Джефри Дивър

Часовникаря

(книга 7 за "Линкълн Райм")

Гатанка:

Не можеш да ме ВИДИШ, но винаги съм около теб. Тичай като вятъра, от мен не можеш да избягаш. Бори се с всички сили, не ще ме ти надвиеш.

Мога да те убия, когато си поискам, но няма да ме арестуват.

Кой съм аз?

Времето

Първа част

Времето е мъртво, докато се отмерва от малки зъбни колелца; едва когато спре часовникът, времето оживява.

Уилям Фокнър

1.

Вторник, 00.02 ч.

— За колко време умряха?

Мъжът, на когото бе зададен този въпрос, като че ли не го чу. Бегло погледна в огледалото и съсредоточен върху карането, отново се втренчи в пътя. Тъкмо минаваше полунощ и улиците на Манхатън бяха заледени. Студеният фронт бе изчистил небето и превърна снега, едва поръсил предишната вечер асфалта и бетона, в хлъзгава коричка. Двамата мъже пътуваха с раздрънкания лайномобил, както Умния Винсънт наричаше бежовия джип. Колата бе старичка, с износени гуми и спирачки. Но да използват краден автомобил нямаше да е разумно, особено след като наскоро в него е имало двама отвлечени, сега — мъртви.

Шофьорът — слаб мъж около петдесетте с къса черна коса — умело зави по една пресечка и продължи да кара на север без излишно превишаване на скоростта, без да застъпва с гумите централната линия, внимателно вземайки всеки завой. Щеше да шофира така, дори улиците да бяха абсолютно чисти и сухи, дори автомобилът да не беше замесен в убийство.

Внимателно, старателно.

„За колко време?“

Винсънт се запита за своята смърт. Големия Винсънт — Винсънт с дългите, подобни на кренвирши пръсти, винаги влажни, и опънатия до скъсване кафяв колан, закопчан на първата дупка. Той потрепери. След нощната смяна като машинописец на временна работа бе изчакал партньора си на улицата. Беше кучешки студ, но Винсънт не харесваше фоайето на сградата, в която работеше. Лампите светеха зеленикаво, а стените бяха покрити с големи огледала, в които можеше да се види под различни ъгли. Това го потискаше. Ето защо излезе в ясната студена декемврийска нощ и закрачи по тротоара, а докато чакаше, изяде една вафла. Е, добре, де, две.

Винсънт погледна пълната луна — потресаващо ярък бял диск, който се появи за момент между високите сгради. Часовникаря измърмори:

— За колко време са умрели, а? Интересно.

Винсънт познаваше Часовникаря — чието истинско име бе Джералд Дънкан — едва от няколко седмици, но вече знаеше, че всеки въпрос към този човек носи риск. Дори най-обикновена забележка можеше да предизвика дълъг монолог. Майко мила, този човек не си затваряше устата. Отговорите му винаги бяха обстоятелствени като на университетски преподавател. Винсънт знаеше, че през последните пет минути на мълчание Дънкан просто е обмислял отговора си.

Винсънт отвори едно „Пепси“. Беше му студено, но му се пиеше нещо сладко. Изгълта течността и прибра празната кутия в джоба си. Изяде пакетче бисквити с фъстъчено масло. Дънкан го погледна, за да се увери, че е с ръкавици. В джипа винаги носеха ръкавици.

„Старателно…“

— Мога да дам няколко отговора на този въпрос — разсеяно продължи Дънкан. — Единият е двайсет и четири. Първият умря за двайсет и четири години.

„Е, да, логично…“ — помисли си Винсънт като сърдит ученик, надхитрен за пореден път от учителя си. Наистина не се беше сетил за този отговор.

— Другият беше на трийсет и две, струва ми се. В отсрещното платно мина полицейска кола. Кръвта запулсира в слепоочията на Винсънт. Дънкан запази спокойствие. Полицаите не се заинтересуваха от крадения шевролет „Бронко“.

— Друг начин да измерим изминалото време е, отчитайки колко е изтекло от момента, когато започнах, до момента, когато сърцата им спряха да бият. Вероятно това имаше предвид, когато ми зададе въпроса. Виж, хората се стремят да вкарат времето в лесни за боравене рамки. Това е хубаво, стига да е полезно. Да знаеш, че при раждане контракциите се получават на всеки двайсет секунди, е полезно. Полезно е да знаеш, че спортист може да избяга разстояние от един километър за две минути и трийсет секунди. Точно колко време е било нужно тази нощ, за да умрат… няма голямо значение за плановете ми, стига да не е било твърде бързо. — Погледна бегло Винсънт. — Само не си мисли, че те критикувам за въпроса.

— Не — измърмори Винсънт, макар че не му дремеше дали го критикува. Винсънт Рейнолдс нямаше много приятели и бе готов да изтърпи всякакви упреци от Джералд Дънкан. — Просто ми стана любопитно.

— Ясно. Е, не обърнах внимание. Следващия път ще засека с хронометър.

— Момичето? Утре?

Дънкан кимна:

— По-точно по-късно днес.

Бе минало полунощ. С Джералд Дънкан човек трябваше да бъде точен, особено по отношение на времето.

— Да, така е.

Убиецът караше по сложен маршрут, бавно се приближаваше към временната им квартира в район Челси на Манхатън, близо до река Хъдсън. Улиците бяха пусти, температурата бе около минус десет и като прилив, предизвикан от ярката луна пред тях, вятърът духаше равномерно по тесните улици.

Умния Винсънт бе изместен от Гладния Винсънт, който с копнеж си мислеше за Джоан, следващата жертва.

„По-късно днес…“

Дънкан спря и изгаси двигателя. Слязоха. Повървяха половин пресечка. Изведнъж Дънкан спря и се взря в сянката си, очертана върху заледения тротоар под светлината на бялата луна. Вятърът свиреше. Убиецът каза:

— Хрумна ми още един отговор. Колко време е минало, докато умрат?

Винсънт леко потрепери, и не само от студ.

— От тяхна гледна точка — цяла вечност.

2.

7.01 ч.

„Какво е това?“

Едрият мъжага отпи глътка кафе, присви очи и се загледа към края на кея в ярката студена утрин. Той пазеше ремонтната работилница на река Хъдсън северно от Гринич Вилидж, точно до товарителниците на шлепове.

Един шлеп с повреден дизелов двигател трябваше да акостира след четирийсет минути, но за момента кеят беше пуст и пазачът седеше на топло в бараката, с крака върху бюрото и чаша кафе в ръка. Избърса кондензиралата влага от прозореца и пак се загледа към кея.

Какво е това?

Откъм страната на Джърси на кея бе оставена малка черна кутия. При затварянето на пристанището в шест часа предишния ден я нямаше, а след това не бяха минавали плавателни съдове. Който я е оставил, трябваше да е дошъл от сушата. Районът бе ограден с бодлива тел, за да не влизат външни лица, но от липсващите инструменти и варели за боклук (представете си!) пазачът знаеше, че ако някой иска, винаги може да проникне.

Защо обаче ще оставят нещо?

Постоя загледан в предмета. Навън бе студено, духаше. Кафето беше отлично… След кратко замисляне все пак реши да провери. Облече дебелото си сиво яке, сложи си ръкавици и шапка, отпи последната глътка кафе и смело излезе в секващия дъха студ.

Бавно закрачи по кея срещу свирепия вятър, без да отмества сълзящите си очи от черната кутия.

Какво, по дяволите, е това? Предметът бе правоъгълен, висок около педя и издигащото се ниско над хоризонта слънце се отразяваше в нещо отпред. Блясъкът го заслепяваше. Разпенените води на Хъдсън около подпорите на кея сякаш шепнеха.

На три-четири метра от кутията пазачът спря, най-после осъзна какво е това.

Часовник. Старовремски, с прозорче в горната част на циферблата, от което се показваше пълната луна, изобразена като човешко лице. Изглеждаше скъп. Пазачът погледна ръчния си часовник и установи, че и този на кея работи; беше точен. Кой ще оставя такъв хубав предмет тук? „Е, хубаво — помисли си, — някой ми е направил подарък.“

Когато пристъпи да го вземе, пазачът се подхлъзна и за момент го обхвана паника, че ще падне (тук нямаше парапет) в ледените води на пет метра отдолу. За щастие се тръсна на задните си части насред замръзналата локва, която не беше видял; причерня му.

Присви очи от болка и тежко се надигна. Погледна надолу и осъзна, че не е обикновен лед. Беше червеникавокафяв.

— Боже мой!

Замръзналата локва около часовника беше от кръв. Пазачът се наведе и с още по-голям ужас забеляза как се е озовала кръвта там. На ръба на кея имаше резки като от кървави нокти, сякаш някой с нарязани пръсти или китки отчаяно се е държал за дъските, висейки над разпенените води.

