати ноги, щоб відштовхуватися, і в такий спосіб захистите голову та збережете енергію. Як виявилося, Рут випала за борт на ділянці Американ-Рівер у Каліфорнії, відомій як «Сатанс сенспул». Порада інструктора чудово спрацювала: після складної, але захопливої подорожі через пороги, тримаючи ноги перед собою, Рут дісталася спокійної ділянки річки і попливла до човна, який чекав на неї біля пологого пляжу.

Рут згадала цю стратегію, ледь не потрапивши в пастку клоаки іншого виду: вже на першій із цілої низки нарад її та ще кількох людей піддали особистим нападкам, ворожим поглядам і надмірним звинуваченням. «Отруєння мудаками» поширювалося, наче лісова пожежа, заражаючи навіть тих людей, які зазвичай були добрі та чутливі. Рут простягнула ноги перед собою під столом, і раптом в її уяві постав образ рафтингу. «Щойно ці мудаки викинули мене з човна, — сказала вона собі й осягнула: — Я знаю, як вижити!».

Замість того, щоб вдавати жертву, Рут переконала себе почуватися сильною. Вона зрозуміла: якщо не панікуватиме і просто «попливе, тримаючи ноги перед собою», то вийде з цього безладу неушкодженою і збереже свою енергію для того, що чекає на неї попереду. Саме так і сталося. Після цієї наради вона поділилася своєю стратегією з колегою-керівником, якого також критикували і пригноблювали. І це спрацювало йому на руку. Обидві «жертви» повірили, що упередженість решти учасників наради була ефективною, оскільки замість того, щоб почуватися слабаками, не здатними випливти, Рут і колега-керівник обрали тактику відштовхування від валунів, розкиданих тими мерзотниками на їхньому шляху. Це почало допомагати, тож вони регулярно нагадували один одному: «просто тримати ноги перед собою». Обидва подолали це випробування, зберігши свою енергію й упевненість у собі. Вони не дозволили принижувати себе, відбивши вразливу отруту, яку вивергали ці покидьки, і залишилися натомість спокійними, та ще й допомагали іншим витримати шторм. Вони віднайшли влучні способи «нейтралізувати» більшу частину отрути цих мудаків і викрити збитки, яких вони завдають своїм жертвам і компанії. Зрештою, Рут і її колега вийшли з цього суворого випробування енергійними, неушкодженими, з упевненістю, що потрібно шукати інше місце роботи.

У «Стратегії Сатанс сенспул» від Рут є два основні елементи, які допомагають людям зберегти їхнє психічне і фізичне здоров’я неушкодженим і водночас виконати свою роботу, навіть якщо довкола діє банда брутальних хамів. Насамперед Рут навчилася трансформувати злостивість, із якою стикалася, що допомогло їй стати емоційно відстороненою від мудаків, ба навіть просто стати нечутливою до того, що відбувалося.

Потім Рут не боролася проти впливовіших за неї сил, які не могла контролювати. Натомість вона зосередилася на непомітних способах отримання можливості певного контролю ситуації, зокрема допомагала жертвам знущань упоратися з негідниками, навчала колег своєї стратегії, надаючи їм емоційної підтримки та зосереджуючись на допомозі хорошим людям у компанії. Рут також обрала невеликі битви, які вона була спроможна виграти, і вживала дрібних заходів, щоб підірвати найгірші дії її мучителів. Замість того, щоб битися у великих війнах, які їй судилося програти і які виснажили б її та принизили гідність, як сталося в першому випадку, Рут була досить мудрою, щоб цього разу досягнути маленьких перемог для підтримки своєї впевненості і відчуття контролю за ситуацією.

Рефреймінг: змініть своє світобачення

Психологи виявили, що якщо ви не можете уникнути джерела стресу, то переосмислення того, що відбувається з вами, або рефреймінг, допоможе зменшити заподіяну вам шкоду. Серед доцільних прийомів реструктурування (рефреймінгу) — уникнення самозвинувачення, сподівання на краще, але очікування найгіршого і, мій улюблений, вироблення у собі емоційної відстороненості та байдужості. Навчитися, коли і як треба неупереджено ставитися до ситуації, — це не та порада, яку ви знайдете в більшості книг із ведення бізнесу, проте вона може допомогти вам отримати якнайбільше користі з програшної ситуації.

Дослідження Мартіна Селіґмана, які «навчають оптимізму», свідчать, що коли люди сприймають труднощі як тимчасове явище, яке виникло не з їхньої вини, і впевнені, що труднощі не триватимуть довго і не руйнуватимуть усе їхнє життя, то таке осмислення захищає їхнє психічне і фізичне здоров’я та підвищує їхню стійкість. Норін Теграні, психолог-консультант із Великобританії, яка має великий досвід роботи з жертвами знущань на робочому місці, зауважує, що під час опитувань численних жертв їхніми спільними «ірраціональними» думками є такі: «Я ніколи не впораюся з цим», «Я зробив щось неправильно, якщо це сталося зі мною» і «Усі мене ненавидять».

Теграні застосовує когнітивно-поведінкову терапію (на основі дослідження Селіґмана), щоб допомогти жертвам переосмислити такі ірраціональні переконання та інтерпретувати їх радше як гіпотези, аніж факти, а також виробити інше, оптимістичніше налаштування для спілкування з хамами. У стратегії пристосування Рут були елементи підходу Теграні. Подумайте про відмінності між тим, як Рут структурувала свій досвід роботи з мудаками під час першого і другого випробування. У розмові зі мною вона наголосила: «У другому випадку я зрозуміла, що то був не мій промах, і я не збиралася звинувачувати себе». А «Стратегія Сатанс сенспул» допомогла їй поставитися до своїх зіткнень зі зграєю мудаків як до тимчасового випробування, з якого вона випливе неушкодженою.

Компанія «Дісней» застосовує подібну стратегію для навчання працівників (акторського складу) своїх тематичних парків, щоб допомогти їм упоратись із розгніваними відвідувачами. «Дісней» додала новий нюанс до цієї стратегії, і корпоративні тренери навчають новачків акторського складу жодним чином у ситуації, що склалася, не звинувачувати ані себе, ані відвідувачів, які їх ображають. Багато років тому моя колишня студентка принесла численні записи, зроблені під час її установчих сесій для «новобранців» в Університеті Діснея. Її викладачі наголошували, що хоча 99 % відвідувачів — приємні люди, але реальне випробування — це коли ви оточені розлюченою родиною з восьми осіб, і цей гурт із криками виказує вам за все, що їм не сподобалося. Нових акторів навчали уникати сварок із непривітними гостями. Їм радили уявити всі жахливі переживання родини, які довели її до такого розлюченого стану (хоча б домислити, що їхня машина зламалася чи вони щойно змокли під дощем), і не приймати їхній гнів на власну адресу (оскільки це не ваша провина).

Акторам також радили розглядати образу як відчуття, що не триватиме довго (оскільки більшість інших відвідувачів поводяться приязно) і що це «не може зіпсувати ваш день», адже, якщо вони «просто продовжуватимуть посміхатися» і «ставитися до людей, як до VIP-персон», це створить дружні взаємодії з іншими відвідувачами і може навіть перетворити родину, яка наразі кричить на вас, на милих людей. Відсоток злостивих людей у компанії Рут був вищим, аніж у тематичному парку «Дісней», але оптимістичний стиль, який вона використовувала, має багато спільного з тим, як акторський склад «Діснея» дає раду зарозумілим гостям.

Сподівайтеся на краще, готуйтеся до гіршого

Як доводять досвід Рут і дослідження Мартіна Селіґмана, інтерпретація (фреймінг) образливих взаємодій в оптимістичному світлі може допомогти зберегти ваше фізичне і психічне здоров’я. Проте невтримний оптимізм може бути небезпечним для вашого морального духу й гідності, особливо якщо ви протягом тривалого часу є об’єктом нападок злостивих людей. Непохитна надія, що всі запеклі мерзотники перетворяться на хороших людей, — це рецепт суцільного розчарування. Якщо ви очікуватимете, що одного чудового дня всі ці мудаки раптом почнуть вибачатися перед вами, перепрошувати вас чи, принаймні, ставитися до вас із повагою, ви приречете себе на зневіру й розчарування.

Психологи, які вивчають емоції, вважають, що щастя відображає різницю між тим, що ви очікуєте, і тим, що насправді отримуєте в житті. Отже, якщо ви безупинно сподіваєтеся, що стануться хороші речі, а вони не відбуваються, або справи ідуть на гірше, ви постійно почуватиметеся нещасним. Як ми побачили на прикладі Рут, не слід очікувати, що негідники змінять свою поведінку. Ваші очікування їхньої поведінки мають бути мінімальні, однак продовжуйте вірити, що ви подолаєте це випробування, не зазнавши жодної шкоди. У такому разі ви не будете здивовані чи засмучені невсипущою злостивістю ваших колег. І якщо вони несподівано стануть з вами ласкаві, то ви зможете насолоджуватися приємним сюрпризом, але не переживати розчарування, коли вони повернуться до своїх підлих учинків.

Ефективність (і небезпеки) зниження ваших очікувань і прийняття того факту, що ваш бос — підступний негідник, наочно ілюструється в книзі «Робота», в інтерв’ю з Джеррольдом Томасом, асистентом продюсера кіностудії. Його робота полягала в читанні й оцінюванні сценаріїв (і виконанні інших дрібних завдань за потреби) для імпульсивного голлівудського продюсера, якого в інтерв’ю назвали Бредом. Бред волів, щоби Джеррольд перебував на роботі з 6:30 ранку й до 23:00, потім зазвичай телефонував йому о третій ночі з приводу додаткових доручень і скаженів, коли під час його дзвінків вмикався автовідповідач (замість того, щоб Джеррольд сам брав слухавку). У цій книзі Джеррольд розповів, що його робота була «постійним стресом», що Бред знущався над ним, називав його «недоумком і нікчемою». Одного разу Джеррольд перервав його «нараду за закритими дверима» з режисером (щоб віддати пачку сигарет, яку Бред наказав купити і принести режисерові). Бред настільки оскаженів, що вискочив із кабінету, почав душити його й репетувати: «Ти що, тупий?». Коли Джеррольд пояснив, що лише виконував його доручення, Бред у відповідь почав його «дубасити… кулаками».

Єдине, що допомогло Джеррольду витримати таку наругу, — це знижені очікування. Він сказав: «Я тверезо оцінюю ситуацію. Звісно ж, мені хотілося б, щоб Бред був трохи приязніший до своїх підлеглих, а не гарчав на них повсякчас. Та я розумію, що це нездійсненне бажання, бо надто багато грошей поставлено на кін, і тому всі поводяться терпляче, мов довбані святьки». Джеррольд стійко зносив знущання, насолоджуючись тими рідкісними моментами, коли Бред був приязний до нього і виявляв повагу до його думки. Юнак дивився в майбутнє, сподіваючись винести користь із виживання в цьому суворому випробуванні. Він мав надію, що колись Бред допоможе йому отримати свої власні прибуткові контракти. Джеррольд також визнавав імовірність того, що успіх може не прийти до нього, і висловився напівжартома: «Я, можливо, працюватиму тут, поки не дістану щось на зразок нервового розладу».

Історія Джеррольда показує, як низькі очікування стосовно поведінки боса-мудака, зосередження на позитивних моментах і оптимізм до того, чим зрештою все це завершиться, можуть допомогти людині пережити жахливу ситуацію. На краще чи на гірше, але це підтримало його у виживанні в жорстких умовах, у яких більшість розсудливих людей, що були його попередниками, здалися — Бред звільнив десятьох помічників протягом чотирьох місяців, перш ніж Джеррольд став до роботи.

Проявіть байдужість і емоційну відстороненість

Пристрасність є переоціненою чеснотою в житті організацій, а байдужість — недооціненою. Такий висновок напрошується після вивчення більшості книг з ведення бізнесу, які нагнітають ажіотаж довкола магічної сили глибокої, щирої і пристрасної відданості вашій роботі, організації, колегам і клієнтам. Упродовж понад двадцяти років гуру менеджменту Том Пітерс говорив про важливість гордості й ентузіазму стосовно вашої організації та клієнтів. Денніс Бакке, колишній генеральний директор корпорації AES, підтримує створення робочих місць, де люди відчувають радість і насолоду від праці та повсякчас емоційно задоволені. Книга-блокбастер Джима Коллінза «Від хорошого до величного»[9] закликає керівників давати місця в «автобусі» лише «людям типу A», які досить запальні, щоб вкладати в роботу «зусилля на рівні А+». І в третьому розділі ми бачили, як «Південно-західні авіалінії» не просто намагаються уникати найму негідників, а налаштовують прийнятих на роботу людей виявляти завзяття і відданість колегам, клієнтам і компанії загалом.

Усі ці розмови про пристрасність, відданість і співпричетність до організації абсолютно правильні, якщо ви працюєте на хорошій роботі й до вас ставляться з гідністю і повагою. Проте вони перетворюються на лицемірну нісенітницю для мільйонів людей, які потрапили на роботу, де почуваються пригнобленими й приниженими й де їхня мета — вижити, не втративши здоров’я та самоповагу, а також забезпечити свої родини засобами до існування, а не вирішувати великі справи для компанії, яка ставиться до них як до покидьків. Організації, заповнені працівниками, які чхали на свою роботу, страждатимуть від низької продуктивності. Та все ж, як на мене, якщо вони регулярно принижують співробітників, то отримують те, на що заслуговують.