Той се приближи до ръба и погледна надолу. Във водата, разбира се, нямаше никого. Ако предположението му беше вярно, замръзналата кръв означаваше, че нещастието се е случило преди доста време, и ако никой не е се притекъл на помощ на пострадалия, тялото сигурно вече бе отнесено на половината път до Либърти Айлънд.

Пазачът непохватно измъкна мобилния си телефон, отдръпна се назад и свали със зъби едната си ръкавица. Хвърли последен поглед на часовника и забързано закрачи към бараката, като трескаво набираше 911 с дебелите си, изтръпнали пръсти.

* * *

Преди и след.

Градът беше друг — след онази септемврийска сутрин, след взривовете, след като небостъргачите изчезнаха в огромни стълбове дим.

Не можеше да се отрече. Колкото искаш можеше да си говориш за издръжливостта, за силния дух, за куража на нюйоркчани и това беше вярно. Но хората още спираха тревожно, когато някой самолет заходеше за кацане на „Ла Гуардия“ и се спуснеше малко по-ниско от обичайното, отдалеч заобикаляха някой изоставен на тротоара плик и не се изненадваха, когато видеха войници или полицаи с черни униформи и големи черни автомати.

Парадът за Деня на благодарността мина без произшествия и сега кипеше усилена подготовка за Коледа; улиците бяха пълни. Но над празничната тълпа като отражение в ярко украсена витрина сякаш още висеше образът на Кулите близнаци, които вече ги нямаше, на хората, които вече не бяха сред нас. И разбира се, големият въпрос: Какво ще последва?

Линкълн Райм имаше свое „преди и след“ и много добре разбираше какво означава това. Преди можеше да се движи и да работи, а след това — вече не. До един момент бе като всеки нормален човек, правеше оглед на местопрестъпление, а само след минути изгнилата греда счупи врата му и го остави парализиран за цял живот.

„Преди и след…“

Има моменти, които те променят завинаги.

Линкълн Райм обаче смяташе, че ако ги превърнеш в кумир, събитията те надвиват. И злодеите излизат по-силни.

Такива мисли му минаваха сега през този вторник, в ранната утрин, докато говорителката на Националното радио с монотонен глас обявяваше заплануваните за след два дни парад, тържествена церемония и среща на висши държавни служители и военни. По-логично беше тези мероприятия да се проведат в столицата, но в знак на солидарност към нюйоркчани участници и зрители (а също и демонстранти) щяха да изпълнят улиците на града, усложнявайки значително живота на местната полиция. Положението в спорта бе подобно: плейофите, които традиционно се провеждаха в Ню Джърси, сега се организираха в „Медисън Скуеър Гардън“ — като един вид демонстрация на патриотизъм. Райм иронично се запита дали тази година и бостънският маратон няма да се проведе в Ню Йорк.

„Преди и след…“

Райм смяташе, че не се е променил много в голямото След. Физическото му състояние беше друго, разбира се — хоризонтът му, така да се каже — но в общи линии той си оставаше същия като Преди: полицай и учен, нетърпелив, темпераментен (е, добре, де, понякога дори сприхав), упорит и нетърпящ посредственост и мързел. Не използваше положението си на инвалид, не хленчеше, не парадираше с безпомощното си състояние (макар че тежко и горко на всеки собственик, чиято сграда не отговаряше на изискванията по Закона за защита на хората с увреждания, ако Райм трябваше да извършва оглед там).

Чу репортаж, че някои жители на града били склонни към самосъжаление и това го подразни.

— Искам да напиша писмо — обяви той пред Том.

Стройният млад болногледач — с черни панталони, бяла риза и дебел пуловер (старата къща на Райм в Сентрал Парк имаше лоша отоплителна система и неефективна изолация) — вдигна поглед от коледната украса, която тъкмо подготвяше. Райм хареса иронията във вече разопакования подарък под малката елха върху масата — кутия с пелени за възрастни.

— Какво писмо? — осведоми се Том.

Райм обясни теорията си, че е по-патриотично да вършиш работата си, сякаш нищо не се е случило.

— Ще им дам да се разберат — заяви. — Ще го изпратя до „Таймс“.

— Щом си си наумил… — измърмори болногледачът (обичаше да казва, че най-подходящото название за човек, който работи за Линкълн Райм, е „светец“).

— Ще го направя — твърдо заяви Райм.

— Хубаво… Обаче знаеш ли какво?

Райм вдигна вежди. Криминалистът умееше да използва всички изразни средства на онази част от тялото си, която все още можеше да движи — раменете, лицето и главата.

— Повечето хора, които се заканват, че ще напишат писмо, само си приказват. Онези, които наистина са решили да напишат нещо, просто сядат и го правят. Не приказват. Забелязал ли си тази зависимост?

— Благодаря за вълнуващата лекция по психология, Том. Знаеш, че нищо не може да ме спре.

— Хубаво — повтори болногледачът.

С помощта на реагиращото на допир контролно табло на инвалидната си количка Райм се приближи до един от шестте големи плоскоекранни монитора в стаята.

— Команда — нареди на гласоразпознаващата система чрез микрофона, прикрепен към количката. — Текстова програма.

Програмата за текстообработка послушно се отвори на екрана.

— Команда, пиши. „Дами и господа.“ Команда, двоеточие. Команда, нов ред. Команда, пиши. „Вниманието ми бе привлечено…“

Някой позвъни на входната врата и Том излезе да отвори.

Райм бе затворил очи и обмисляше речта си към света, когато гласът на неканения гост прекъсна мислите му:

— Здрасти, Линк. Весела Коледа.

— Хъм, подобно — сърдито измърмори Райм.

Лон Селито — с доста излишни килограми и винаги намачкан — влезе в стаята. Дебелият детектив трябваше да внимава — през викторианската епоха помещението навярно бе изпълнявало ролята на салон или приемна, но сега беше претъпкано с научна апаратура: оптичен и електронен микроскоп, апарат за газова хроматография, колби и епруветки, пипети, петрѝеви панички, центрофуги, химикали, книги, списания, компютри; подът бе оплетен с дебели кабели. (Когато Райм започна да работи като консултант по криминалистика за полицията, бушоните често изгаряха от мощната апаратура. Електрическият ток, който сега изразходваше, вероятно надвишаваше консумацията на целия квартал.)

— Команда, сила на звука, трета степен.

Компютърната система послушно намали звука на радиото.

— Не сме настроени много празнично, а? — отбеляза детективът.

Райм не отговори. Отново се втренчи в монитора.

— Здравей, Джаксън.

Селито се наведе и погали едно дългокосместото кученце, свито на кълбо в кашон за веществени доказателства с емблемата на Нюйоркското полицейско управление. То временно живееше тук, след като възрастната леля на Том бе починала след дълго боледуване. Хаванезът Джаксън бе част от наследството на младежа. Породата, родствена на болонките, произхожда от Куба. Джаксън щеше да живее при Райм, докато Том му намери нов дом.

— Имаме сериозен случай, Линк — каза Селито; понечи да свали палтото си, но бързо се отказа. — Божичко, кучешки студ е. Температурите сигурно са рекордно ниски за сезона, как мислиш?

— Не знам. Не следя много прогнозата.

На Райм му хрумна хубав встъпителен параграф за отвореното писмо до „Таймс“.

— Сериозен случай — повтори Селито.

Райм го погледна и вдигна въпросително едната си вежда.

— Две убийства, един и същи стил на извършване. Горе-долу.

— В този град стават много „сериозни“ убийства, Лон. С какво са по-особени тези?

Както често ставаше между два случая, Райм бе в кисело настроение — от всички престъпници, с които се беше сблъсквал, най-лошият бе скуката.

Селито обаче работеше с криминалиста от години и не обръщаше внимание на сприхавия му нрав:

— Обадиха ми се от Голямата сграда. Началството иска вие с Амелия да се заемете. Настояват.

— О, настояват, така ли?

— Обещах да не ти казвам. Нали не обичаш да ти настояват.

— Защо не разкажеш кое е „сериозното“, Лон? Или не ми е позволено да знам?

— Къде е Амелия?

— В Уестчестър по едно разследване. Скоро трябва да се появи.

Детективът вдигна ръката си в знак да изчака, телефонът му иззвъня. Обади се, послуша за няколко секунди, като кимаше и си записваше нещо в бележника. Затвори.

— Така, ето какво имаме. Престъпникът… миналата нощ той хваща…

— Той ли? — прекъсна го Райм.

— Е, добре, де, не сме сигурни за рода на извършителя.

— Пол.

— Какво?

— „Род“ е граматически термин. В някои езици съществителните имена са от мъжки или женски род. „Пол“ е биологично понятие, различават се мъжки и женски организми.