Коли життя організації починає йти таким жахливим чином, пов’язувати вашу самоповагу з тим, як люди ставляться до вас, і вкладати всі ваші зусилля й емоційну енергію в роботу — це шлях до експлуатації та саморуйнування. Інстинкт самозбереження іноді вимагає протилежної реакції: навчіться відчувати і практикувати емоційну відстороненість та байдужість. Якщо ваша робота приносить безкінечну кількість особистих образ, зосередьтеся лише на рутинному виконанні завдань, якнайменше звертаючи увагу на мерзотників навколо вас, і якомога частіше думайте про щось приємніше — просто відпрацьовуйте кожен день, поки на вашій роботі щось не зміниться або не настануть кращі часи. Усі ми стикаємося з неприємними ситуаціями, які маємо пережити. Жоден із нас не має повної влади над нашим оточенням, і ми всі часом вимушені працювати з деспотичними негідниками, яких не можемо змінити. Бувають моменти, коли для вашого психічного здоров’я краще абияк ставитися до роботи, компанії й особливо до всіх цих злостивих людей. Волт Вітмен казав: «Викиньте з голови все, що ображає вашу душу». Я вважаю, що це чудове лаконічне твердження про вироблення в собі байдужості до мерзотників, які принижують вас на робочому місці чи деінде.

Деякі дослідники вважають, що відсторонене ставлення може допомогти працівникам уникнути емоційного вигорання, спричиненого постійним залученням до вирішення чужих проблем. Крістіна Маслач визначає відсторонене ставлення як «ідеал професії медика — поєднання співчуття з емоційною незворушністю… і навіть більше — з неупередженою об’єктивністю». Щоправда, вона виявила, що медикам і представникам інших професій, які допомагають людям, часто важко утримувати цей баланс: або вони дійсно турбуються про інших (і піддаються ризику вигорання), або прикидаються (причому нерідко погано прикидаються), бо зрештою не надто піклуються про них. Отже, ви можете відчувати співчутливе занепокоєння або відсторонену байдужість, але щирої турботи і співпереживання важко або неможливо досягти без емоційної прихильності.

Якщо ви не можете змусити себе турбуватися про хороших колег, клієнтів чи організації, це означає, що вам потрібна перерва для набуття нових навичок або, можливо, для переходу на іншу роботу. Але відсторонена байдужість, просте вміння на все «забити» можуть бути найкращим, що ви зробите для виживання на робочому місці, де вас постійно принижують. Подумайте про те, що робила Рут, як уявляла, що пливе через пороги, тримаючи ноги перед собою, коли колеги закидали її образами. Фізично Рут сиділа за столом. Однак подумки вона відсторонювалася від злостивих співробітників, які її принижували, їхні судження не впливали на її самоповагу, їхні огидні вирази облич і слова не зачіпали її душу, і вона перебувала в іншому, кращому світі.

Прагніть маленьких перемог

Здатність отримати контроль над дрібними і, здавалося б, звичайними речами є відмінною рисою людей, які виживають у жахливих і неконтрольованих ситуаціях, зокрема й у стихійних лихах, коли їх викинуло на берег унаслідок корабельної аварії або вони стали заручниками чи потрапили в полон під час війни. Віце-адмірала Джеймса Стокдейла утримували в полоні північні в’єтнамці протягом 1965–1973 років. Він знайшов спільну рису серед ув’язнених, котрі, як і він, зуміли пережити це суворе випробування: «Ми виявили, що коли ти один сидиш у камері й бачиш відчинені двері лише раз чи двічі на день, щоб отримати миску супу, то розумієш, що після періоду ізоляції і темряви ти мусиш виробити певний ритуал у своєму житті, якщо не хочеш стати твариною… Для більшості з нас ритуал вибудовувався довкола молитви, фізичних вправ і підпільного спілкування». Стокдейл та інші ув’язнені виживали, вдаючись до сотень дрібних дій, які вони могли робити щодня, щоб мати бодай дрібку контролю над власним життям. Це були молитва, віджимання на руках від підлоги чи винайдення нових способів передачі таємних повідомлень іншим полоненим.

Скрупульозні дослідження підтверджують, що почуття контролю — усвідомлення, що ви спроможні визначати хоча б невеликі аспекти свого життя, — може мати величезний вплив на благополуччя людини. Розгляньмо переконливі результати дослідження, здійсненого Еллен Ланґер і Джудіт Родін у будинках для людей поважного віку. Одна група пацієнтів закладу відвідала лекцію про послуги, які їм можуть надавати співробітники; їм видали кімнатні рослини і сказали, що персонал піклуватиметься про них; крім того, їм повідомили, в які вечори вони зможуть переглядати фільми. Перед пацієнтами в інших (досить схожих) групах із таких самих будинків для літніх виголосили «палку промову» про важливість отримання контролю над своїм життям з проханням подбати про нові кімнатні рослини в їхніх кімнатах і запропонували вибрати, в які вечори вони хочуть дивитися фільми, коли вживатимуть їжу, коли їм можна телефонувати і як розставити меблі в їхніх кімнатах. Ці маленькі відмінності мали велике значення. Пацієнти, які отримали більший контроль над своїм розпорядком життя в будинку для літніх людей, не лише активніше брали участь в оздоровчій діяльності, а й загалом позитивніше ставилися до життя. Результати моніторингу 18-місячного експерименту виявили, що серед пацієнтів другої групи смертність була нижчою на 50 відсотків.

Психолог Карл Вейк так само стверджує, що прагнення до маленьких перемог є часто зручнішою і в підсумку ефективнішою стратегією, ніж гонитва за «великими звершеннями». Він доводить, що намагання вирішити велику проблему цілком і одразу може викликати дуже багато складнощів і розчарування, примушуючи людей відчувати тривогу та безсилля перед неможливістю виконати завдання. Перевага здійснення невеликих дій полягає в тому, що вони ведуть до помітних і зазвичай успішних змін. Як ми вже переконалися на прикладі малесеньких змін, досягнутих віце-адміралом Стокдейлом і пацієнтами будинку для літніх людей, відчуття, що ти контролюєш ситуацію, може зменшити почуття безнадійності й безпорадності.

Карл Вейк також стверджує, що більшість великих проблем можна подолати лише шляхом здійснення низки послідовних невеликих дій, крок за кроком. Не існує миттєвих, грандіозних, магічних рішень для припинення голоду в світі чи забруднення довкілля, але прогресу можна досягнути, якщо багато людей робитимуть численні маленькі позитивні кроки в правильному напрямку. Ще однією перевагою такої стратегії є те, що зусилля зі здобуття великої перемоги можуть спровокувати сильнішого суперника вступити в протидію з вами, натомість він може вирішити, що підривати чи відвертати кожну вашу крихітну перемогу — це завеликий клопіт, або може навіть і не помітити, що це сталося. Проте з часом низка маленьких перемог може скластися у великий виграш проти цього суперника.

Висновок для виживання на робочому місці, яке кишить мудаками: якщо ви ніяк не можете залишити його, почніть шукати маленькі способи захопити хоч часточку контролю. Спробуйте віднайти маленькі кроки, які ви можете здійснити, щоб мінімізувати шкоду від отруєння мудаками. Вибудуйте осередок безпеки і взаємної підтримки, оскільки навіть сам акт допомоги іншим вже добре позначиться на вашому психічному здоров’ї. Якщо ви не можете виграти велику війну проти покидьків, відшукайте невеликі ділянки роботи для битв, у яких ви здатні перемогти, й отримане відчуття контролю підтримає ваш дух. І якщо одна незначна перемога за іншою починають накопичуватися, хто знає, ймовірно, ви могли б започаткувати у своїй організації рух за повільну, але правильну й невідворотну заміну правила «ласкаво просимо мудаків» на «мудакам тут не місце».

Обмежте свою вразливість

Ця тактика нейтралізує збитки, яких завдають мудаки, двома способами. Спочатку завдяки обмеженню частоти й інтенсивності вашого зіткнення з їхніми зневажливими поглядами і принизливими словами ви отримаєте менше прямої шкоди. Далі, як ми вже переконались, усе, що надає вам навіть маленькі часточки контролю, може захистити ваше внутрішнє «я», моральний дух і фізичне здоров’я.

Моя перша порада — знайти місце і час, де і коли ви можете заховатися від ваших мучителів. Спілкуйтеся з ними якомога рідше. Призначайте наради, що триватимуть недовго. Так, згідно з останніми дослідженнями, планувати засідання слід у приміщеннях чи місцях без стільців.

У своєму експерименті Аллен Блудорн і його колеги з Міссурійського університету порівнювали рішення, ухвалені 56-ма групами, в яких учасники стояли під час коротких (10–20 хвилин) нарад, з рішеннями 55-ти груп, члени яких сиділи під час таких нарад. У групах, що стояли, на ухвалення запропонованих рішень витратили на 34 % менше часу, а їхня якість була така ж висока, як і в затверджених групами, що сиділи.

На додачу до того часу, який ви можете зберегти для організації, плануючи нараду зі знаними мудаками, знайдіть місце без стільців, і це, без сумніву, скоротить на 34 % час вашої взаємодії з ними. Побічний позитивний результат такого планування полягає в тому, що коли в кількох конференц-залах залишаться лише «стоячі столи» без стільців, це допоможе людям у вашій компанії й оптимально використати час, й упоратися з мудаками, а також зекономить трохи грошей на стільцях.

Як буфер між вами і хамом чи зграєю хамлюг ви також можете використовувати інформаційні технології. Наприклад, одночасно зі «Стратегією Сатанс сенспул», описаною на початку цього розділу, Рут відгороджувалася від тієї ватаги мудаків, узявши участь у кількох нарадах за допомогою телефонного конференц-зв’язку, а не безпосередньо. Тож вона позбавляла себе необхідності бачити їхні криві погляди, легше могла емоційно відсторонитися, і було кілька випадків, коли вона заглушувала чергового негідника, від якого її нудило, натиснувши кнопку відключення звуку, відсторонюючись від злостивості своїх колег і натомість приділяючи свою увагу наданню допомоги хорошим людям у компанії. Однак хочу застерегти, що коли групи працюють, здебільшого користуючись електронною поштою або конференц-зв’язком (а не віч-на-віч), вони зазвичай більше схильні до суперечок і менше довіряють один одному. Зрозуміло, це відбувається тому, що люди не отримують цілісної картини, як за безпосередньої присутності, бо електронна пошта і телефонні дзвінки дають мало інформації про запити, з якими стикаються люди, і про реальну атмосферу, в якій вони працюють, крім того, вони не можуть передати такі речі, як міміка, інтонації голосу, пози і «колективний настрій». Отже, в учасників групи складаються неповні і часто занадто негативні враження один про одного.

Мої колеги зі Стенфорду Памела Гіндз і Діана Бейлі доводять, що конфлікти, а особливо «розбіжності, які характеризуються гнівом і ворожістю», більш імовірні, а рівень довіри менший, коли групи виконують роботу «опосередковано», послуговуючись інформаційними технологіями, а не обговорюють питання на нарадах безпосередньо. Якщо ви перебуваєте в групі, яка працює здебільшого через інтернет і по телефону, й ця група видається купою мудаків, технології можуть радше погіршити становище, а не захистити вас від них. Тож, можливо, вам варто розвивати взаємну довіру і витратити час на особисту зустріч, щоб зрозуміти, з якими проблемами стикаються люди. Однак, можливо, як і Рут, ви вже маєте значний досвід нарад віч-на-віч, на яких ці люди довели, що вони мудаки. Якщо це так, то електронна пошта, телефонний конференц-зв’язок і всесильна кнопка відключення звуку можуть допомогти захистити вас від повного обпалення їхньою люттю.

Створюйте осередки безпеки, підтримки і здорового глузду

Знайдіть і вибудуйте кілька осередків, де можна сховатися від мудаків і спілкуватися з порядними людьми. Це може мінімізувати ваше спілкування з мерзотниками, дасть вам змогу перепочити і забезпечить трохи контролю над тим, коли і як ці покидьки вчинятимуть свої брудні дії проти вас. Такими осередками можуть бути як цілі будівлі, так і окремі маленькі приміщення. Приміром, медсестри, групу яких Деніел Денісон вивчав та інтерв’ював разом зі мною, почувалися наче в облозі серед хірургів, які зневажали і принижували їх, особливо сумнозвісний лікар Прутень, відомий переслідуваннями, піддражнюванням і брудним лапанням медсестер-жінок. Вони знаходили притулок у кімнаті для відпочинку медсестер, куди лікарям не дозволялося заходити. Це було безпечне місце, де вони ділилися одна з одною цікавими історіями, скаржилися, надавали й отримували психологічну підтримку. Зниження напруженості, яке більшість медсестер відчували тієї миті, коли заходили до кімнати відпочинку, було очевидним.

Інший спосіб знайти безпечний осередок — приєднатися або сформувати таємну соціальну мережу жертв. Група секретарів в університеті сформувала молитовну групу, яка регулярно проводила зустрічі протягом кількох місяців, щоб добитися скорочення терміну перебування на посаді їхнього безсердечного і неосвіченого декана. Вони молилися, щоб з ним щось трапилося, не таке вже й погане, але досить погане, щоб прискорити його відставку! (На жаль, їхні зусилля були марними; на момент написання книжки декан все ще обіймав свою посаду). Так само дружина одного керівника написала мені, як її чоловік боровся за виживання зі своїм деспотичним генеральним директором: «Усі керівники підрозділів, які підпорядковуються генеральному, збираються у своїх кабінетах, намагаючись підтримати один одного. Та їм надто добре відомо, що якщо хтось один і визнає поразку, тиск з боку боса все одно не зникне, а перерозподілиться між тими, хто залишився». У багатьох організаціях, де хамули задають тон, їхні жертви так бояться репресій, що об’єднання в спільноти і розмови серед жертв розглядаються як підпільні і заборонені дії, але вони варті ризику, бо напруга у таких місцях нестерпна.