— Благодаря за лекцията. Информацията може да ми е полезна, ако някой ден реша да участвам в телевизионно състезание. Както и да е, гой хваща някакъв нещастник и го завлича на кея на корабната работилница при сметището покрай Хъдсън. Не знаем как го е направил, но принуждава жертвата да виси на ръце над реката и започва да кълца с нож ръцете ѝ. Жертвата е издържала за известно време, както изглежда — достатъчно дълго, та на кея да се събере цяло езеро кръв. След това е паднала.

— Труп?

— Още няма. Бреговата охрана и службата за бедствия и аварии претърсват реката.

— Спомена за две убийства.

— Да. Пет минути по-късно получихме друг сигнал. От една пресечка на „Седар“ близо до „Бродуей“. Извършителят е хванал друга жертва. Един униформен е намерил мъж, завързан с тиксо и проснат по гръб. Престъпникът е закачил парче от желязна релса — с тегло около трийсет килограма — на врата му. Жертвата е трябвало да я държи вдигната, за да не премаже гърлото ѝ.

— Трийсет кила? Добре, съдейки по силата, която се изисква за такова престъпление, полът на извършителя най-вероятно е мъжки.

Том донесе кафе и сладки. Селито, който постоянно се тюхкаше за наднорменото си тегло, се нахвърли най-напред върху една курабийка от многолистно тесто. През празници забравяше за диетата си. Отхапа половината, избърса устата си и продължи:

— И така, жертвата е държала релсата вдигната. Издържал е за известно време, ама това са трийсет килограма. Накрая я е изпуснал.

— Кой е жертвата?

— Казва се Тиодор Адамс. Живее близо до Батъри Парк. Снощи сестра му е подала сигнал за изчезването му. Трябвало да вечерят заедно, но не се появил на срещата. Това име е дала. От участъка са ѝ оставили съобщение.

Линкълн Райм по принцип не обичаше неконкретизираните описания, но в случая „сериозен“ бе подходящо.

Също и „интересен“.

— Защо казваш, че методът на извършване е един и същ?

— Извършителят е оставил свой белег и на двете местопрестъпления. Часовници.

— Такива, дето отмерват времето?

— Да. Първият е бил до локвата кръв на кея. Вторият — до главата на Адамс. Сякаш извършителят е искал жертвите да виждат часовниците. И вероятно да ги чуват.

— Опиши часовниците.

— Старомодни, само това знам.

— Няма ли бомба?

Напоследък — в голямото След — всяко веществено доказателство се проверяваше за експлозиви.

— Не, няма взрив. Все пак са ги изпратили за проверка за биологично и химическо оръжие. Часовниците са от една марка. Зловещи, както ги описва един очевидец. На циферблата има прозорче, показващо фазите на луната. И в случай че не се досетим, престъпникът е оставил бележки. Отпечатани на компютър.

— Какво казва…?

Селито погледна записките си, не разчиташе на паметта си. Райм ценеше това при детектива. Селито не се отличаваше с особена досетливост, но беше упорит и изпилваше всичко.

— „На небето свети пълна Студената луна. На земята проснат е трупът. Минутите изтичат до смъртта и края на жизнения път“ — прочете детективът; погледна Райм. — Подпис: „Часовникаря“.

Райм вдигна вежди:

— Имаме две убийства и лунен мотив. — Често астрономическият мотив означава, че престъпникът смята да направи нов удар. — Запланувал е още убийства.

— Знам. Защо мислиш, че съм тук?

Райм погледна началото на писмото си до „Таймс“. Затвори програмата за текстообработка. Есето му за Преди и След трябваше да почака.

3.

8.08 ч.

Отвън се чу шум. Снегът тихо скърцаше.

Амелия Сакс спря. Погледна през прозореца в тихия бял двор. Нямаше никого.

Беше на половин час от града, сама в елегантна къща от епохата на Тюдорите, цареше мъртвешка тишина. Съвсем уместно сравнение, като се има предвид, че собственикът вече не беше между живите, а съпругата и детето му бяха изоставили това място на лоши спомени. След празниците къщата щеше да бъде продадена.

Пак изскърцване. Сакс бе градско чедо, свикнало с какафонията от звуци — зловещи и приятелски — на Манхатън. Провинциалната тишина я изнервяше.

Дали шумът беше от стъпки?

Високата червенокоса полицайка — с черно кожено яке, тъмносин пуловер и черни дънки — се ослуша внимателно за момент, като разсеяно се чешеше по главата. Пак чу изскърцване пред прозореца. Разкопча якето, за да може лесно да извади пистолета си. Приклекна и надникна навън. Не видя нищо.

Отново се зае с работата си. Седна на удобно кожено кресло и заоглежда съдържанието на огромното бюро. Задачата ѝ бе изнервяща, най-вече защото не знаеше какво да търси. Това често се случва при оглед на вторично, третично или „ен-тично“ местопрестъпление. Всъщност едва ли можеше да се нарече местопрестъпление. Тук престъпникът може би никога не беше стъпвал, не бяха открили труп, нито скрита плячка. Това просто беше рядко използваната вила на Бенджамин Крийли, който бе умрял на километри оттук и не беше посещавал мястото цяла седмица преди смъртта си.

Въпреки това трябваше да извърши огледа, и то внимателно — защото тук Амелия Сакс играеше малко по-различна роля, отколкото при съвместните разследвания с Линкълн Райм. Тя не просто извършваше огледа — тя бе водещ детектив на първото си разследване за убийство.

Пак изскърцване. Лед, сняг, клонче, елен, катеричка… Тя се постара да не обръща внимание на шума и продължи търсенето, което бе започнала преди няколко седмици заради един възел на парче памучно въже.

Именно това въже за простор бе сложило край на живота на петдесет и шестгодишния Бен Крийли, когото преди две седмици бяха намерили да виси от балкона на къщата си в Горен Ийстсайд. На масата било оставено предсмъртно писмо, нямаше следи от насилие.

Съпругата на Крийли обаче отказваше да приеме официалната версия за смъртта му. Тя просто не вярваше, че мъжът ѝ се е самоубил. Наистина, напоследък богатият бизнесмен и счетоводител бил потиснат, но само — според нея — защото работел до късно по някакъв много важен проект. Периодичните му избухвания били далеч от депресия, която би могла да го тласне към самоубийство. Никога не бил посещавал психиатър и не вземал успокоителни. Финансовото състояние на Крийли било стабилно. Наскоро не бил променял завещанието си и не бил сключвал нови застраховки.

Съдружникът на Крийли, Джордан Келър, беше в командировка при клиент в Питсбърг, но след кратък разговор по телефона Сакс разбра, че макар да изглеждал потиснат, покойният не бил споменавал за самоубийство.

Сакс работеше постоянно за Линкълн Райм, извършваше огледите вместо него, но искаше нещо повече от това. Отдавна настояваше пред отдела за тежки престъпления да ѝ възложат самостоятелно разследване на убийство или терористичен акт. Някой в Голямата сграда бе решил, че случаят „Крийли“ заслужава повече внимание, и така я натовариха с разследването. Извън общото мнение, че Крийли не изглеждал склонен към самоубийство обаче, Сакс нямаше доказателства за извършено престъпление. Най-неочаквано изникна улика: при аутопсията се установи, че десният палец на Крийли бил счупен при падане от колело.

С него просто не би могъл да завърже примката, за да се обеси.

Сакс го знаеше, защото пробва десетина пъти. Невъзможно бе да направи възела, без да използва палеца си. Може би Крийли бе направил клупа преди падането, седмица преди да се обеси, но в това просто нямаше логика. Кой ще държи готова примка, в случай че реши да се беси?

Тя обяви смъртта му за настъпила при съмнителни обстоятелства и откри разследване за убийство.

Случаят обаче беше труден. Основно правило при убийствата е, че ако не се разкрият през първите двайсет и четири часа, за това отиват месеци. Малкото налични улики (бутилката с алкохол, от която Крийли пил преди смъртта си, писмото и въжето) не даваха нищо. Нямаше свидетели. Полицейският доклад бе дълъг само една страничка. Детективът, работил първоначално по случая, не си беше дал много труд (което е характерно при самоубийство) и не можеше да ѝ даде повече информация.

Трудно можеше да намери следи, водещи към вероятен извършител в града, където Крийли бе живял и работил. В Манхатън не ѝ оставаше друго, освен да разпита съдружника му, Джордан Келър. Сега Сакс претърсваше един от малкото останали непроверени източници на улики — вилата, в която Крийли бе идвал твърде рядко.

Не намираше нищо. Тя се облегна назад и се загледа в една снимка на покойника, ръкуващ се с някакъв човек с вид на бизнесмен. Намираха се на самолетна писта, пред частния самолет на фирмата. Отзад се издигаха нефтени сонди и тръби. Крийли се усмихваше. Не изглеждаше потиснат, но кой изглежда така на снимка?