Ці осередки можна віднайти навіть у незначних моментах, хоча би під час коротких взаємодій зі сприятливими замовниками чи клієнтами. Кілька місяців тому я стояв у черзі в аптеці «Лонґ» міста Мораґа, Каліфорнія. Касир цієї аптеки був підлітком, назвімо його Крісом. Коли він обслуговував клієнта переді мною, в аптеці задзвонив телефон, проте хлопець зосередився на допомозі своєму клієнту замість відповіді на дзвінок. Приблизно за хвилину касирка біля сусідньої стійки повернулася, поглянула на нього з неприхованою ненавистю і закричала: «Крісе, що з тобою? Чи ти не чуєш дзвінок? Підніми слухавку!». Кріс почервонів, і здавалося, ніби він ось-ось заплаче. Жінка переді мною подивилася йому в очі і голосно промовила: «Крісе, просто ігноруй її. Я вважаю, ти прекрасно виконуєш свою роботу». Кріс зітхнув зі значним полегшенням, і я помітив, що він заспокоюється.

Колеги, що вас підтримують, і розважливі клієнти на зразок цієї жінки можуть допомогти вам пом’якшити стрес від роботи в трясовині мудаків. Рут поділилася своєю «Стратегією Сатанс сенспул» з колегою, і такі розмови бувають особливо конструктивними, коли жертви обмінюються стратегіями пристосування, які допомагають їм пережити наступ «людожерів». Однак бесіди з іншими людьми про ваші проблеми не є панацеєю. Насправді палиця два кінці має. За висновками Лоралей Кішлі й Стіва Гарві, вже перші дослідження засвідчили, що працівники, які піддались емоційному насиллю і прагнуть моральної підтримки від друзів, родини, колег і керівників, отримують лише незначний позитивний ефект для їхнього психічного здоров’я. Кішлі й Гарві стверджують, що соціальна підтримка має слабкий вплив, оскільки жертви загалом діляться з людьми, які не мають достатньо влади, щоб приборкати забіяк і свавільників.

Навіть гірше. Я виявив, що розмови, обмін плітками і навіть терапевтичні семінари під керівництвом професіоналів іноді приносять більше шкоди, ніж користі. Такі зібрання подекуди перетворюються на «засідання невдоволених сук», на яких жертви гірко скаржаться на те, як все погано і наскільки вони безсилі зупинити це. Я бачив, як таке відбувалось у лікарні, де запрошені консультанти проводили цикл семінарів про емоційне вигорання на роботі. Ці недбало організовані зібрання почалися з обговорення статистики про те, як сильно лікарі ображали медсестер і зі скількома іншими джерелами стресу вони стикалися: нераціональними управлінськими рішеннями, тяжкими пацієнтами та їхніми родинами тощо. Погані новини викликали скарги і почуття безпорадності та безнадійності серед медсестер і загалом тому, що модератори не скеровували бесіду на способи, за допомогою яких ці проблеми можна реструктурувати, чи на стратегії здобування маленьких перемог, не кажучи вже про організаційні стратегії впровадження правила «мудакам тут не місце».

Пам’ятаю, я запитав одну медсестру, як відбуваються семінари, і вона сказала мені: «Я приходжу на семінари в доброму гуморі, але завжди по їх закінченні почуваюся пригніченою. Вони примушують мене зненавидіти свою роботу; все, що ми робимо, — це нікчемність, нікчемність, нікчемність!». Пам’ятайте, що емоції є надзвичайно заразними, тому якщо ви прагнете створити місця, спільноти і регулярні зібрання для обговорення, як давати раду мудакам, з якими працюєте, зосередьтеся на способах рефреймування подій, що знижують стрес, і на прийомах отримання маленьких перемог, а не на створенні поля битви, що породжує і поширює почуття відчаю.

Боріться і неодмінно здобувайте маленькі перемоги

Використання стратегії маленьких перемог може посилити ваше почуття контролю за ситуацією, трохи поліпшити атмосферу навколо вас та, можливо, — лише можливо, — послабити бридку атмосферу гнилого середовища, в якому ви опинилися, наче в пастці, й почати потроху змінювати її на краще.

Цей підхід потребує постійного пошуку невеликих, але чудових перемог, які ви здатні здобути, — тактика, яку використовували понад сто двадцять американських робітників, котрі дали інтерв’ю в книжці «Робота», особливо ті, хто мав справу з войовничими людьми. Дехто з інтерв’юерів згадував моменти, коли міг м’яко приструнити злостивих людей навколо себе, щоб ті заспокоїлись, а не нагнітали свій гнів. Тюремний охоронець Франклін Робертс розповів, що, маючи справу з в’язнями, ніколи не підвищує на них голос: «Вони сердяться на мене і репетують, виходячи з себе… Вони скаженіють. Але я не кричу на них. Я не хочу втрачати людську подобу в очах цих хлопців. Якщо вони починають волати, я починаю шепотіти. Я просто не граю в їхню гру». Як зауважив Робертс, хоча ув’язнені небезпечні і не припинять галасувати, він, лишаючись спокійним, поступово завойовує їхню повагу, знижує ризик нападу, і в підсумку прояви агресії та погроз на його адресу зменшуються.

І нехай більшість із нас не заробляють на життя, охороняючи в’язнів, метод Робертса — непохитно, зі спокоєм і повагою реагувати на розгніваних людей — може бути застосований до мудаків на будь-якому робочому місці. Таким чином, розмова за розмовою, ви можете продемонструвати їм, що не збираєтеся підхоплювати інфекцію мудаків, а вони можуть перейняти ваш спокій і доброту та ставитися до вас із повагою, навіть якщо не виявляють такої ж ввічливості до інших.

М’яке перевиховання — це споріднена стратегія для невеликих перемог у взаємодіях із мудаками. Ідея полягає в тому, щоб коректно пояснити вашим мучителям питання, з якими ви стикаєтеся, або інші причини, чому ви насправді не заслуговуєте на їхній гнів. У книжці «Робота» описується, як Лупіта Перез, водійка автобуса в Лос-Анджелесі, використовувала цю тактику, щоб заспокоїти розгніваних «штатських». До прикладу, пасажирка кричала на неї: «Вам платять за те, що ви нічого не робите. Ви лише крутите баранку». Перез спокійно пояснила їй: «Мало того, що я маю дбати про вас і всіх інших в автобусі, я ще й мушу піклуватися про автобус, людей, які перетинають вулиці, людей за кермом своїх автомобілів і бути обережною… Місіс, я з радістю передам вам свою зміну і сидітиму ззаду та відпочиватиму собі якусь хвилину». Уїдлива пасажирка вибачилася і, як сказала Перез, «я наче відкрила їй очі». Невеличка перемога на зразок цієї не лише дає жертві наруги почуття контролю, а хоч на кілька хвилин поліпшує атмосферу. Якщо таку тактику застосовувати послідовно і вміло до одного негідника за другим протягом певного часу, то низка маленьких перемог може ослабити джерело ворожості — у цьому випадку — грубих пасажирів.

Деескалація і перевиховання є стратегіями з відносно низьким ступенем ризику, адже, хоча вони і можуть зазнати невдачі, існують невеликі шанси того, що такий підхід на зразок «підстав другу щоку» спонукатиме нахабників посилити свій гнів, який вони вивергають на вас. Значно ризикованіші стратегії маленьких перемог — це сутички з мудаками лоб в лоб, жорстка помста, а також спроби поставити мудака на місце, «публічне викриття» і приниження негідників. Зважте, однак, що такі підходи небезпечні: агресія часто провокує ще більшу агресію, тож ви ризикуєте опинитися у вирі гидотних образ і особистих нападок. Крім того, відкрите протистояння з людиною, яка має більшу владу, може бути ризиковане для вашого психічного здоров’я і збереження робочого місця. Проте, якщо ви вивчатимете вашого гнобителя, виберете правильний момент і відважитеся це робити, винагородою може стати маленька, однак украй важлива перемога.

Для початку дочекайтеся слушного моменту, щоб відплатити вашому місцевому мерзотнику за всі знущання, які ви від нього терпіли, і викувати свою солодку помсту. Одну з моїх улюблених історій я довідався з вуст продюсера радіостанції з Бостона, яка працювала зі мною над плануванням передачі про «інтриганів на робочому місці». Вона розповіла мені про свого найгіршого боса. Цей чоловік робив «у сто разів більше», ніж вона, і постійно «принижував і втручався в особистий простір». Зокрема, її бос часто забирав у неї їжу, просто підходячи до її столу і з’їдаючи частину її обіду чи бутербродів. Вона почувалася безправною та обкраденою, і хоча попросила його припинити таке неподобство, він продовжував це робити. Одного разу до кількох цукерок вона додала Ex-Lax, проносне зі смаком шоколаду, і залишила їх на своєму столі. Звісно ж, бос прийшов і зжер їх, не запитавши дозволу. Коли вона розповіла йому про те, що в них було, «він не зрадів». Цей акт помсти не лише кумедний, а ще й надихає, адже вона знайшла спосіб відплатити йому тоді, коли бос нічого не підозрював і не міг захиститися. То було справедливе покарання за крадіжки їжі, і він це зрозумів.

Про іншу тактику помсти багато років тому мені розповіла моя подруга С’ю Шерман, яка нині є президентом Національного коледжу праці в Сілвер-Спринґ, штат Меріленд. У 1970-ті роки С’ю упродовж кількох років працювала водієм автобуса в Енн-Арборі, штат Мічиґан, де вона зрештою стала профспілковим лідером. Навіть у такому відносно невеликому місті, як Енн-Арбор, водії автобусів постійно конфліктували з водіями інших транспортних засобів, які поводились агресивно й іноді вороже. С’ю розповіла, що, беручи водіїв-новачків під своє крило, перше, чого вона їх навчала, було те, що досвідчений водій «ніколи не спричинює аварію випадково», натомість аварії — це «покарання», навмисно накладені водіями автобусів на «божевільних водіїв» іншого транспорту. С’ю пояснила, що водіям міських автобусів дозволялося три аварії на рік без застосування дисциплінарних заходів. І вона радила новачкам «приберегти одну до різдвяних свят, коли всі ідіоти виїжджають на дороги і вам захочеться віддати борг одному з них».

Водії автобусів працюють в умовах численних недружніх взаємодій з автомобілістами і мають обмежений контроль над своїми мучителями. І хоча водії лише зрідка мстяться комусь із постійної черги негідників, з якими стикаються, саме усвідомлення того, що вони мають право це зробити, всемогутнє почуття контролю, має важливе значення для збереження їхнього психічного здоров’я. С’ю отримала численні нагороди за безпеку руху і мала лише кілька аварій за роки роботи водієм автобуса. Щоправда, як недавно вона написала мені, «щаслива думка про те, що ти можеш покарати мудака, давала хоч якийсь психологічний продих. І навіть цього вже було досить, щоб упоратися зі своїм гнівом».

Кінцева тактика боротьби з мудаками є ще більш ризикованою, ніж здійснення помсти, але якщо вона спрацьовує, це надзвичайно ефективно: викрити їхній блеф. Деякі деспоти бундючно ведуть жорсткі розмови, але спостерігаючи за ними протягом певного часу, ви можете зрозуміти, що вони є вівцями у вовчій шкурі (так само, як і дехто зі шкільних бешкетників, з якими я стикався в юності). Одна читачка «Гарвардського бізнес-огляду» описала мені, як вона викрила кривдника, що всіх брав «на понт»:

Я хочу додати, що ці пройдиголови зазвичай чіпляються до тих, хто не може постояти за себе. Колись я працювала у соціальній службі, де був затятий деспот, відставний армійський майор, який відзначався майстерністю три шкури дерти з тих, хто виявив хоч якусь слабкість, невпевненість або нерішучість. Він кілька разів намагався проробити це й зі мною. Одного дня, дуже розлютившись через його чергові випади, я просто подивилася на нього крижаним поглядом і сказала, що якщо він будь-коли ще розмовлятиме зі мною таким чином, я поставлю його на коліна, і мені не за те платять, щоб я терпіла наругу, образи чи будь-яке інше лайно від нього. Я ніколи більше не піддавалася його нападкам. Він уторопав мій натяк.

Ця читачка ГБО виявила багато відваги. Менш ризикована стратегія — спостерігати, що відбувається, коли інші мають мужність повстати проти місцевого мудака. Коли, як у цьому випадку, зарозумілий хам відступає, це означає, що ваші шанси на маленьку перемогу зростають, і якщо разом із пригнобленими колегами ви згуртуєтеся проти кривдника, він чи вона може змінити свою поведінку або, ще краще, залишити компанію назавжди.

Висновок: можливо, ви й здатні витримати це, та чи дійсно ви у пастці?

Якщо ви змушені працювати з мудаком або, ще гірше, з цілою купою мудаків, існують способи обмежити їхню шкоду. Ви можете захистити ваше тіло і розум за допомогою реструктурування (рефреймінгу) жорстокої поведінки як чогось, що не є вашою провиною і не зникне під дією чар, а також навчившись не зважати на тих негідників та їхню мерзенну організацію. Крім того, ви можете здобувати невеличкі перемоги: боротися в тих маленьких битвах, де ви маєте хороші шанси на виграш. Ці скромні перемоги допоможуть вам набути почуття контролю за ситуацією і просто трохи поліпшити атмосферу. І якщо ви продовжуєте поступове підривання позицій мудаків, та ще й інші колеги приєднуються до вашої боротьби, становище може значно поліпшитися для кожного в довгостроковій перспективі. Я написав цей розділ, бо багато людей через фінансові чи особисті причини дійсно потрапляють в пастку з купою мудаків, не маючи негайних шляхів для відступу. І, звісно ж, ми всі час від часу змушені стикатися з мудаками.