В този момент отново се чу изскърцване, много близо, под прозореца зад нея. После пак, още по-близо.

Това не беше катерица.

Мълниеносно извади деветмилиметровия си Глок, зареден с четиринайсет лъскави патрона. Тихо се промъкна до входната врата, излезе и заобиколи къщата, стискайки пистолета с двете си ръце, но близо до тялото (никога не дръж оръжието с протегнати ръце, когато завиваш зад ъгли, така лесно могат да ти го избият от ръцете; това, което показват във филмите, е грешно). Надникна бързо зад ъгъла. От тази страна на къщата нямаше никого. Бързо се промъкна към задната част, като внимателно стъпваше по заледената алея. Беше хлъзгаво, но ако стъпваше по твърдия сняг, хрускането му под краката ѝ щеше да я издаде; точно както бе чула стъпките на неканения гост.

Спря, ослуша се.

Да, определено бяха стъпки. Натрапникът вървеше внимателно, вероятно към задната врата.

Пауза. Стъпка. Пак спиране.

„Готови“ — рече си Сакс.

Приближи се към задния ъгъл на къщата.

В този момент кракът ѝ се подхлъзна на леда. Само с няколко сантиметра, но тя, без да иска, изпъшка. Съвсем тихичко, помисли си.

Но достатъчно силно, за да я чуят.

Чу бързи стъпки в задния двор, силно скърцане в снега.

„Мамка му…“

Сакс се приведе (ако натрапникът само се преструва, че бяга), показа се зад ъгъла и бързо вдигна пистолета. Хилав младеж с дънки и дебело яке бягаше по снега.

„По дяволите… Мразя, когато бягат.“ Сакс бе висока и имаше болни стави — артрит; комбинацията от двете ѝ причиняваше адска болка, когато тичаше.

— Полиция. Спри!

Тя хукна след него.

Сакс бе сама. Не беше предупредила уестчестърската полиция за идването си. За да повика подкрепления, трябваше да се обади, а нямаше време за това.

— Ще стрелям. Спри!

Тичаха с еднаква скорост, прекосиха големия двор и навлязоха в гората зад къщата. Сакс се задъхваше, гърдите започнаха да я болят, болката в коленете не се търпеше. Тя се опитваше да тича, колкото се може по-бързо, но беглецът увеличаваше дистанцията.

„Мамка му, ще го изпусна.“

Провидението обаче се намеси в нейна полза. Градските му обувки с гладки подметки се хлъзнаха на заледен участък от пътеката, той падна и изохка силно. Задъхана, Сакс дотича до него и притисна пистолета до врата му. Младежът застина неподвижно.

— Не стреляйте! Моля ви!

— Шът!

Тя извади белезниците.

— Ръцете зад гърба!

Той присви очи.

— Оставете ме, не съм направил нищо!

— Ръцете.

Той се подчини непохватно, което говореше, че вероятно никога не е бил арестуван. Бе по-млад, отколкото ѝ се беше сторил, вероятно още тийнейджър, лицето му бе пъпчасало от акне. Ръцете му трепереха, но не от студ.

— Не ме бийте, моля ви!

Сакс бавно нормализира дишането си и го претърси. Без документи, невъоръжен, нямаше наркотици. Само пари и ключ.

— Как се казваш?

— Грег.

— Фамилия?

След кратко колебание:

— Ларсън.

Тук ли живееш?

Той въздъхна, кимна надясно:

— В онази къща. Съседи сме на Крийли.

— На колко си години?

— На шестнайсет.

— Защо побягна?

— Не знам. Уплаших се.

— Не чу ли, че съм полицай?

— Чух, но не приличате на полицайка. Наистина ли сте от полицията?

Тя му показа служебната си карта.

— Какво правеше при къщата?

— Съсед съм.

— Вече го каза. Попитах какво правеше.

Сакс го дръпна да седне. Момчето изглеждаше уплашено.

— Видях, че има някой. Реших, че е госпожа Крийли или някой от семейството. Исках да ѝ кажа нещо. После погледнах вътре и ви видях, с пистолета. Уплаших се. Помислих си, че сте от ония.

— Кои ония?

— Ония, дето идваха в къщата. Щях да разкажа на госпожа Крийли за тях.

— Кой е влизал? Разкажѝ.

— Преди няколко седмици видях двама души да влизат в къщата им. Беше около Деня на благодарността.

— Обади ли се на полицията?

— Не. Не исках да се замесвам. Изглеждаха… лоши.

— Разкажѝ какво стана.

— Бях навън, в нашия двор и ги видях при задната врата, огледаха се и след това, такова… счупиха ключалката и влязоха.

— Бели, черни?

— Бели, струва ми се. Бях далече. Не видях лицата. Бяха просто… мъже. С дънки и якета. Единият беше по-едър.

— С каква коса?

— Не знам.

— Колко време стояха вътре?

— Около час.

— Видя ли колата им?

— Не.

— Взеха ли нещо?

— Да. Стереоуредба, дискове, телевизор. Някакви игри, струва ми се.

Сакс се замисли какво бе видяла вътре. Къщата не изглеждаше като след грабеж.

— Стани.

Сакс го вдигна, и го поведе към къщата. Забеляза, че задната врата наистина е била разбивана. Доста професионално при това.

Свали му белезниците и огледа вътре. В хола имаше голям телевизор. Една витрина на шкафа бе пълна със скъп порцелан. Имаше и много сребърни прибори. Първокачествени. Не приличаше на кражба. Може би бяха отмъкнали нещо само за да симулират грабеж.

Сакс огледа долния етаж. Всичко бе подредено освен камината. Беше газова, но вътре имаше много пепел. Едва ли е било нужно да се подпалва с хартия. Дали грабителите са искали да направят пожар?

Без да докосва нищо, Сакс освети вътре: пепел, обгорени остатъци от хартия, по които личаха ръкописни букви.

— Коминът пушеше ли, докато онези мъже бяха тук?

— Не знам, може би.

Пред камината имаше и следи от кал. В багажника си Сакс носеше основните уреди за оглед на местопрестъпления. Можеше да потърси отпечатъци около камината и бюрото, да вземе проби от пепелта и пръстта и ако намери — от други улики.

В този момент мобилният ѝ телефон завибрира. Тя погледна екранчето. Спешно съобщение от Линкълн Райм. Трябваше да се върне в града възможно най-бързо. Тя изпрати отговор, че е получила съобщението.

„Какво ли са изгорили?“ — зачуди се, докато гледаше в камината.

— Такова… — измънка Грег, като потъркваше нервно ръцете си. — Мога ли да си ходя вече?

Сакс го погледна:

— Добре, но искам да знаеш едно: След всеки смъртен случай полицията прави пълен списък на всичко, намерено в дома на починалия в деня на смъртта му.

— Така ли?

Той виновно сведе очи.

— Утре в осем ще се обадя в уестчестърската полиция и ще ги накарам да проверят по списъка дали всичко си е на мястото. Ако нещо липсва, ще им кажа името ти и те ще се обадят на родителите ти.

— Ама…

— Двамата мъже не са откраднали нищо, нали? След като са си тръгнали, ти си влязъл и си прибрал, каквото ти е харесало. Какво взе? Уредбата на Тод, телевизора и игрите?

— Само ги взех на заем. Освен това едната игра си е моя. Той така и не ми я върна.

— Двамата мъже взеха ли нещо все пак?

Той се подвоуми и сведе очи.

— Не.

— Утре в осем искам всичко, което си взел, да си е на мястото, ясно?

— Добре. Обещавам. Ще ги върна. Само че… — Грег заплака. — Взех си малко торта. От хладилника. Не мога… Ще им купя нова.

— Спокойно, полицията не описва храната.

— Наистина ли?

— Да. Върнѝ другите неща.

— Обещавам. Честна дума.

Момчето избърса лицето си с ръкава.

Понечи да си тръгне, но Сакс го спря:

— Още нещо. Когато чу, че господин Крийли се е самоубил, изненада ли се?

— Ами, да.

— Защо?

Момчето се засмя:

— Той караше седем-четирийсетка. От ония дългите. Тъй де, кой ще се самоубива, ако кара беемве?

4.

9.43 ч.

Ужасна смърт.

Амелия Сакс бе видяла всичко, или поне така си мислеше. Но тези начини на умъртвяване бяха сред най-жестоките, които си спомняше.

От Уестчестър се обади на Райм и той я накара веднага да отиде в долен Манхатън за оглед на две местопрестъпления. Двете убийства бяха извършени в рамките на часове едно от друго от престъпник, наричащ себе си „Часовникаря“.

Сакс бързо направи по-простия оглед — на кея на река Хъдсън. Не беше лесно: нямаше труп и повечето следи бяха заличени или замърсени от постоянния вятър покрай реката. Тя снима местопрестъплението от всички ъгли. Отбеляза положението на часовника (мястото бе замърсено допълнително от сапьорите, които го бяха взели, за да проверят за бомба).