Однак існує також ще й інший бік цих ідей. Вони можуть забезпечити лише мінімально достатній захист (або, ще гірше, підживити ілюзію захисту) для уникнення необхідності виплутуватися з безперервних принизливих ситуацій, навіть коли вони мають варіанти відступу. Мене, між іншим, стурбувала розповідь Джеррольда у книжці «Робота» про постійну наругу, яку він терпів від Бреда, виконавчого продюсера, якому асистував. Побоююся, що вражаюча витривалість і самовладання Джеррольда були неправильно витлумачені Бредом: буцім образи і навіть фізичні нападки на підлеглих — цілком прийнятна річ, бо ж він — така багата і впливова людина, яка робить таку важливу справу. Джеррольд пожартував, що він, імовірно, працюватиме на Бреда, поки з ним не станеться нервовий зрив — сумна думка, бо звучить дуже правдиво. Гіркі наслідки полягають у тому, що коли ви схожі на Джеррольда і, можливо, досить майстерні у зниженні ваших очікувань та знаходите розраду в найменших перемогах, це може втримати вас від втечі від образливого боса чи організації з ворожою атмосферою.

З іншого боку, можливо, Джеррольд був би й не проти підхопити отруєння мудаками, якщо це допомогло б йому стати таким самим багатим, впливовим і знаменитим, як його бос. Я вважаю, що бути цілковитим мудаком у будь-якому разі аморально. Я їх терпіти не можу і соромлюся (майже завжди), що деколи чинив як один із них. На жаль, мудаки завдають набагато більше шкоди, ніж користі, але у наступному розділі йтиметься про те, що в поведінці мудака існують і позитивні аспекти.

Розділ 6. Чесноти мудаків

Я не хотів писати цей розділ. Та дехто з моїх найближчих і найрозумніших друзів продовжував наполягати, що це необхідно зробити. Вони переконували мене в тому, що книга буде наївною і неповною, якщо я не розповім про позитивні аспекти поведінки мудака, які постійно наводили мені промовисті приклади людей, які, схоже, досягали успіху саме тому, що вони — сертифіковані мудаки.

Експонатом № 1 був Стів Джобс, генеральний директор «Еппл», колишній генеральний директор компанії «Піксар» і найбільший акціонер «Діснею» (після продажу «Піксара» компанії «Дісней»). Іноді здається, ніби його повне ім’я — «Стів Джобс, той мудак». Я ввів слова «Стів Джобс» і «мудак» у пошук на «Ґуґл» і отримав 89 400 відповідностей. Також я попросив декого з інсайдерів назвати найдеспотичніших (за їхніми припущеннями) лідерів у сферах розваг і високих технологій, щоб мати кількох «мудаків для порівняння», бо компанії Джобса працюють саме в цих сферах. Майкл Ейснер, колишній генеральний директор «Діснея», згадувався постійно, однак заґуґливши комбінацію слів «Майкл Ейснер» і «мудак», я отримав порівняно незначні 11 100 відповідностей. І в галузі високих технологій ім’я сумнозвісного своєю важкою вдачею голови ради директорів і колишнього генерального директора «Оракла» Лері Еллісона у поєднанні зі словом «мудак» видало нікчемні 750 відповідностей.

Найбільш моторошні та найкурйозніші історії надходять безпосередньо від людей, які працювали на Джобса. Журнал «Вайред» 2003 року підвів підсумки зустрічі 1300 колишніх співробітників «Еппл», відзначивши, що навіть незважаючи на відсутність Джобса на цій зустрічі, він був головною темою обговорення. Особливо багато байок розповідали про його тиради й істерики. За словами одного з учасників зустрічі, «у кожного була своя історія із серії “Стів Джобс — ще той мудак”». Як викладач Стенфордської інженерної школи, що стоїть поряд із офісною будівлею «Еппла», упродовж багатьох років я сам не раз чув такі історії. Візьмімо до прикладу менеджера, з яким я розмовляв (за кілька днів після того, як це сталося) про істерику Джобса у його комп’ютерній компанії «НеКсТ», що нині вже вийшла з бізнесу. Цей менеджер розповів мені, що Джобс почав верещати, ремствувати і погрожувати, бо колір нових фургонів «НеКсТ» не точно відповідав тому відтінку білого, в який була пофарбована будівля виробничого цеху. Щоб заспокоїти Джобса, менеджери технологічного відділу «НеКсТ» мусили витратити дорогоцінні години робочого часу (і тисячі доларів), щоб фургони перефарбували точно в такий самий відтінок.

Проте люди, які розповідають ці історії, стверджують, що Стів Джобс був одним із найбільш щедро обдарованих багатою уявою, рішучих і переконливих людей, яких вони будь-коли зустрічали. Вони визнають, що він надихав своїх працівників на вражаючі звершення і творчий підхід до роботи. І всі вони вважають, що хоча його істерики і злостива критика зводили з розуму людей навколо нього і змусили багатьох залишити компанію, проте вони є важливою частиною його успіху, особливо його прагнення до досконалості і невтомного палкого бажання виробляти гарні речі. Навіть ті, хто найбільше зневажали його, запитували мене: «То що, хіба не доводить Джобс, що деякі мудаки варті клопотів?».

На мою думку, як каже прислів’я, для такої забави шкода й світла світити, тобто працювати на Джобса чи ще на когось на зразок нього не варто. Та я зрештою переконався: наївним було би вважати, що мудаки завжди приносять більше шкоди, ніж користі. Отже, цей розділ присвячено позитивним рисам мудаків. Остерігайтеся, однак, бо ці міркування мінливі й небезпечні: вони озброюють засобами захисту, які підступні мерзотники можуть використовувати для виправдання і навіть возвеличення своєї схильності до приниження інших.

Чесноти злостивості

Набуття особистої влади й авторитету

Як свідчать численні дослідження, ми припускаємо, що впливові особи будуть спрямовувати свій гнів на слабких людей. Існують свідчення, що така злостивість може сприяти отриманню більшого впливу на інших.

Навіть не усвідомлюючи цього, ми очікуємо, що впливові люди пишатимуться собою і приписуватимуть собі успіх, коли справи йтимуть добре, і навпаки, спрямовуватимуть свій гнів на підлеглих і обвинувачуватимуть їх у разі, коли справи погіршаться. Люди, що знаходяться внизу ієрархічної піраміди, борються за утримання точки опори у своїх ненадійних позиціях, проявляючи душевність, лестощі й шанобливість до людей із вищим статусом або ж — якщо справи йдуть не найкраще — перепрошуючи їх за невиправдані сподівання.

Одна з причин, з якої альфа-самці і самки поводяться як деспоти, — те, що ми не лише дозволяємо, а ще й непомітно заохочуємо їх до цього, адже їм усе минається. Дослідження Лари Тіденз і її колег зі Стенфорду доводять, що часто в «світі, у якому підлабузнюються до сильних і пригноблюють слабких», стратегічне використання гніву і звинувачень може сприяти власному злету вгору ієрархічними щаблями і дає змогу зіштовхувати інших додолу. Тіденз продемонструвала це експериментом, у якому під час дебатів у Сенаті США про те, чи має бути Білл Клінтон притягнутий до процедури імпічменту, показала уривки з недавнього фільму про тодішнього президента. В одному з уривків Клінтон висловлював гнів з приводу секс-скандалу з Монікою Левінські, а в іншому був засмученим. Суб’єкти, які переглядали уривок із розгніваним Клінтоном, були більш схильні вважати, що йому мають дозволити залишитися на посаді й не карати суворо і що «питання імпічменту має бути закрите».

Коротко кажучи, на їхню думку, йому мали дати можливість залишитися при владі. За результатами цього експерименту, а також безлічі пов’язаних із ним досліджень, Лара Тіденз зробила висновок, що хоча злостиві люди вважаються «неприємними і бездушними», стратегічне використання гніву: спалахи люті, строгий вираз обличчя, пильний прямий погляд, вишкірені зуби та «промовисті жести рук», як-от вказування чи тикання пальцями, — «створює враження, що людина компетентна».

У ширшому значенні дослідження з лідерства демонструють, що непримітні загрозливі дії, такі, як сердиті погляди і зневажливі коментарі, а також виразні дії на зразок образ чи осуду і навіть фізичного залякування, можуть бути ефективними лініями поведінки для здобуття влади. Род Крамер, інший мій колега зі Стенфорду, описав у «Гарвардському бізнес-огляді», як «залякувачі», серед них — колишній президент США Ліндон Джонсон, колишня генеральна директорка «Г’юлетт-Пакард» Карлі Фіоріна, колишній очільник «Мірамакс» Гарві Вайнштейн, колишній генеральний директор «Діснею» Майкл Ейснер і, звісно ж, генеральний директор «Еппла» Стів Джобс, здобули і розширили свою владу завдяки стратегічному використанню незичливих поглядів, критиканства та знущань. Крамер описує, як Джонсон уважно вивчав інших людей і використовував стратегічні нападки і спалахи гніву, ретельно відпрацьовані з метою зіграти на почутті невпевненості колег-політиків. Крамер також повідомляє, що Фіоріною захоплювалися, а також її побоювалися через здатність «поглядом збентежити суперників».

Стаття Рода Крамера «Великі тирани» зображує голлівудського продюсера Гарві Вайнштейна як цілковито «грубого, галасливого, нахабного» залякувача, справжнього майстра у використанні «удаваного гніву» та «методу дикобраза».[10] У журналі «Нью-Йоркер» 2002 року Кен Авлетта описав часи, коли Вайнштейн був розлючений, бо розлетівся поголос, що він розпочав брудну кампанію з поширення брехливих чуток, спрямованих на дискредитацію фільму «Ігри розуму» студії «Юніверсал пікчерз», що конкурувала за премію «Оскар» із його кінокартиною «У спальні». Гарві Вайнштейн вважав, що ці плітки про нього розпускала очільник «Юніверсал» Стейсі Снайдер. Тож на одній вечірці Вайнштейн загнав Снайдер у куток і ринувся в атаку. Аулетта розповідав: «Для мініатюрної Снайдер він мав зловісний вигляд: його очі потемніли і пронизували її лихим поглядом, м’ясисте обличчя було неголеним, а великий живіт грізно випинався вперед. Він тицьнув пальцем у обличчя Снайдер і заволав: “Ви поплатитеся за це провалом!”». Хоча Вайнштейн зрештою вибачився перед Снайдер, Крамер стверджує, що лють і навмисно зчинений галас посприяли голлівудській кар’єрі Вайнштейна, а його фільми отримали понад 50 нагород Академії кінематографічних мистецтв і наук.

Род Крамер переконує, що ці залякувачі не є справжніми деспотами, бо вони використовують залякування радше стратегічно, а не просто для підвищення самооцінки. Я не погоджуюся з такою думкою. Якщо удвічі більша за вас людина загнала вас у кут, гарчала на вас і робила загрозливі жести, будь-який «експерт» із тих, кого я знаю, охарактеризував би це як знущання, а я би сказав, що ви зіткнулися з мудаком. Незалежно від того, як ви називаєте таких людей, здатність поводитись як деспотичний залякувач чи, принаймні, витримувати шалену атаку хамовитих колег, видається необхідним навиком виживання в багатьох куточках Голлівуду.

Крамер акцентує увагу на силі залякування. Утім, існують також докази того, що злісний мерзотник може досягати успіху й іншим чином: видаватися розумнішим за інших. Кілька років тому Джефф Пфеффер та я бачили в дії такий стиль захоплення влади. Ми саме вивчали велику фінансову установу, де люди, схоже, просувались у кар’єрі, проголошуючи розумні речі, але не виконуючи їх. Спроби відсторонити інших людей від серйозних справ і дискредитувати їхні ідеї, що в «Інтел» могли би назвати «деструктивним протистоянням», було частиною такої собі гри-боротьби за статус у тій фінансовій компанії. Ці атаки часто здійснювали на очах у вищого керівництва, коли молодші менеджери застосовували в’їдливу критику (яка іноді межувала з особистими нападками), щоб зіпхнути своїх жертв вниз із ієрархічної піраміди, а себе просунути нагору.

Ці ганебні статусні ігри можна пояснити дослідженнями ефекту, розкритого Терезою Емебайл із Гарварду в її статті «Видатний, але жорстокий», опублікованій у «Джорнал оф експеріментал псайколоджі». Вона провела низку контрольованих експериментів із рецензіями на книжки. Деякі відгуки були негативні, а інші — схвальні. Емебайл виявила, що негативних і недоброзичливих людей розглядали як менш привабливих, але розумніших, досвідченіших та більш кваліфікованих, ніж ті, хто висловлював ті самі думки добросердніше і прихильніше.

Залякування і підкорення суперників

Як доводить Род Крамер, погрози і залякування можуть використовуватися для завоювання і підтримки позиції на вершині піраміди. Як ті альфа-самці бабуїнів, що кидали грізні погляди, кусали і штовхали одноплемінників-приматів для утримання своїх позицій, про що йшлося в третьому розділі, так само й люди знущаються над іншими, щоб здобути і підтримувати статус. Використання і переваги залякування для завоювання влади над суперниками найбільш очевидні, коли фізичні погрози є звичною практикою. Якщо ви дивилися фільм «Хрещений батько» або «Клан Сопрано», то бачили, як боси й угруповання мафії підтримували своє панування, вдаючись до погроз і насильства. Мій батько на власному досвіді переконався, що це не просто вигадані історії, коли він разом зі своїм діловим партнером намагався увійти в бізнес роздрібної торгівлі через торговельні автомати в Чикаґо на початку 1960-х років. Торговельні автомати з солодощами і сигаретами вони спробували розмістити в боулінгах, ресторанах та інших місцях. На той час торговельні автомати контролювались організованою злочинністю, оскільки отримана готівка генерувала доходи, які було важко відстежувати. Мого батька і його партнера попередили: якщо вони не заберуться з бізнесу, то постраждають. Батько повернувся до своєї попередньої справи — постачання кави. Однак його партнер не підкорився і зухвало стверджував, що не боїться мафії, поки йому не переламали ноги, і він зрозумів, що, зрештою, вийти з бізнесу торговельних автоматів — гарна ідея.

Залякування також є частиною гри в спорті, особливо в футболі, боксі та регбі, де перемога полягає у здобутті фізичної переваги над суперниками. Проте воно також допомагає людям досягнути успіху в тих видах спорту, де фізичне домінування є менш явним, як-от у бейсболі. Видатний аутфілдер Тай Кобб, один зі світочів Галереї слави бейсболу, був, мабуть, найвідомішим із тих, хто досягнув панівного становища шляхом знущань. Ернест Гемінґвей охарактеризував його жорстко, утім справедливо: «Тай Кобб, найвидатніший із усіх бейсболістів і цілковите лайно з-поміж людей». Він грав упродовж 1904–1928 років, за всю спортивну кар’єру здійснивши понад 4000 влучних ударів і досягнувши середнього результату як гравець нападу з коефіцієнтом 0,367. Кобб був знаний тим, що травмував суперників і влаштовував бійки з товаришами по команді, суперниками і практично зі всіма іншими, з ким стикався на ігровому полі та поза ним. Біограф Ел Стамп описав інтерпретацію Коббом правил бейсболу: «Дайте мені розвернутися, інакше отримаєте травму». Стамп розповів, які наслідки таке тлумачення мало для гравця на ім’я Білл Барбо, який намагався перешкодити переміщенню Кобба на другу базу: «Стрімке тіло, випроставши шипи бутс, вдарило Барбо по колінах, відкидаючи його, приголомшеного, назад. Вирваний із його рук м’яч покотився на зовнішнє поле. Кобб захопив базу, і хоча нога Барбо була покалічена, переможну пробіжку зарахували».

Звісно, більшість людей не служать мафії і не є професійними спортсменами. Та більшість із нас працюють у світі бізнесу, тож змушені стикатися з деспотичними людьми. Стів Джобс, знову ж таки, є взірцевим майстром найсильнішого залякування. Енді Герцфельд, один із основних членів першої дизайнерської команди, що розробляла комп’ютер «Макінтош», розповів про повідомлення, яке 1981 року Джобс залишив для Адама Осборна, генерального директора компанії-конкурента «Осборн Комп’ютер Корп.». У своїй книзі «Революція в Долині» Герцфельд писав:

— Привіт, це Стів Джобс. Я хотів би поговорити з Адамом Осборном.

Секретар повідомила, що містера Осборна немає в офісі і він з’явиться лише завтра вранці. Вона запитала Стіва, чи не хотів би він залишити повідомлення для її боса.

— Так, — відповів Стів і замовк на секунду. — Ось моє повідомлення. Скажіть Адаму, що він мудак.

Настала тривала пауза, поки секретар намагалася зрозуміти, як їй реагувати. Стів продовжив:

— Ще одне. Я чув, що Адам цікавиться комп’ютером «Макінтош». Скажіть йому, що «Макінтош» настільки досконалий, що він, імовірно, захоче купити кілька для своїх дітей, незважаючи на те, що цей комп’ютер викине його компанію з бізнесу!

Передбачення Джобса збулося. За кілька років «Осборн Комп’ютер» закрилася.

Мотиваційні чинники підвищення продуктивності: страх і перфекціонізм

Страх може бути потужним чинником мотивації, спонукаючи людей уникати покарання і публічного приниження. Дослідження з психології доводять, що нагороди є ефективнішими мотиваторами, ніж покарання. Існують також переконливі свідчення того, що люди і команди вчаться і працюють значно продуктивніше, коли атмосфера довкола їхнього робочого місця не пронизана страхом. Проте деякі психологічні дослідження, до яких належать праці відомого психолога Берреса Фредеріка Скіннера, стверджують, що хоча покарання менш ефективні, ніж нагороди, люди працюватимуть більш наполегливо, аби уникнути розправи. І відомі соціологи, зокрема Ервінґ Ґоффман, також доводили, що люди йдуть на все, аби уникнути публічного осоромлення.

Численні відомі лідери наводили на своїх підлеглих страх покарання, зневаги й приниження і, з огляду на це, використовували його продуктивно. Род Крамер описав, як генерал армії США Джордж Паттон, знаний своєю жорстокістю, мав звичку відпрацьовувати перед дзеркалом свій насуплений «генеральський погляд», бо «хотів досягнути найзагрозливішого і найлиховіснішого виразу обличчя». Солдати Паттона боялися його гніву, та все ж віддано билися під його командуванням, бо захоплювалися відвагою генерала і не хотіли його підводити. Крамер також розповів, що лауреат Нобелівської премії Джеймс Вотсон (який відкрив структуру ДНК разом із Френсісом Кріком) буквально «випромінював презирство у всі боки», часто «нехтував звичайною чемністю і ввічливою розмовою» і міг бути «брутальним». Вотсон залякував своїх наукових опонентів, яких вважав позбавленими уяви «філателістами», однак він надихнув багатьох своїх учнів стати відомими вченими, тому що, як висловився один із них, він «завжди додавав дієву суміш зі страху і параної, щоб ми працювали не покладаючи рук».

Бізнес-лідери, політики й учені, що зарекомендували себе ефективними мудаками, рідко бувають злостивими постійно; вони маніпулюють своїми підлеглими за допомогою «батога» — покарання і приниження, та «пряника» — з неймовірними зусиллями завойованого чуйного ставлення і визнання. Я вже описував історію спалахів гніву Боба Найта, та зазвичай він ставився до своїх гравців сердечно і підбадьорював їх. Психологічний «ефект контрасту», детально описаний у наукових працях, допомагає пояснити, чому лідери типу Найта, які неодноразово ображали і принижували своїх підлеглих, чергуючи це з душевністю і похвалою, здатні сприяти лояльності й працелюбності.

Пов’язані з цим дослідження прийому «хороший коп — поганий коп» показують, що правопорушники більше схильні зізнаватися у своїх злочинах, а боржники — оплачувати свої рахунки, коли вони піддаються одночасній дії як приємного, так і неприємного «агента впливу», або коли людина чергує загрозливу поведінку з доброзичливою. Такий контраст робить залякування поганого копа ще страшнішими (отже, покарання і приниження більш вираженими), тимчасом як хороший коп видається добрішим і справедливішим (а отже, вартим прихильності), ніж тоді, коли залучений лише хороший або лише поганий полісмен. Майже так само мотиваційні ефекти злостивості і приязності Найта до своїх гравців, імовірно, посилювалися, спонукаючи їх докласти всіх зусиль, щоб уникнути його болісного гніву і потішитися його солодкими похвалами. Род Крамер підсумовує, що подібна мотивація змушувала людей, які працювали зі Стівом Джобсом, максимально, наскільки вони здатні, наближатися до досконалості: Джобс однаковою мірою вселяв величезну впевненість у своїх людей (і в себе самого) і висловлював величезне невдоволення, коли вони зазнавали невдачі. Як висловився один колишній працівник «Піксара», «ти просто боїшся підвести його. Він так сильно вірить у тебе, що лише сама думка про можливість розчарувати його вбиває тебе».

Приведення до тями непорядних, нетямущих і ледацюг

На жаль, навіть якщо ви не є сертифікованим мудаком і навіть якщо ви зневажаєте людей, які заслуговують на це звання, та уникаєте їх, як чуми, часом корисно зіграти роль тимчасового мудака для отримання того, що вам потрібно або на що ви заслуговуєте. Приємно бути оточеним ввічливими людьми, які ніколи не скаржаться і не сперечаються, однак ці безхарактерні особи часто стають жертвами злостивих, бездушних чи корисливих людей. Існує багато свідчень того, що змащують перш за все колесо, яке скрипить.

Приміром, якщо ви не поскаржитеся вашій медичній страховій компанії у разі їхньої відмови оплатити ваш медичний рахунок, існують практично нульові шанси, що вони змінять рішення і надішлють вам чек пізніше. Проте, без сумніву, скарги окупаються. Дослідження, яке нещодавно провели вчені з корпорації «РЕНД» і Гарвардського університету, виявило, що з 405 апеляцій пацієнтів до американських страхових компаній, що відмовились оплачувати послуги, отримані ними від служби екстреної медичної допомоги, 90 % із них були оплачені, і середня сума виплат становила майже 1100 доларів США.

Звісно ж, і заради вашого власного психічного здоров’я, і заради здоров’я ваших жертв, а також задля приведення людей до тями усі скарги та інші зусилля, спрямовані на отримання того, на що ви заслуговуєте, належить здійснювати для початку коректно. Щоправда, бувають випадки, коли нагнітання злостивості й навіть стратегічне застосування спалахів гніву видається єдиним методом, який спрацьовує. У 1990-ті роки я вивчав роботу телефонних колекторів зі стягнення боргів. Я довго прослуховував їхні дзвінки, пройшов тижневе навчання і провів близько двадцяти годин за власними колекторськими дзвінками людям, які перестрочили свої платежі за кредитними картками «Віза» і «МастерКард».

У колекторській організації, яку я досліджував, нас навчали, що не існує жодних підстав «накидатися» на вороже налаштованих боржників, оскільки вони й так уже доволі зневірені. Завдання полягало в тому, щоб заспокоїти їх і привернути увагу до оплати рахунку. І навпаки, нас учили «нападати» на боржників, які видавалися надто спокійними чи байдужими до своїх перестрочених платежів.

Досвідчені колектори застосовували жорсткий і напружений тон у розмові з боржниками, які, схоже, не були «досить стурбовані» з приводу своїх протермінованих рахунків. Колектори висловлювали (законні) погрози на зразок: «Ви хочете колись купити будинок? Ви хочете колись купити автомобіль? Якщо так, вам краще заплатити прямо зараз». Найкращі колектори поводилися злостиво з приємними, миролюбними чи помітно байдужими боржниками, бо це допомагало створити атмосферу «сигналу тривоги» і відчуття «нагальності».

Також трапляються випадки, коли люди виявляються настільки нетямущими чи некомпетентними або поєднують ці дві якості, що єдиний спосіб створити достатньо дієвий аварійний сигнал — продемонструвати стратегічний спалах гніву. Навіть ті з нас, хто не вважає напади люті основним професійним умінням, інколи все ж вдаються до істерики, коли ніщо інше не спрацьовує. Розгляньмо випадок, який трапився зі мною і моєю родиною влітку 2005 року, коли ми летіли рейсом «Ейр Франс» додому з Флоренції з пересадкою в Парижі. Коли ми приїхали до аеропорту у Флоренції, агент «Ейр Франс» повідомила, що не може видати нам посадкові талони для сегменту Париж — Сан-Франциско (згодом інші працівники «Ейр Франс» сказали нам, що вона могла б це зробити, але, «ймовірно, їй було просто ліньки»). Наш рейс до Парижа прибув із таким значним запізненням, що ми мали менше тридцяти хвилин для довгого переходу через величезний аеропорт, проходження через кілька контрольно-пропускних пунктів і отримання п’ятьох посадкових талонів.

Ми дісталися до трансферної стійки за 15 хвилин до вильоту. За нею стояли, мабуть, із восьмеро працівників, і не було жодної черги, лише співробітники авіакомпанії, що розмовляли між собою. Витративши кілька хвилин на чемні намагання привернути їхню увагу до нашого становища, я повернувся до дружини й дітей і повідомив: «Я змушений почати кричати на них; у мене немає вибору, і я припиню це, лишень вони почнуть нас обслуговувати». Отже, я почав просто лементувати, що наш літак спізнився, нас погано обслужили, і що вони мусять негайно допомогти нам. Я поводився справді галасливо й агресивно. Нарешті, дійсно звернувши увагу на нашу проблему і зрозумівши, як сильно ми запізнюємося, працівники аеропорту заметушилися. Щойно вони почали допомагати, я замовк, відійшов від стійки і вибачився перед своїми дітьми, пояснивши їм ще раз, що то був стратегічний спалах гніву. Після цього моя спокійна, люб’язна і розважлива дружина почала з ними приязно теревенити (таким чином, у цій ситуації теж було щось від прийому «хороший коп — поганий коп»). Тим часом співробітники авіакомпанії швидко роздрукували посадкові талони, показали наш вихід на посадку і сказали: «Біжіть якомога швидше, ви можете встигнути». Ми ледь добігли, та все ж устигли.

Згадуючи цей досвід, я й досі не маю гадки, що ще міг би зробити, аби змусити цих байдужих і нетямущих співробітників «Ейр Франс» звернути увагу на наше складне становище. Допоки я не почав репетувати, вони поводилися так, наче ми — порожнє місце.

Висновок: деякі чесноти мудаків реальні, та здебільшого це небезпечні ілюзії

Гірка правда полягає в тому, що все-таки існують випадкові переваги в поведінці мудака. Вивільнення вашого внутрішнього мерзотника може допомогти вам здобувати владу, перемагати суперників, залякуванням стимулювати підвищення продуктивності праці й приводити нетямущих і некомпетентних людей до тями. І, звісно, відплативши іншому мудакові, ви можете відчути задоволення і навіть зміцнити вашу психіку.