Сакс прибра и бележката, напоена с кръв. Взе проби от замръзналата кръв. Огледа следите от нокти върху дъските, където жертвата се беше държала, висейки над водата. Взе един счупен нокът — широк, къс и без следи от лак, което навеждаше на мисълта, че жертвата е мъж.

Убиецът бе прерязал телената ограда около дока. Сакс взе проби със следи от инструмента. Не откри пръстови отпечатъци, следи от подметки или гуми, нито около място на влизане, нито в кървавата локва.

Нямаше свидетели.

Патоанатомът ѝ обясни, че ако жертвата е паднала в реката, до десет минути трябва да е умряла от измръзване. Полицейски водолази и бреговата охрана търсеха трупа.

Сакс вече бе на второто местопрестъпление, една пресечка на улица „Седар“ близо до „Бродуей“. Трупът на Тиодор Адамс, около трийсетте, лежеше по гръб, със запушена уста и ръце и крака, омотани с тиксо. Убиецът бе прекарал въже през парапета на аварийна стълба на три метра над него, а другия край бе завързал за тежко, двуметрово парче от релса с дупки в краищата като уши на игла. Релсата е висяла над гърлото на жертвата. Другият край на въжето бил поставен в ръцете ѝ. Тиодор бил вързан така, че да не може да изпълзи изпод релсата. Единствената му надежда е била да удържи въжето, докато случайно някой мине и му помогне.

Никой не минал.

Бе мъртъв от няколко часа и релсата още притискаше гърлото му, замръзнала в декемврийския студ. Вратът му бе станал само няколко сантиметра дебел под тежестта на метала.

Лицето му беше мъртвешки бледо и безизразно, но тя си представяше изражението му през последните десет-петнайсет минути от живота му: как почервенява от усилие, посинява, очите му се изцъклят.

Кой, за бога, би измислил такъв начин на умъртвяване, очевидно избран нарочно, та жертвата да се мъчи възможно най-дълго.

Облечена със специален бял полиетиленов костюм, за да избегне замърсяване на местопрестъплението с частици от дрехите и косата си, Сакс подготви апаратурата за събиране на веществени доказателства. В същото време обсъди видяното с колегите си Нанси Симпсън и Франк Ретиг от отдела по криминалистика в Куинс. Полевата им лаборатория, побрана в полицейски микробус, бе спряна наблизо.

Сакс постави гумени ластични ленти на обувките си, за да може да различи следите си от тези на престъпника. (Още една идея на Райм. „Защо е тази мярка? Нали нося костюм за огледи, не съм с градски обувки“ — бе изтъкнала веднъж пред Райм. Той я погледна раздразнено: „Извинявай, но не мислиш ли, че престъпникът също може да си купи полиетиленов гащеризон? Колко струват, Сакс? Четирийсет и девет и деветдесет и пет?“)

Първата ѝ мисъл бе, че убийствата са дело на организирана банда или на психопат. Местните гангстери често подреждаха такива сцени като послание към конкурентите си. От друга страна, някой социопат би могъл да измисли подобна сложна постановка за задоволяване на извратена нужда, садистична (ако престъплението е от сексуални подбуди) или от чиста жестокост, несвързана с полово задоволяване. От опита си в полицията Сакс знаеше, че причиняването на болка носи чувство за власт и води до пристрастяване.

Към нея се приближи Рей Пуласки, с униформа и кожено яке. Русокосият млад полицай работеше със Сакс в случая „Крийли“ и двамата с Райм понякога го викаха да им помага при огледите. След зле завършил сблъсък с престъпник при едно от предишните им разследвания той бе прекарал дълго време в болница и получи право да се пенсионира по инвалидност.

Новобранецът беше разказал на Сакс как с жена си Джени са обсъдили въпроса една вечер край люлката второто си бебе. Дали да се върне на служба или не? Близнакът на Пуласки, и той — полицай, също участвал в обсъждането. Накрая младежът избра да премине през физиотерапия и да се върне в полицията. Сакс и Райм бяха впечатлени от младежкия му ентусиазъм и използваха влиянието си, за да бъде прикрепен към тях. По-късно Пуласки сподели пред Сакс (никога не би го казал на Райм, разбира се), че именно нежеланието на криминалиста да се откаже от работата си въпреки парализата и строгия му терапевтичен режим са го вдъхновили да се върне на работа.

Пуласки не носеше костюм за огледи, затова спря зад жълтата лента, ограждаща местопрестъплението.

— Боже — възкликна, когато видя зловещата сцена.

„Хубаво“ — помисли си Сакс. Харесваше, когато младежът реагира така. За да работят ефикасно, полицаите се движат по тънката граница между професионализъм и възмущение от ужасите, на които стават свидетели. Добрите ченгета изпитват отвращение и шок през цялата си кариера. Самата Сакс полагаше доста усилия да не стане безразлична към жестокостите.

Пуласки ѝ каза, че Селито и други полицаи разпитват пазачите на магазините и канторите в околността. След това добави:

— Сапьорите още проверяват часовниците. По-късно ще ги изпратят на Райм… Ще запиша номерата на всички коли, паркирани наоколо. Детектив Селито ме накара.

Сакс кимна, без да го погледне. Всъщност не го слушаше много — тази информация не ѝ беше необходима в момента. Канеше се да започне огледа и искаше да се абстрахира от разсейващите фактори. При огледите на местопрестъпления се получаваше странна връзка: за да си свърши добре работата, криминалистът трябва мислено и емоционално да се въплъти в престъпника. Целият ужасяващ сценарий се разиграва във въображението му: какво си е мислил убиецът, къде е стоял, преди да вдигне пистолета, бухалката или ножа, в каква поза е застанал, забавил ли се е, за да гледа предсмъртната агония на жертвата, или веднага е избягал, какво е привлякло вниманието му на местопрестъплението, какво го е изкушило или отблъснало, откъде е избягал? Това не е профилиране (този понякога полезен и много ефектен във филмите метод за създаване на психологически портрет на престъпника), а изкуството да извършваш по-ефикасно огледите и да откриваш онези важни улики, които могат да се заведат при извършителя.

Сега Сакс се опитваше да влезе под кожата на друг човек — на онзи, който бе режисирал този ужасен край на друго човешко същество.

Огледа уличката, кофите за боклук, снега, тялото, релсата…

„Аз съм той… аз съм той… Какво си мисля? Защо съм искал да убия жертвата на кея по такъв жесток начин? Ами тази?“

Начинът за умъртвяване обаче бе толкова необичаен, мислите на убиеца — толкова далечни за нея, че не можеше да си отговори на тези въпроси. Все още. Сложи слушалките и микрофона на радиостанцията си и се обади.

— Райм, там ли си?

— Къде мога да отида? Чаках те. Къде си? На второто място ли?

— Да.

— Какво виждаш, Сакс?

„Аз съм той…“

— Тясна уличка, Райм. Задънен вход за зареждане на магазините. Жертвата е близо до улицата.

— Колко близо?

— На пет метра; цялата уличка е дълга около трийсет.

— Има ли врати близо до трупа?

— Лежи пред една.

— Значи може би жертвата е тръгвала от работа, когато извършителят я е нападнал — предположи Райм.

— Или пък престъпникът точно си е тръгвал от работа, когато е нападнал жертвата.

— А може би заедно са си тръгвали от работа.

— Лон проверява околните сгради за изчезнали служители.

— Добре. Кажи сега за вратата. Отворена ли е?

— Не, заключена е.

Лон Селито извика от дъното на уличката:

— Няма свидетели. Никой не е видял нищо. И сигурно са глухи. Дори жертвата да е от някоя от тези сгради, никой не е сигнализирал за изчезването.

Сакс предаде думите му на Райм. Той нареди да отворят вратата, която е най-близо до трупа, и тя предаде заповедта на Селито.

— Сега — обеща той и се отдалечи, като подухваше в дланите си, за да ги стопли.

Сакс засне местопрестъплението. Огледа се и не откри следи от сексуална дейност около трупа. Започна огледа по метода на мрежата, обикаляйки последователно мястото първо в една, а после в перпендикулярната посока. За разлика от много криминалисти Райм настояваше огледът да се извършва от един човек — освен при масови бедствия, разбира се — и сега Сакс работеше сама.

Престъпникът обаче не бе оставил веществени следи освен бележката, часовника, релсата, тиксото и въжето.

Сакс обясни всичко това на Райм.

— Извършителите нямат навика да ни улеснява работата, а, Сакс?