Існують й інші позитивні аспекти. Ось ще одне виправдання поведінки мудака: коли хочете, щоб вас залишили в спокої: чи через те, що маєте виконати нагальну роботу, чи просто вам набридло мати справу з іншими людьми — люті погляди, крики й інші форми роздратування стануть чудовими прийомами, щоб відігнати геть небажаних задирак. Протягом багатьох років я помічав, що викладачі Стенфордського університету, які бурчали на відвідувачів, схоже, без проблем постійно працювали в своїх кабінетах, тимчасом як ті, хто вітав кожного незапланованого відвідувача з посмішкою, приймали постійний потік студентів, співробітників і колег. Прийом «хороший коп — поганий коп» тут також спрацьовує. Кілька років тому у мене була співавторка, яка зазвичай схрещувала руки і з відкритою неприязню поглядала на відвідувачів, що стукали у двері мого кабінету, коли ми працювали. Ті відвідувачі швидко зрозуміли натяк моєї співавторки і дуже довго не наважувалися тинятися поблизу; насправді вони рідко стукали знову. Унаслідок її нетовариських дій усі ті відвідувачі вважали мене приємною людиною, водночас я ще й зміг учасно завершити роботу!

Я узагальнив основні уроки, що випливають із цього розділу, в короткому описі. Якщо ви хочете стати найкращим мудаком, яким можете бути для себе і для вашої організації, дивіться пам’ятку «Чи хочете ви бути ефективним мудаком?». Однак маю застерегти вас, як і на початку, що ідеї, викладені в цьому розділі, небезпечні за своєю сутністю. Люди, які є справжніми мерзотниками, можуть використовувати ці уявні чесноти для виправдання і возвеличення своїх ницих учинків. Величезна кількість свідчень (див. у другому розділі) підтверджують, що мудаки, а особливо сертифіковані мудаки, заподіюють набагато більше шкоди, ніж приносять користі.

Чи хочете ви бути ефективним мудаком?

Пам’ятка

1. Прояви гніву, навіть злостивості, можуть бути ефективним методом для захоплення й утримання влади. Видирайтеся на вершину піраміди, розштовхуючи ліктями ваших колег геть з дороги за допомогою проявів гніву, а не засмученості, або відпрацьовуйте «генеральський погляд», як у Джорджа Паттона.

2. Злостивість і залякування особливо ефективні для підкорення суперників. Наслідуйте поведінку легенди бейсболу Тая Кобба і досягніть успіху, вдаючись до сварок, знущань, принижень, погроз і психологічного тиску на ваших суперників.

3. Якщо ви принижуєте своїх підлеглих, щоб мотивувати їх, чергуйте це, принаймні деколи, із похвалою та заохоченням. Чергуйте батіг із пряником: контраст між ними зробить ваш гнів сильнішим, а вашу рідкісну доброзичливість приємнішою.

4. Створіть «токсичний тандем». Якщо ви вирізняєтеся злостивістю, об’єднайтесь із кимось, хто здатний заспокоювати людей, згладжувати наслідки ваших безчинств і отримувати прихильність та працелюбність від людей, позаяк вони вдячні зазвичай «хорошому копу». Якщо ви «надто добрі», можете «орендувати мерзотника», можливо, консультанта, менеджера агентства з найму тимчасових працівників або юриста.

5. Якщо ви цілковитий мудак постійно, це не спрацьовує. Ефективні мудаки здатні випускати свою отруту саме в потрібний момент і можуть вчасно зупинятися, коли вже завдали вдосталь шкоди чи приниження своїй жертві.

Звісно ж, у світі існують успішні мудаки, проте вам не обов’язково поводитись як мерзотник, щоб мати успішну кар’єру або керувати успішною організацією. Є багато душевних і дбайливих людей, щоб підтвердити цю думку. Я маю на увазі таких успішних бізнес-лідерів, як Алан Джордж Лефлі з «Проктер енд Гембл», Джон Чамберс із «Кіско», Річард Бренсон із «Вірджин» і Енн Малкагі з «Ксерокс». Я також маю на увазі Опру Вінфрі й одну з найбільш розважливих та інтелігентних суперзірок усіх часів Елвіса Преслі. Варто також відзначити, що багато відомих деспотів із світу великого бізнесу втратили свої посади протягом останніх років, принаймні частково, через свою образливу поведінку. Серед таких прикладів — Майкл Ейснер із «Діснею», Лінда Вачнер із «Ворнако» й Ел Данлеп із «Санбім».

Загалом організації, які створюють чуйну і сприятливу атмосферу та витісняють страх, залучають до роботи чудових талановитих людей, мають нижчі витрати, пов’язані з плинністю персоналу, вільніший обмін ідеями, менше руйнівної внутрішньої конкуренції та переваги в зовнішній конкуренції. Виявляється, що компанії можуть отримати конкурентну перевагу, ставлячись із повагою до своїх працівників, навчаючи їх бути ефективними і гуманними менеджерами, виділяючи їм час і ресурси для піклування про себе і членів своїх родин, застосовуючи звільнення лише як крайній захід і даючи змогу працівникам безпечно висловлювати скарги, експериментувати і відкрито говорити про недоліки. Можливість потрапити у рейтинг «100 найкращих компаній-роботодавців» від журналу «Форчун» пов’язується з чудовими фінансовими показниками. Це свідчить про довготривалі фінансові вигоди від гідного й шанобливого ставлення цих компаній до співробітників, а не використання їхніх можливостей у «гонитві за прибутками». Усе це детально описано в численних дослідженнях відомих учених, зокрема Марка Г’юселіда з Ратґерського університету та Чарльза О’Рейлі III і Джеффа Пфеффера зі Стенфорду.

З огляду на це виникає непросте запитання: чому так багато людей поводяться як мудаки і вважають таку поведінку здебільшого ефективною, незважаючи на існування численних доказів, що це абсолютно нерозумний спосіб дій? Моя гіпотеза полягає в тому, що більшість мудаків введені в оману кількома взаємопов’язаними особливостями людських суджень і функціонування організації. Якщо ви занепокоєні тим, що ви або ваші знайомі страждають на такі ілюзії ефективності, перегляньте мій висновок «Чому мудаки самі себе дурять», що загалом ґрунтується на трьох основних білих плямах у мисленні мудаків.

Перша біла пляма полягає в такому: успішні негідники помилково роблять висновок, що своїми здобутками вони мають завдячувати власній злостивості, хоча більшість із них досягають успіху радше всупереч своїм підлим прийомам, а не завдяки їм. Як свідчать численні психологічні дослідження, однією з причин, чому це відбувається, є те, що більшість людей відшукують і запам’ятовують факти, які підтверджують їхні вподобання, але водночас вони оминають і забувають факти, що суперечать переконанням, яких вони так ревно дотримуються. Професійний хокей на льоду демонструє цікавий приклад. Причетні до цього виду спорту люди зазвичай розмірковують так: що частіше команда застосовуватиме силові прийоми, то більшу кількість перемог здобуде, оскільки суперники будуть фізично і психологічно залякані. Проте дослідження понад 4000 ігор Національної хокейної ліги, які було зіграно впродовж 1987–1992 років, довело протилежне: що частіше команда вступала у силові поєдинки (підраховували штрафні санкції за силові прийоми), то більше ігор вона програвала. Бійки, однак, можуть допомогти командам підняти рейтинг в інший спосіб, оскільки, як Дон Черрі (найвідоміший хокейний коментатор в Канаді) сказав газеті «Нью-Йорк таймс», «гравцям подобається робити це, також це подобається вболівальникам і тренерам». Утім існують переконливі докази того, що менша кількість силових прийомів означає більше перемог, навіть якщо більшість людей, залучених у гру, не вірять у це.

Друга біла пляма виникає тому, що люди плутають тактику, яка допомогла їм прийти до влади, з тактикою, яка найліпше підходить для управління командою чи компанією. Як ми вже переконалися, є докази того, що особливо в місцях, де панує атмосфера ворожості й суперництва, залякування і приниження інших можуть допомогти людям здобути владу. Питання в тому, що командна ефективність організації залежить від завоювання довіри і співпраці штатних працівників та зовнішніх партнерів. Коли керівники принижують своїх підлеглих і ставляться до партнерів з інших компаній, постачальників чи клієнтів, як до ворогів, а не цінних друзів, насамперед страждають їхні організації. Підлі лицеміри іноді ліктями пробивають собі шлях до владних посад і застосовують принизливі нападки для захисту й утримання своєї влади. Та поки вони не змінять свої згубні прийоми і репутацію залякувача, їм буде важко завоювати довіру і налагодити співпрацю, необхідні для підвищення ефективності роботи керівництва й організації загалом.

Третя біла пляма породжується захисними реакціями досвідчених жертв для свого захисту від жорстоких і мстивих дій, побічним ефектом яких є відгородження мудаків від усвідомлення шкоди, заподіяної ними. Спершу жертви навчаються уникати гніву своїх гнобителів, повідомляючи лише хороші новини і замовчуючи або навіть приховуючи погані. Це призводить до підживлення ілюзій мудаків про їхню ефективність. Люди також вчаться «грати виставу», коли деспот спостерігає за їхніми діями. Вони різко змінюють свою поведінку, якщо бос чи інша людина керівної посади наглядає за їхньою роботою, та лишень самодур відволікається, знову повертаються до «неправильних» речей. Так гнобителі йдуть по життю, вірячи, що надихають людей на ефективні дії, хоча насправді це відбувається лише за тих рідкісних моментів, коли вони активно нав’язують свою присутність підлеглим. Люди, які достатньо часу працювали під «керівництвом босів-мудаків», також переконуються, що їхнє виживання залежить радше від здатності вміло захистити себе від дорікань, обвинувачень і приниження, а не від виконання того, що дійсно потрібно їхній організації.

Зовнішні партнери також вчаться виживати і навіть процвітати, коли панують деспоти. «Податок на мудака» є красномовним прикладом цього. Я розмовляв із кількома консультантами з менеджменту, техніками з ремонту комп’ютерів і сантехніками, котрі виставляли підвищені тарифи для противних клієнтів, які часто навіть не усвідомлюють, що це відбувається. Ці «податки на мудаків» мають дві мети: перша — відвадити неприємних клієнтів, і друга — якщо клієнт дійсно платить, скажімо, вдвічі більше за звичайний тариф, ви можете виправдати себе, кажучи: «Вони можуть поводитись як мудаки, але я покараю їх за це й до того ж отримаю прибуток». Тож мерзотники розплачуються за свої дії або не маючи можливості залучати кращих людей, або доплачуючи більше за надані їм послуги, навіть якщо вони не усвідомлюють завданих самим собі збитків.

Мудаки також часто не розуміють, що, принижуючи інших, скажімо, лютим поглядом, ницим жартом чи піддражнюванням, ставленням до людини як до порожнього місця або примножуючи свою чванькуватість, вони день у день подовжують список своїх ворогів. З огляду на страх більшість їхніх ворогів змушені мовчати, принаймні деякий час. Та щойно зростає кількість і вплив їхніх супротивників, котрі чатуватимуть, поки не станеться подія, що послабить позиції деспота, на зразок зниження продуктивності праці в організації чи невеликого скандалу, вони нападають. Неможливо обіймати владну посаду, не дратуючи і не налаштовуючи проти себе деяких людей, проте відверто безсердечні, неприємні й лихі люди часто мають більше ворогів, аніж їм видається.

Чому мудаки самі себе дурять

Чи страждаєте ви ілюзіями ефективності?

1. Ви і ваша організація є ефективними радше незважаючи на те, що ви злісний негідник, ніж завдяки цьому. Ви робите помилку, приписуючи успіх перевагам ваших ницих прийомів, навіть якщо ваші принизливі дії насправді підривають продуктивність.

2. Ви плутаєте своє успішне захоплення влади з успіхом організації. Навички, що дали вам змогу отримати впливову посаду, відмінні, а часто й протилежні навичкам, необхідним для відмінного виконання роботи.

3. Новини бувають і поганими, проте люди повідомляють вам лише хороші. Проблема «розстріляти вісника» означає, що люди бояться повідомити вам погану звістку, бо ви звинувачуватимете і принижуватиме саме їх. Тому ви вважаєте, що все чудово, навіть якщо проблем більш ніж достатньо.

4. Люди грають виставу, коли ви поряд. Страх примушує їх робити «правильні» речі, коли ви спостерігаєте за ними. Щойно ви відходите, вони повертаються до менш ефективної чи цілковито деструктивної поведінки, яку ви не бачите.

5. Люди працюють, щоб уникнути вашого гніву, а не робити те, що дійсно потрібно організації. Ті співробітники, які можуть витримати ваш стиль управління, витрачають усю свою енергію на уникнення обвинувачень, а не на усунення проблем.

6. Вам виставляють рахунки, що містять «податки на мудака», утім ви не усвідомлюєте цього. Ви такий мерзотник, що люди готові працювати для вас і вашої компанії, тільки якщо ви платите їм за підвищеними тарифами.

7. Ваші вороги мовчать (наразі), та їхній список подовжується. Ваші принизливі дії означають, що день у день ви налаштовуєте все більше людей проти себе, однак не усвідомлюєте цього. Ваші вороги не мають достатньо влади, щоб скинути вас прямо зараз, проте вичікують слушного моменту, щоб позбавитися вас.

Насамкінець я хочу, щоб мої особисті переконання були цілком зрозумілі. Навіть якби не існувало жодних ефективних переваг у відстороненні, вигнанні і перевихованні злостивих і зневажливих людей, я би хотів, щоб організації втілювали в життя правило «мудакам тут не місце». Цю книжку я задумував не лише як синопсис емпіричних знань і конкретних прикладів підриву мудаками ефективності роботи організацій. Я написав її тому, що моє життя і життя моїх рідних й близьких безцінні й украй короткі, щоб проводити наші дні в оточенні мерзотників.

Я почуваюсь зобов’язаним уникати проявів мого внутрішнього негідника під час взаємодій з іншими людьми, незважаючи на мої невдачі у цьому. Цікаво, чому так багато мудаків цілком ігнорують той факт, що все, що ми маємо на цій Землі, — це дні нашого життя, і багато з нас проводять більшу його частину на роботі, взаємодіючи з іншими людьми. Стів Джобс якось зауважив, що «подорож — це вже винагорода». Та попри моє величезне захоплення його досягненнями, гадаю, він випустив найважливіше. Кінець-кінцем ми всі вмираємо, і, незважаючи на те, якими «доцільними» чеснотами можуть володіти мудаки, я вважаю за краще не витрачати свої дні на роботу з підлими мерзотниками, тож і надалі цікавитимуся, чому так багато з нас терплять, виправдовують і возвеличують таку принизливу поведінку більшості людей.