Лесно му беше да се шегува; нали не стоеше той край жертва, умъртвена по този ужасен начин. Сакс се престори, че не е чула коментара му, и продължи по стандартната процедура: първоначален оглед на трупа, за да може да бъде изпратен на патоанатома, прибиране на вещите му, търсене на отпечатъци от пръсти и обувки, събиране на микроследи с парче тиксо като онова, което се използва за почистване от кучешки и котешки косми.

Престъпникът най-вероятно бе дошъл с кола, като се има предвид тежестта на релсата, но наблизо нямаше следи от гуми. Уличката бе посипана с морска сол за разтопяване на леда и кристалите не позволяваха добър контакт между гумите и настилката.

Сакс присви очи.

— Райм, има нещо странно. На метър около тялото по земята е посипано нещо.

— Какво е според теб?

Тя се наведе и огледа с лупа частичките, които приличаха на пясък. Каза това на Райм.

— Дали е опесъчено заради снега?

— Не, само около трупа е. Никъде другаде в уличката няма. Тук са ръсили със сол за снега. — Тя се отдръпна и пак огледа — Останало е съвсем малко. Прилича… Да, Райм, точно така. Помел е. С метла.

— Метла?

— Виждам следите от сламките. Сякаш е пръснал шепа пясък на земята и след това е помел… Но може би не е бил той. На първото местопрестъпление нямаше такова нещо.

— По жертвата или релсата има ли пясък?

— Не знам… Чакай, има.

— Значи го е направил след убийството — обяви Райм. — Вероятно за заличаване на следи.

Хитрите престъпници понякога разпръскват на местопрестъплението пепел, пясък, дори брашно. След това почистват с прахосмукачка или метла и така заличават повечето микроследи.

— Защо го е направил? — почуди се Райм.

Сакс погледна трупа и павираната уличка.

„Аз съм той… Защо ще мета?“

Престъпниците често избърсват пръстовите си отпечатъци и отнасят по-едрите улики, но рядко си дават труд да използват замаскиращ прах. Тя затвори очи и си представи как довлича младия мъж и закрепва желязната релса над гърлото му.

— Може би е разсипал нещо.

— Не звучи в негов стил — измърмори Райм. — Твърде внимателен е.

Сакс се съгласи. Продължи да размишлява: „Да, внимателна съм. Но защо ще мета? Аз съм той…“

— Защо? — прошепна Райм.

— Той…

— Не той. Ти си той, Сакс. Не забравяй.

— Аз съм перфекционист — заговори тя. — Искам да премахна колкото се може повече улики.

— Така е, но каквото постигнеш, като пометеш, ще изгубиш, като стоиш по-дълго време на местопрестъплението. Мисля, че има друга причина.

Тя се вглъби в сцената, представи си как вдига релсата, как слага въжето в ръцете на жертвата, как се вглежда в ужасеното му лице, изцъклените му очи. „Поставям часовника до главата му. Той тиктака, тиктака… Гледам как умира.

Не оставям улики. Помитам…“

— Мисли, Сакс. Какво е направил?

„Аз съм той…“

Изведнъж:

— Връщам се, Райм.

— Какво?

— Връщам се на местопрестъплението. Искам да кажа, той се връща. Затова е помел. Защото не е искал да оставя абсолютно нищо, което да ни даде някаква представа за него: влакна, косми, следи от обувки, пръст. Не го е страх, че ще открием скривалището му — той е твърде предпазлив, за да изпусне такива улики. Бои се обаче, че ще намерим нещо друго, което ще ни помогне да го разпознаем, когато се върне.

— Добре, може да е това. Може би е воайор, обича да гледа как хората умират, обича да наблюдава как полицаите работят. А може би иска да види кой го преследва.

Тръпки побиха Сакс. Тя се огледа. Разбира се, както обикновено в такива случаи в началото на улицата имаше групичка зяпачи. Дали убиецът бе сред тях и я наблюдаваше в момента?

Райм добави:

— Може би вече се е върнал… Дошъл е по-рано тази сутрин, за да се увери, че жертвата е мъртва. Което означава…

— Че може би е оставил улики другаде, извън местопрестъплението. На тротоара, на улицата.

— Точно така.

Сакс се провря под лентата около местопрестъплението и огледа улицата. След това — тротоара отсреща. Там откри пет-шест следи от обувки в снега. Нямаше откъде да разбере дали някоя то тях е на Часовникаря, но няколко — оставени от големи обувки с дълбоки грайфери — показваха, че някой, вероятно мъж, е стоял няколко минути в началото на уличката, като е премествал тежестта си ту на единия, ту на другия крак. Сакс се огледа и реши, че няма причина някой да стои там — нямаше уличен телефон, пощенска кутия, витрини. Нищо.

— Намерих няколко необичайни следи от обувки в началото на уличката, на тротоара при ъгъла със „Седар“. Големи. — Сакс претърси района по-внимателно. — Тук има още нещо.

— Какво?

— Златна щипка за банкноти — Пръстите ѝ мръзнеха в гумените ръкавици, докато броеше парите. — Има триста и четирийсет в нови двайсетарки. Беше точно до следите от обувки.

— У жертвата имаше ли пари?

— Шейсет долара, също доста нови.

— Може би извършителят е взел банкнотите в държателя, но го е изпуснал, когато е бягал.

Тя прибра парите в пликче, довърши огледа, но не откри нищо интересно.

Задната врата на близката сграда се отвори. Селито и един униформен охранител от постройката се показаха. Изчакаха, докато тя огледа вратата и заснеме онова, което описа на Райм като милион отпечатъци (той само се изкиска), и тъмното антре отвътре. Не намери нищо интересно.

Изведнъж в студения въздух прозвуча уплашен женски глас:

— О, Боже, не…

Ниска набита брюнетка около трийсетте изтича към жълтата лента, където един патрулен полицай я спря. Тя закри лицето си с ръце и заплака с глас. Селито се приближи. Сакс също отиде при тях.

— Коя сте вие, госпожо? — попита детективът.

— Какво е станало, какво? Не… Божичко…

— Познавате ли го?

Жената се разтресе от хлипове, обърна се, за да не гледа ужасната сцена.

— Брат ми… Не, той… О, Боже, не може…

Падна на колене в снега.

Това явно бе жената, подала сигнал за изчезването на брат си миналата нощ.

Лон Селито беше като питбул по отношение на заподозрените, но към жертвите проявяваше неочаквано внимание. Тихо, с мек бруклински акцент, той каза:

— Много съжалявам. Мъртъв е.

Помогна на жената да се изправи и да се облегне на близката стена.

— Кой е направил това? Кой? — Жената закрещя. — Кой може да направи такова нещо? Кой?

— Не знам, госпожо — намеси се Сакс. — Съжалявам. Но ще го намерим. Обещавам.

Задъхана, жената се обърна.

— Не позволявайте дъщеря ми да види това.

Сакс видя кола, спряна на половин пресечка по улицата, където жената я бе оставила в бързината. На задната седалка седеше младо момиче и намръщено гледаше Сакс. Един детектив застана пред трупа, за да не позволи на детето да види чичо си.

Сестрата на убития, Барбара Екарт, бе изскочила от колата, без да вземе палтото си, и сега се свиваше от студ. Сакс я въведе през отворената врата в антрето, което току-що бе огледала. Жената поиска да използва тоалетна и когато излезе, още трепереше, не можеше да спре да плаче. Докато бършеше лицето си с хартиени кърпички, обясни, че живеела в Горен Ийстсайд, а брат ѝ Теди — в този квартал. Миналата нощ имали среща в ресторант, но той не се появил. Тя телефонирала в полицията и дала описанието му. Опитвала се да го намери по телефона до полунощ, след което се отказала. Тази сутрин получила известие от полицията за намерен труп. Веднага тръгнала към мястото с дъщеря си.

Барбара нямаше представа какъв мотив може да е имал убиецът. Брат ѝ бил ерген и работел в рекламната индустрия. Всички го харесвали и нямал врагове. Не бил замесен в любовни триъгълници, нито в търговия с наркотици или друга престъпна дейност. Преместил се в града само преди две години.

Фактът, че убийството не е мафиотска екзекуция, смути Сакс. Това изваждаше на преден план версията за извършител психопат, много по-опасен за обществото от професионален убиец.

Сакс обясни как ще бъде изследвано тялото. Съдебният патоанатом щеше да го предаде на близките след 24 до 48 часа. Лицето на Барбара придоби каменно изражение.

— Защо е убил Теди по този начин? Какво си мисли?

Амелия Сакс не можеше да отговори на този въпрос.

Сакс помогна на жената да се върне при колата си. Не можеше да откъсне поглед от лицето на дъщеря ѝ, която я гледаше втренчено. Трудно ѝ бе да понесе тази гледка.

Момичето сигурно знаеше, че този човек е чичо ѝ и че е мъртъв, но Сакс виждаше искрица надежда в тези очи. Надежда, която щеше да бъде разбита.

Майката се качи в колата и прегърна момичето. „Способният полицай изпитва възмущение, шок…“ Това прави моментите като този още по-мъчителни.

* * *

Глад.

Винсънт Рейнолдс лежеше на мръсния креват във временната квартира, която се намираше не другаде, а в бивша църква. Чувстваше, че душата му гладува, сякаш от съпричастност към празния му, къркорещ стомах.

Тази стара католическа сграда в пуст район на Манхатън край река Хъдсън бе главната им база. Джералд Дънкан живееше на запад, а жилището на Винсънт беше в Ню Джърси. Той предложи да останат в апартамента му, но Дънкан беше против, и дума не можело да става. Не бивало да се показват близо до местата, където живеят.

Говореше, сякаш му чете лекция, но не надуто. По-скоро като баща, който обучава сина си.

Църква ли? — попита Винсънт. — Защо?

Защото е обявена за продан от четиринайсет месеца и половина. Не е много примамлив обект. Пък и никой няма да тръгне да я купува по това време на годината. — Дънкан му хвърли бърз поглед. — Не се тревожи. Не е осветена.

Така ли? — попита Винсънт, който бе извършил достатъчно грехове, за да му гарантират директен път към ада; оскверняването на църква, осветена или не, щеше да е най-лекото му прегрешение.

От агенцията за недвижими имоти, разбира се, бяха заключили сградата, но уменията на часовникар се приближават до ключарските (както обясни Дънкан, първите часовникари са били ключари) и той лесно отключи една от задните врати и смени катинара със свой. Така можеха да влизат и излизат незабелязано. Дънкан смени и катинарите на главния вход и ги запечата с малко восък, за да види, ако някой се опита да влезе, докато ги няма. Постройката бе мрачна, студена и миришеше на евтини перилни препарати.

Дънкан спеше в бившата свещеническа спалня на втория етаж в нехрамовата част на постройката. Винсънт се настани в бившия кабинет, където лежеше и сега. Имаше легло, маса и хладилник. В църквата все още имаше електричество, в случай че някой дойде на оглед, и отоплението работеше, за да не се спука водопроводът.

Когато я видя за първи път, знаейки за вманиачеността на Дънкан по часовниците, Винсънт отбеляза:

— Жалко, че няма часовникова кула. Като „Биг Бен“.

— Всъщност така се казва камбаната, не часовникът.

— На лондонския Тауър ли?

— Не, на часовниковата кула на Парламента — отново го поправи Дънкан. — Наречен е на сър Бенджамин Хол. През петдесетте години на деветнайсети век това била най-голямата камбана в Англия. При първите часовници камбаните били единственото, което показвало времето. Нямало циферблати и стрелки.

— О.

— Английската дума за часовник — clock — идва от латинското cloca, което означава камбана.

Този човек знаеше всичко.

На Винсънт му харесваше. Харесваше много неща в Джералд Дънкан. Чудеше се дали тези двама неудачници могат да станат истински приятели. Винсънт нямаше много приятели. Понякога излизаше на чашка с някои от стажантите в юридическата кантора и другите машинописци. Дори Умния Винсънт обаче внимаваше да не приказва много от страх, че ще изпусне нещо не на място за някоя сервитьорка или жена на близка маса. От глад човек става невнимателен (ами, да, виж само какво стана със Сали Ан).

В много отношения Винсънт и Дънкан бяха противоположности, но имаха поне едно общо: тъмна тайна в сърцата си. А хора, които имат такава допирна точка, могат да изгладят много от различията си в начина на живот и политическите си разбирания.

О, да, Винсънт определено смяташе да даде шанс на приятелството им.

Той отново се върна към действителността, замисли се за Джоан, брюнетката, която скоро щяха да навестят — цветарката, следващата жертва.

Винсънт отвори малкия хладилник в стаята си. Извади малък геврек и го разряза на две с ловджийския си нож. Оръжието бе двайсетсантиметрово и много остро. Винсънт намаза геврека с топено сирене и го прокара с две кока-коли. Потрепери от студ и увеличи печката. Старателният Дънкан настояваше и тук да носят ръкавици, което беше досадно, но днес в този студ Винсънт нямаше нищо против.

Изтегна се на леглото и се опита да си представи тялото на Джоан.

„По-късно днес…“

Мъчеше го глад, умираше от глад. Червата му съхнеха от копнеж, душата му линееше. Струваше му се, че ако не си погука с Джоан, ще се изпари.

Изпи кутия „Доктор Пепър“ и изяде пакетче чипс. После пакет бисквити.

Глад…

Умираше от глад…

Винсънт Рейнолдс не би могъл да достигне сам до извода, че мисълта за изнасилване на жена е вид глад. Тази идея бе изказана от терапевта му доктор Дженкинс.

Докато лежеше в затвора заради Сали Ан — единственият случай, когато бе арестуван — докторът му обясни, че влеченията, които изпитва, никога няма да изчезнат:

— Не можеш да ги премахнеш. Те са като глада… А какво знаем за глада? Той е нещо естествено. Не можем да не чувстваме глад. Не е ли така?

— Точно така си е.

Психиатърът обясни, че за да спреш глада, трябва да го задоволиш по подходящ начин:

— Разбираш ли какво имам предвид? Трябва да имаш подходяща връзка.

— Ясно.

— Браво. Мисля, че напредваме. Съгласен ли си с мен?

Младежът бе съгласен. Но не както си мислеше добрият доктор. Защото гладът си има причина. Той ти казва кога да ядеш и ако не го направиш, умираш. Неговият глад го ръководеше. Той се хранеше, тоест „гукаше си“ с някое момиче, само когато имаше истинска нужда. Така не огладняваше и не се отчайваше — не допускаше грешки.

„Съгласен ли сте с мен, доктор Дженкинс?“

Винсънт изяде бисквитите, изпи безалкохолното и написа писмо до сестра си. Умния Винсънт нарисува няколко картинки в полето. Мислеше, че ще ѝ харесат. Винсънт не беше голям художник.

Джералд Дънкан отвори вратата и застана на прага. Пожелаха си добро утро. Стаята на Дънкан беше безупречно оправена. Всичко на бюрото бе подредено симетрично. Дрехите бяха изгладени и висяха в гардероба точно на пет сантиметра една от друга. Това можеше да е препятствие за приятелството им. Винсънт беше мърляч.

— Искаш ли нещо за ядене? — попита той.

— Не, благодаря.

Ето защо Часовникаря бе толкова хилав. Никога не ядеше, никога не огладняваше. Още едно препятствие. Винсънт обаче реши, че това не е голям недостатък. Все пак сестра му също не ядеше много, а той още я обичаше.

Дънкан си направи кафе. Докато водата се загряваше, той извади бурканче с кафе на зърна от хладилника и отмери точно две лъжици. Сложи ги в машинката за мелене и те затракаха. Дънкан завъртя ръчката десетина пъти, докато шумът спре. Внимателно изсипа смляното кафе върху конусовиден хартиен филтър във фунията на кафеварката, изравни го с лъжичка. Винсънт обожаваше да гледа как Дънкан прави кафе.

Старателно…

Дънкан извади златния си джобен часовник и го погледна. Нави го много внимателно и пак го прибра. Отпи глътка кафе и погледна Винсънт:

— Нашата цветарка. Джоан. Скоро ще отидем при нея. Ще отидеш ли да я провериш? Дали е сама, какво прави?

Нещо прищрака в корема му. Сбогом, Умен Винсънт.

— Разбира се.

— Аз ще отида да видя какво правят полицаите в пресечката на „Седар“. Искам да знам с кого си имаме работа.

„С кого…“

Дънкан облече якето си и преметна раницата си през рамо.

— Готов ли си?

Винсънт кимна и сложи шлифера, шапката и тъмните си очила.

— Кажи ми дали през ателието ѝ минават много хора и дали работи сама — заръча Дънкан. — Предпочитам да я довърша в магазина, но може да се наложи да я качим в джипа.

Часовникаря бе научил, че Джоан прекарва много време в ателието на няколко пресечки от цветарницата ѝ. Там бе тихо и тъмно. Гладния Винсънт си представи къдравата ѝ кестенява коса, продълговатото ѝ, но красиво лице и буквално му потекоха лиги.

Излязоха в уличката зад църквата.

Дънкан погледна катинара.

— О, исках да ти кажа още нещо. Обектът за утре. Също е жена. Стават две една след друга. Не знам колко често искаш да правиш твоето… как го наричаш? „Гукане“?

— Да.

— Защо го наричаш така? — поинтересува се Дънкан.

Винсънт бе забелязал, че убиецът е безкрайно любопитен.

— Не знам. Просто така му викам.

Изразът също идваше от доктор Дженкинс. Психиатърът в затвора обичаше да казва:

— Хайде, Винсънт. Да си поговорим. Да си погукаме като приятелчета.