Розділ 7. Правило «мудакам тут не місце» як спосіб життя

Уперше про книжку, присвячену мудакам, я почув понад 30 років тому. Це сталося в італійському ресторані в Сан-Франциско під назвою «Літтл Джо», де клієнти сиділи за довгою барною стійкою, яка виходила на відкриту кухню. Більшість із нас приходили, щоб подивитися на роботу ексцентричного шеф-кухаря, який співав, жартував із клієнтами і співробітниками та розважав нас, запалюючи оливковою олією яскраве полум’я під час приготування страв.

Працівники ресторану були одягнені в футболки з написом «Дощ чи сонце, а в нас завжди черга». Завдяки постійним жартам і блазнюванню чекати на вільне місце було веселою забавою. Одного дня я очікував своєї черги за спиною особливо грубого клієнта, який сидів біля стійки. Він відпускав зухвалі коментарі, намагався обмацувати офіціантку, скаржився на смак телятини з пармезаном і ображав клієнтів, які просили його замовкнути.

Цей покидьок продовжував вивергати свою отруту, поки інший клієнт не підійшов до нього і голосно не запитав: «Ви просто дивовижна людина. Я скрізь шукав таку людину, як ви. Мені дуже подобається, як ви поводитеся. Чи можете ви назвати своє ім’я?». Він занепокоївся на якусь мить, та потім, схоже, втішився похвалою, подякував за комплімент і представився. Без жодних вагань той клієнт записав його ім’я і промовив: «Спасибі. Я дуже вдячний вам за це. Бачте, я пишу книгу про мудаків… і ви цілком ідеально підходите для тринадцятого розділу». Увесь ресторан струсонуло від реготу. Мудак виглядав приниженим, тож закрив свою пельку і незабаром вислизнув геть. Офіціантка, яка його обслуговувала, просто засяяла від захвату.

Ця історія не лише приємний і кумедний спогад. Випадок у «Літтл Джо» відображає сім основних настанов для впровадження правила «мудакам тут не місце», які є лейтмотивом усієї книжки.

1. Кілька ницих покидьків можуть зруйнувати теплі почуття, викликані багатьма ввічливими людьми.

Того дня образи, кинуті лише одним мерзотником, зіпсували враження всіх у «Літтл Джо». Пам’ятайте про це, якщо хочете впровадити правило «мудакам тут не місце» у вашій організації. Усуваючи тих працівників, які принижують людей, ви отримаєте кращий результат, доклавши менше зусиль. Майте на увазі, що негативні взаємодії впливають на настрій у п’ять разів сильніше, ніж позитивні: потрібно багато хороших людей, щоб компенсувати шкоду, заподіяну лише кількома негідниками, які принижують людей навколо. Якщо ви хочете створити цивілізоване робоче місце, беріть приклад із генерального директора, який розгорнув кампанію з очищення організації від злостивих керівників, спочатку розвісивши плакати з написом «Розшукуються мудаки», а потім звільнивши аж двадцять п’ять таких негідників. Отже, першочергові речі, які вам необхідно зробити, — це відсіяти, перевиховати і вигнати всіх мудаків із вашої організації. Після цього буде легше зосередити увагу на тому, щоб допомогти людям стати добрішими і прихильнішими один до одного.

2. Обговорювати правило — це прекрасно, проте значення має лише його ретельне дотримання.

Оголошення правила про заборону мерзотників, обговорення необхідності бути «приязним і товариським» чи вивішування плаката «Ні невігласам!» — хороші ідеї. Однак усе це — суцільна нісенітниця, якщо насправді не спонукатиме людей до зміни їхньої поведінки. На стінах ресторану «Літтл Джо» не було розвішано жодних правил, але майже кожен відвідувач розумів, що хоча їжа була смачною, більшість клієнтів йшли туди, щоб підхопити і примножити заразливий веселий настрій. Коли той автор-початківець принижував злостивого клієнта, він виконав неписане правило: вам нічого робити у «Літтл Джо», якщо ви поширюєте отруєння мудаками, бо це руйнує позитивну атмосферу для всіх інших.

Немає потреби говорити про правило чи публікувати його, якщо люди розуміють його і керуються ним у своїх діях. Та якщо ви не можете забезпечити дотримання правила, краще нічого не декларувати, інакше ваша організація ризикує здобути репутацію недоброзичливої і нещирої. Згадайте долю «Холланд і Найт», юридичної фірми, яка вихвалялася, що «визначила своїм пріоритетом відсіювання егоїстичних, зарозумілих і зневажливих адвокатів» і впроваджує правило «мерзотникам тут не місце». Утім отримала негативні відгуки в пресі, коли інсайдери висловили «відразу» з приводу нещирої фірми, бо адвоката з низкою обвинувачень від жінок-колег у сексуальних домаганнях підвищили до посади топ-менеджера.

3. Правило живе чи помирає залежно від ситуації.

Наявність усіх правильних бізнес-ідеологій і методів управління для забезпечення функціонування правила не матиме жодного сенсу, допоки ви належним чином не поставитеся до людини, яка перебуває безпосередньо перед вами саме зараз.

Відвідувач «Літтл Джо», який стверджував, що пише книжку про мудаків, витратив менше тридцяти секунд, щоб завдати поганцю красивої образи. Тієї миті він підтвердив неписане правило, що ресторан був місцем, куди співробітники і клієнти приходили, щоб розважатися, сміятися і жартувати, а не зазнавати наруги і принижень. Подібний висновок можна зробити з найбільшої «програми управління мудаками», яку я знаю в американській історії і в якій брали участь понад 7000 осіб в одинадцяти різних підрозділах Міністерства у справах ветеранів США. Звісно ж, люди в міністерстві використовували значно ввічливіше формулювання — такі слова, як «стрес», «агресія» і «знущання». Проте я називаю це програмою управління мудаками, оскільки ініціативні групи навчали людей, як осмислити і змінити дрібні капості, які вони робили, зокрема сердиті погляди на людей і ставлення до них як до порожнього місця.

Іншими словами, вони допомогли мудакам усвідомити, як і коли вони роблять свою мерзенну справу, і показали їм, як змінити таку деструктивну поведінку.

4. Чи варто вам тримати під рукою кількох мудаків?

Випадок у «Літтл Джо» демонструє, що дуже погані люди можуть приносити користь, якщо належно з ними поводитися. Той запеклий мудак ідеально підходив для тринадцятого розділу, тому що його витівки показали кожному клієнту й працівнику у цьому гамірному місці, як тут не треба поводитися. Однак я маю вас застерегти, що небезпечно дозволяти кільком покидькам почуватись у вашій компанії, наче у себе вдома. Правда в тому, що мудаки розмножуються, мов кролики. Їхня отрута швидко заражає інших. Навіть більше. Якщо ви дозволите їм ухвалювати рішення про прийом на роботу, вони почнуть клонувати самих себе. Щойно ці люди переконаються, що їм зійде з рук зневажливе ставлення до інших чи, ще гірше, почнуть вважати, що їх хвалитимуть і винагородять за це, то панування психологічного терору може поширитися всією організацією, що буде вкрай важко зупинити.

5. Забезпечення дотримання правила «мудакам тут не місце» — справа не лише керівництва.

Майте на увазі, що автор-початківець у «Літтл Джо» не був менеджером ресторану. Він навіть не був співробітником цього закладу. Він був лише клієнтом, який очікував своєї черги.

Урок полягає в тому, що правило «мудакам тут не місце» найліпше працює, коли до заходів з організації забезпечення його дотримання за потреби залучені всі. Просто зробіть нескладний математичний розрахунок. Якщо, скажімо, ви працюєте в магазині, де є один менеджер, двадцять два співробітники і кілька сотень клієнтів, неможливо очікувати, що єдиний менеджер здатний бути одночасно скрізь, забезпечуючи дотримання правила «мудакам тут не місце» або будь-якої іншої норми стосовно того, як люди мають працювати в цій організації. Та якщо кожен співробітник і клієнт, як, власне, і менеджер, розуміють, приймають і мають повноваження сприяти виконанню правила, то будь-якому конкретному клієнту буде набагато складніше відбутися малою кров’ю, якщо він безнадійний мудак.

Належно поводитися з людьми означає виявляти до них повагу, сердечність і доброту, а також вірити в їхні добрі наміри. Та ситуація змінюється, коли люди демонструють, що вони цілковиті мерзотники. І набагато простіше стежити за дотриманням правила, коли кожен відчуває себе зобов’язаним дати хамам зрозуміти, що їхня злостивість руйнує задоволення всіх інших, і, як зробив метикуватий клієнт, присоромивши запеклого мудака, коли кожен бере на себе відповідальність за натискання кнопки «вилучити», щоб викинути мудаків із системи.

6. Збентеження і гордість є потужними мотиваторами.

Той зневажливий клієнт у «Літтл Джо» припинив свої витівки, оскільки був збентежений. Я ще й досі пам’ятаю, як розчервонілося його обличчя, а сам він замовк і втупився поглядом прямо перед собою, закінчуючи трапезу; а прямуючи до виходу, він до того ж уникав візуального контакту з людьми, які очікували своєї черги. Відомий соціолог Ервінґ Ґоффман довів, що людські істоти вдаються до крайніх заходів, щоб не осоромитися, уникнути збентеження та почуватися гідно.

Це просте розуміння підкреслює і пов’язує більшість рекомендацій у цій книжці. В організаціях, де панує правило «мудакам тут не місце», люди, які керуватимуться ним і не дозволять іншим порушувати його, будуть винагороджені повагою і вдячністю. Коли люди порушують правило, вони стикаються з болючим і часто публічним збентеженням та почуттям сорому, що супроводжують їхню ганьбу. Щоправда, це рідко трапляється так оперативно і влучно, як того дня в ресторані «Літтл Джо». У більшості місць, які забезпечують виконання правила, кнопка вилучення функціонує з більш делікатним поєднанням поваги і приниження. Але тим не менше це відбувається.

7. Мудаки — це ми.

Маю підозри, що, почувши історію про ресторан «Літтл Джо», ви ототожнювали себе з клієнтами і співробітниками, яких образив цей покидьок. А, можливо, як і я, ви потай мріяли, що колись бодай раз усе ж зможете виявити спонтанну дотепність і сміливість, щоб приборкати мудака так само, як зробив кмітливий клієнт.

Та погляньмо на це інакше. Обміркуйте ситуацію, у якій саме ви були б чоловіком за стійкою — мудаком у цій історії. Хотів би я сказати, що ніколи не був у ролі того чоловіка, та це буде зухвалою брехнею, як я вже зізнався кілька разів у цій книжці. Якщо ви хочете створити середовище, вільне від мудаків, то маєте почати з дзеркала. Коли ви були мудаком? Коли ви підчепили і поширили цю заразну хворобу? Що ви можете зробити або що зробили, щоб утримати вашого внутрішнього мудака від нападок на інших?

Найважливіший крок, який ви можете зробити, — це виконувати «правило да Вінчі» і просто триматися подалі від неприємних людей і місць. Це означає, що ви маєте ігнорувати спокусу працювати зі зграєю мудаків, незалежно від усіх переваг і принад цієї роботи. Це також означає, що якщо ви зробите таку помилку, тікайте звідти якнайшвидше. І пам’ятайте, як мій учень Дейв Сенфорд навчив мене: визнання того, що ти мудак, — це перший крок.

Висновок

Суть цієї невеличкої книжки досить проста: нам усім дається так багато годин життя тут, на Землі. Хіба не чудово було б, якби ми могли рухатися нашим життям, не зустрічаючи людей, що принижують нас своїми образливими зауваженнями і вчинками? Мета цієї книжки — викоренити таких людей із нашого життя і провчати їх, коли вони позбавляють інших самоповаги і гідності. Якщо ви дійсно стомилися жити в Мерзотникополісі, якщо ви не бажаєте щодня почуватися ніби на прогулянці проспектом Мудаків, — чудово, тоді це ваша справа — допомогти побудувати і сформувати цивілізоване робоче місце. Звісно ж, ви вже щось дізналися про це. Та чи не прийшов час використати бодай дещицю на практиці?

Від автора

Дорогі читачі!

Як ви вже переконалися, я багато чого дізнався від людей, які люб’язно надсилали мені історії і поради про книжку «Мудакам тут не місце». Я залюбки продовжив би наше спілкування. Отже, якщо ви хочете надіслати мені електронного листа про ваш досвід зустрічей із мудаками і про те, що ви дізналися про їхнє приборкання, а також як виживаєте в їхньому оточенні чи про будь-що інше, будь ласка, відвідайте мій блог на www.bobsutton.net і просто натисніть на кнопку «Надішліть мені електронного листа» в лівому верхньому кутку. Крім того, у моєму блозі ви можете прочитати і прокоментувати інші історії про мудаків на робочому місці та про управління ними, нові статті й дослідження з цього питання, а також пов’язані з ним думки і новини. Будь ласка, зверніть увагу, що, надсилаючи свою історію, ви даєте мені дозвіл використовувати її в моїх лекціях, промовах і публікаціях. Проте я обіцяю не оприлюднювати ваше ім’я, якщо ви не надали мені прямого дозволу на це.

Спасибі, я з нетерпінням чекаю на ваші листи.

Роберт Саттон,

Стенфордський університет

Додаткова література

Тут зібрані мої улюблені книжки і статті для тих, хто хоче більше довідатися про злостивих людей; шкоду, яку вони завдають; і те, як їх зупинити. Крім того, до списку ввійшли кілька моїх улюблених книжок про знаменитих деспотів, а також вибрані твори про людей та їхні робочі місця.

Ashforth, Blake. “Petty Tyranny in Organizations.” Human Relations 47 (1994): 755–79.

Bowe, John, Marisa Bowe, and Sabin Streeter, eds. Gig: Americans Talk About Their Jobs at the Turn of the Millennium. New York: Crown, 2000.

Buchanan, Paul. “Is it Against the Law to Be a Jerk?” Essay for the Washington State Bar Association, http://www.wsba.org/media/publications/barnews/archives/2001/feb-01-against.htm, 2001.

Cowan, John. Small Decencies: Reflections and Meditations on Being Human at Work. New York: HarperBusiness, 1992.

Davenport, Noa, Ruth Distler Schwartz, and Gail Pursell Elliott. Mobbing: Emotional Abuse in the American Workplace. Ames, Iowa: Civil Society Publishing, 2002.

Einarsen, Ståle, Helge Hoel, Dieter Zapf, and Cary L. Cooper. Bullying and Emotional Abuse in the Workplace: International Perspectives in Research and Practice. London: Taylor & Francis, 2003.

Feinstein, John. A Season on the Brink: A Year with Bob Knight and the Indiana Hoosiers. New York: Simon & Schuster, 1989.

Fox, Suzy, and Paul E. Spector, eds. Counterproductive Work Behavior: Investigations of Actors and Targets. Washington, D.C.: American Psychological Association, 2005.

Frost, Peter J. Toxic Emotions at Work: How Compassionate Managers Handle Pain and Conflict. Boston: Harvard Business School Press, 2003.

Hornstein, Harvey A. Brutal Bosses and Their Prey: How to Identify and Overcome Abuse in the Workplace. New York: Riverhead Press, 1996.

Huselid, Mark A., Brian E. Becker, and Richard W. Beatty. The Workforce Scorecard: Managing Human Capital to Execute Strategy. Boston: Harvard Business School Press, 2005.

Kramer, Roderick M. “The Great Intimidators.” Harvard Business Review, February 2006, 88–97.

MacKenzie, Gordon. Orbiting the Giant Hairball: A Corporate Fool’s Guide to Surviving with Grace. New York: Viking, 1998.

McLean, Bethany, and Peter Elkind. The Smartest Guys in the Room: The Amazing Rise and Scandalous Fall of Enron. New York: Portfolio, 2003.

Media.mit.edu/press/jerk-o-meter. Visit this site to learn more about how the Jerk-O-Meter works and the research that led to this invention.

Mnookin, Seth. Hard News: The Scandals at The New York Times and Their Meaning for American Media. New York: Random House, 2004.

O’Reilly, Charles A., and Jeffrey Pfeffer. Hidden Value: How Great Companies Achieve Extraordinary Results with Ordinary People. Boston: Harvard Business School Press, 2000.

Pearson, Christine M., and Christine L. Porath. “On the Nature, Consequences, and Remedies of Workplace Incivility: No Time for ‘Nice’? Think Again.” Academy of Management Executive 19, no. 1 (2005): 7–18.

Pfeffer, Jeffrey. The Human Equation: Building Profits by Putting People First. Boston: Harvard Business School Press, 1998.

Seligman, Martin. Learned Optimism: How to Change Your Mind and Your Life. New York: Free Press, 1998.

Stump, Al. Cobb: A Biography. Chapel Hill, N.C.: Algonquin, 1994.

Van Maanen, John. “The Asshole.” In Policing: A View from the Streets, edited by P.K. Manning and John Van Maanen, 231–38. Santa Monica, Calif: Goodyear, 1978.

Weick, Karl. “Small Wins: Redefining the Scale of Social Problems.” American Psychologist 39 (1984): 40–49.

Подяки

Було цікаво писати «Мудакам тут не місце». Ніколи б не подумав, що скажу так про книжку. Це моя четверта книжка з менеджменту. Я люблю їх усі, та відкриюся: писати три попередні — то був нестерпний біль, значною мірою відсутній цього разу. Це було дуже весело, незважаючи на звичні періоди розчарування і плутанини, бо щойно люди чули назву, одразу починали розповідати мені цікаві історії, вказуючи на джерела і роблячи мені безліч інших люб’язностей, що перетворило роботу над книжкою на найчудовішу і найзахопливішу пригоду мого життя. Часто здавалося, наче я просто мав послухати, що мені говорили люди, згадати деякі дослідження і теорії, поглянути на те, що відбувалося навколо мене, проаналізувати те, що вже відбулося, все це записати, а також подякувати всім, хто так чи інакше мені допоміг.

Перш за все я дякую двом редакторам, які заохочували мене написати есе, що перетворилося на книжку. Незважаючи на припущення, що вони коригуватимуть мою манеру письма або, принаймні, запитають, чи такий несолідний стиль викладу думок дійсно необхідний, вони жодного разу не скаржилися на публікування слова «мудак» у своїх солідних виданнях. У лютому 2004 року старший редактор Юлія Кірбі і редактор Томас Стюарт із «Гарвардського бізнес-огляду» опублікували «Більше неприємностей, ніж вони вартують», а в травні 2004 року головний редактор CIO Insight Еллен Перлман опублікувала «Злостиві люди».

Я вдячний усім, хто розповідав мені історії, вказував на факти і загалом сприяв моїй роботі. Імена більшості з них я не можу назвати, щоб захистити як невинних, так і винуватих. Та ті, кому я можу подякувати, — це Саллі Барон, Шона Браун, Ден Денісон, Стів Добберштейн, Чарлі Ґалунік, Ліз Ґербер, Боб Джіамп’єтро, Джуліан Ґородскі, Родерік Геа, Ліза Геллріч, «С’юзі Q» Госкінґ, Алекс Казакс, Лоралей Кішлі, Девід Келлі, Том Келлі, Джон Келлі, Джордж Кембел, Гілін Кіст, Перрі Клебан, Ренді Комісар, Джон Ліллі, Ґарретт Лоубе, Ральф Маурер, Мелінда Макґі, Вітні Мортімер, Пітер Натан, Брюс Ніколз, Ненсі Ніколз, Шівон О’Магоні, Дієґо Родріґес, Дейв Сенфорд, Джеймс Скарінджі, Джеремі Скус, С’ю Шерман і Віктор Зайдель. Я також хочу висловити особливу подяку моєму кумиру, письменнику Курту Воннеґуту за те, що надіслав мені власноруч підписану листівку і дав дозвіл передрукувати його вірш «Джо Геллер». Я високо ціную це.

На написання цієї книжки мене також надихали колеги з кафедри промислового машинобудування та проектування управління Стенфордського університету, викладачем якої я був у 1980–1990-ті роки (1999 року вона увійшла до складу іншої кафедри — наукового менеджменту та інженерії). Саме там я вперше побачив у дії правило «мудакам тут не місце». Я дякую Джиму Адамсу, Бобу Карлсону, Джиму Джакеру й особливо завідувачу кафедри Воррену Гаусману за їхні добросердя і мудрість у ті чудові роки в тому енергійному і дивовижному місці. Я також вдячний за сотні великих і малих речей, в яких мені допомогли й інші колеги зі Стенфорду: Діана Бейлі, Том Баєрс, Кеті Ейзенгардт, Дебора Ґрюнфельд, Пам Гіндз, Роу Крамер, Меґґі Ніл, Чарльз О’Рейлі III, Гаґґі Рао та Тіна Сіліґ. Хочу окремо відзначити кількох інших людей за натхненну підтримку. Стів Барлі підбадьорював мене, мирився з моїми примхами й протягом усіх років рятував мене від більшої кількості мудаків, аніж я здатний підрахувати (зокрема, й від мене самого); він також навчив мене перевагам слова «висновок». Джефф Пфеффер — мій найближчий колега і друг у Стенфорді; він навчив мене писати книжки, надає постійну емоційну підтримку, підкидає ідеї та застосовує добре відпрацьоване бурчання. Я також дякую Джеймсу Пламмеру, декану інженерного факультету Стенфордського університету, та старшим заступникам декана Лорі Брейфоґль і Ченнінґу Робертсону, прекрасним людям, які є взірцями добросердого і компетентного керівництва. Насправді Ченнінґ використовував правило «мерзотники заборонені» в групі, якою керував. Тепер він — мій тип декана! І ще одне окреме спасибі Роз Морф за її безмежну турботу про мене і допомогу в полегшенні виконання багатьох великих і дрібних справ.

Я розробив багато ідей, що спонукали й надихали на створення цієї книжки, ще працюючи науковим співробітником Центру перспективних досліджень у галузі поведінкових наук упродовж 2002–2003 навчального року. Це ідилічне місце заховане в закутку студмістечка Стенфордського університету, що надає вченим, яким пощастило, як і мені, місце, сприятливе для того, щоб думати, писати і знайомитися з дослідниками в інших галузях. Залишивши Центр улітку 2003 року, я був засмучений, бо почав дві книжки, та не закінчив жодної з них. Що ж, це забрало трохи часу, та нині «Мудакам тут не місце» і «Незаперечні факти» вже написані, і жодна з них не була б створена без того року, який я провів у роздумах про те, якими вони мають бути, та в спробах почати їх писати. Я особливо дякую за це Ненсі Пінкертон, Джулії Шумахер і Бобу Скотту.

Написання цієї книжки також супроводжувалося допомогою моїх літературних агентів Дона Лемма і Крісті Флетчер із Fletcher & Parry. Вони підхопили і підживлювали мій ентузіазм, допомагали розробити план написання книжки і знайшли ідеального редактора. Мені трапився Рік Вольф, мій редактор із Warner. Я справжній щасливчик, що отримав нагоду працювати з Ріком, адже він одразу перейнявся духом цієї книжки. Вже з першої нашої розмови він зрозумів, що, окрім сміливої назви, шалених історій і смішних перипетій, книжка «Мудакам тут не місце» наводить незаперечні факти і методи управління для вирішення проблеми, яка щодня завдає болю мільйонам людей.

Я щиро вдячний моїй родині. Кузина Шері Зінґер підбадьорювала мене на кожному кроці і як досвідчений голлівудський продюсер розповіла, чому Голлівуд деколи може бути такий огидний, навіть якщо пригноблення і зла воля не такі вже й необхідні для створення фільмів і телевізійних шоу. Я вдячний моєму покійному батькові Л’юїсу Саттону і моїй матері Аннетт Саттон. Досвід роботи батька і його поради навчили мене уникати приниження людей, а моя мати сприйняла цю книжку з більшим ентузіазмом, ніж усе, що я будь-коли написав. І без допомоги Марійке та Пітера Донатів, що піклувалися про мого сина Тайлера, не лише ця книжка ніколи не була б завершена, а й наша родина навряд чи протрималася б останні чотири роки.

І, нарешті, я вдячний моїй чарівній і зугарній дружині Марині за її любов і підтримку впродовж тридцяти з гаком літ, що ми прожили разом. Ця невеличка книжка близька і дорога серцю Марини, оскільки в ній ідеться про проблему, яка часто роз’їдає її професію. Марина постійно давала поради, підтримувала мої ідеї, вичитувала текст і вносила важливі рекомендації. Ця книжка присвячена моїм милим, розумним і веселим дітям Єві, Клер і Тайлеру. Моя найзаповітніша мрія — щоб ваше життя було довгим, щасливим і вільним від зустрічей із мудаками.

Примітки

1

Американська компанія, що проводить заходи з професійного реслінгу, а також випускає кінопродукцію, музичні диски, одяг і комп’ютерні ігри. (Тут і далі прим. редакції)

2

Синдром Асперґера — загальне порушення розвитку, що характеризується серйозними труднощами в соціальній взаємодії; вважається формою високофункціонального аутизму.

3

Синдром Туретта — спадковий розлад центральної нервової системи, що проявляється у дитинстві й характеризується численними фізичними тиками та хоча б одним вокальним тиком.

4

Ідіосинкразія — підвищена спадкова чутливість організму окремих людей до деяких неспецифічних подразників. Тут ідеться про те, що автора вкрай зачіпають наслідки дій мудаків, про яких він пише.

5

Неформально інститут називають «Д — школа».

6

Антидепресант.

7

Дилема ув’язненого — фундаментальна проблема в теорії ігор, з огляду на яку гравці не завжди будуть співпрацювати один з одним, навіть якщо це буде їм на користь. Передбачається, що гравець («ув’язнений») збільшує власний виграш, не переймаючись зиском інших учасників гри.

8

Поведінка типу А — зовнішній прояв внутрішнього зентеження та незадоволення бажань, що характеризується спробами домінування, нестриманістю і духом суперництва, а також постійним відчуттям браку часу.

9

Коллінз, Джим. Від хорошого до величного. — Київ: Наш формат. — 2017.

10

Метод «дикобраза» полягає у вмінні оперативно реагувати на будь-яку проблему таким чином, щоб показово утвердити свій контроль над ситуацією.

Content

Саттон Роберт Мудакам тут не місце

Роберт Саттон Мудакам тут не місце

Передмова

Розділ 1. Що роблять мудаки на робочому місці і чому ви знаєте багатьох із них

Розділ 2. Завдані збитки: чому правило необхідно застосовувати на всіх робочих місцях

Розділ 3. Як запровадити правило та підтримувати його ефективність

Розділ 4. Як угамувати свого «внутрішнього покидька» від виходу назовні

Розділ 5. Коли правлять мудаки: корисні поради з виживання серед мерзотників і в умовах недоброзичливості на робочому місці

Розділ 6. Чесноти мудаків

Розділ 7. Правило «мудакам тут не місце» як спосіб життя

Від автора

Додаткова література

Подяки

Примітки