По някаква причина изразът хареса на Винсънт. Звучеше много по-добре от „изнасилване“.

— Две една след друга е добре — каза сега на Дънкан.

„Понякога гладът се увеличава с яденето, доктор Дженкинс… Не мислите ли?“

Докато внимателно вървяха по заледения тротоар, Винсънт попита:

— Ъ… какво ще правиш с Джоан?

При убийствата Дънкан имаше едно правило: смъртта не трябваше да е бърза. Обясняваше, че това не се постига толкова лесно, колкото звучи. Имаше специална книга, наречена „Изтръгнати самопризнания“. Там се описваше как да накараш пленника си да проговори, като го подложиш на изтезания, които биха го убили, ако не признае вината си. Поставяне на тежест върху гърлото, нарязване на китките, тъй че да кървят.

Дънкан обясни:

— В нейния случай не искам да се проточва. Ще ѝ запуша устата и ще вържа ръцете ѝ зад гърба: След това ще я обърна по корем, ще омотая жица около врата ѝ и ще я завържа за глезените ѝ.

— Коленете ѝ ще са свити, така ли?

Винсънт си го представяше образно.

— Да. Описано е в книгата. Видя ли илюстрациите?

Винсънт поклати глава.

— Няма да може да държи краката си свити под такъв ъгъл твърде дълго. Когато започнат да се отпускат, жицата около врата ѝ ще се стегне и ще я удуши. Ще отнеме осем до десет минути предполагам. — Дънкан се усмихна. — Този път ще засека, както ти предложи. Когато свърши, ще те извикам и е твоя.

„За да си погукаме…“

Излязоха от уличката и ги лъхна леден вятър. Якето на Винсънт, което бе разкопчано, се разтвори.

Той уплашено се закова на място. По тротоара на няколко метра от тях вървеше младеж с проскубана брада, опърпано яке и раница през рамо. Студент, предположи Винсънт. Младежът продължи по пътя си, без да ги поглежда.

Дънкан погледна партньора си:

— Какво има?

Винсънт кимна към хълбока си, където ловджийският нож стърчеше от ножницата.

— Мисля, че той го видя… Съ… съжалявам. Трябваше да си закопчея якето, но…

Дънкан стисна устни.

„Не, не…“ Винсънт се молеше да не е разочаровал другаря си.

— Мога да се погрижа за него, ако искаш. Ако…

Убиецът погледна към студента, който бързо се отдалечаваше.

Обърна се към Винсънт:

— Убивал ли си човек?

Винсънт не можа да издържи погледа на пронизващите му сини очи.

— Не съм.

— Чакай.

Джералд Дънкан огледа улицата. Бяха само те и студентът. Убиецът извади от джоба си ножче за хартия, с което бе прерязал китките на човека на кея миналата нощ. Тръгна бързо след студента. Винсънт ги наблюдава, докато убиецът бързо настигна младежа. Завиха в близката пресечка.

Ужасно… Винсънт не внимаваше. Бе рискувал всичко: шанса си за приятелство с Дънкан, шанса си за… И все заради това пусто невнимание. Идеше му да закрещи, да заплаче.

Извади от джоба си вафла „Кит-кат“ и я налапа, изяждайки и част от обвивката.

След пет мъчителни минути Дънкан се върна с намачкан вестник в ръка.

— Съжалявам — измънка Винсънт.

— Няма нищо. Всичко е наред — тихо го успокои Дънкан.

Във вестника бе увито кървавото ножче. Дънкан го избърса в хартията и прибра острието. Хвърли вестника и окървавените ръкавици. Сложи си нови. Настояваше всеки от тях да носи по два-три резервни чифта по всяко време.

— Хвърлих трупа в един контейнер и го покрих с боклук — обясни. — Ако имаме късмет, ще се озове на бунището или в морето, преди някой да забележи.

— Добре ли си? — попита Винсънт, който забеляза червено петно на бузата на Дънкан.

Убиецът сви рамене:

— Бях невнимателен. Той се съпротивлява. Наложи се да прережа очите му. Запомни това. Ако някой се съпротивлява, прережѝ очите му. Така става беззащитен и можеш да си правиш с него, какво поискаш.

„Прережѝ очите…“

Винсънт бавно кимна.

— Ще внимаваш ли вече? — попита Дънкан.

— О, да, обещавам.

— Иди сега да провериш своята цветарка и ме чакай в музея между три и три и половина.

— Добре, тръгвам.

Дънкан се втренчи във Винсънт със светлите си сини очи. Усмихна се, което беше рядкост.

— Не се тревожи. Имаше проблем, но аз се погрижих. Нищо не се е случило.

5.

10.58 ч.

Трупът на Теди Адамс бе откаран, скърбящите близки вече ги нямаше.

Селито тъкмо бе тръгнал към Райм и местопрестъплението официално беше освободено. Рей Пуласки, Нанси Симпсън и Франк Ретиг сваляха найлоновата лента. Сакс се готвеше да тръгва към Райм.

Натъжена от отчаяната надежда в очите на младата племенничка на Адамс, тя бе огледала местопрестъплението още веднъж, дори по-внимателно от обичайното. Провери други входове, врати, възможни пътища за бягство на престъпника. Не откри обаче нищо съществено. Не си спомняше друг толкова сложен случай с толкова малко улики. Накрая прибра уредите си.

Телефонира на Сюзан Крийли, за да попита дали наскоро някой е горил нещо в камината на уорчестърската им вила. Жената обясни, че от години не са я палили, а пък и никога не горели хартия или дърва, защото била газова. Сакс я увери, че продължава да разследва, и затвори. Подготви заявка за анализ на пепелта, пръстта и други улики от вилата на Крийли. След това попълни картончетата за съхранение на събраното тук и помогна на Симпсън и Ретиг да приберат всичко в микробуса. Бяха необходими двама души, за да опаковат тежката релса в найлон.

Сакс точно затваряше вратата на микробуса, когато случайно погледна към улицата. Студът бе прогонил повече зяпачи, но тя забеляза някакъв мъж, който стоеше до една къща в ремонт на улица „Седар“ близо до „Чейс Плаза“ и четеше вестник.

„Нещо не се връзва — рече си тя. — Никой не чете вестник на улицата в това време. Ако се интересуваш от фондовия пазар или някоя катастрофа, само ще го прегледаш набързо, ще прочетеш колко пари си изгубил или колко загинали има и ще си продължиш по пътя. Няма да висиш на някой ъгъл да четеш жълтите страници.“

Не можеше да види ясно човека — той бе частично скрит зад вестника и купчина строителни отпадъци. Едно обаче привлече вниманието ѝ: обувките му. Бяха солидни, с големи грайфери подобно на онези, чиито следи бе намерила в снега. Двуцветни — кафяво и бежово, беше виждала този модел в последния каталог на „Ел Ел Бийн“.

Тя натисна бутон „1“ на мобилния си телефон.

— Райм — прошепна бързо, — искам спешно търсене в картотеката.

— Мел току-що дойде. Чакай.

Скоро от слушалките се чу спокойният глас на Мел Купър, лаборанта по криминалистика, когото Райм често използваше.

— Здравей, Амелия. Какво ти трябва?

— Изпращам ти снимка на отпечатъци от грайфери на обувка. Искам да знам името на модела и как изглежда. Спешно е.

Нямаше време да включва компютъра си. Наведе се и с мобилния си телефон засне снимката на следите, която бе направила по-рано в уличката. Изпрати я на компютъра на Райм.

— Малко е размазана — каза Купър след няколко секунди, — но ще се постарая. Изчакай.

— Давам ти трийсет секунди, Мел. Започни с „Ел Ел Бийн“.

Скоро то пак се обади:

— Да. „Ел Ел Бийн“, модел „Сторм чейсърс“.

Даде им описание, което идеално съвпадаше с обувките на съмнителния мъж.

Дали беше извършителят?

— Какво… — започна да пита Купър, но Сакс затвори, без да изпуска от поглед заподозрения, все още криещ лицето си зад вестника.

Запита се какво да прави. Повечето полицаи бяха тръгнали. Симпсън и Ретиг бяха въоръжени, но нямаха тактическа подготовка, а заподозреният бе на около метър от висока метална барикада, поставена за парада. Лесно можеше да избяга, ако Сакс тръгнеше към него от мястото, където се намираше сега — от другата страна на улицата. Трябваше да действа по-предпазливо.

Отиде при Пуласки и прошепна:

— Точно зад теб има един човек. Искам да го заговориш. Чете вестник.

— Той ли е извършителят?

— Не знам. Може би. Ето какво ще направим. Качвам се в микробуса на криминалистите. Ще ме оставят на ъгъла от изток. Искам ти… Можеш ли да караш това чудовище?

— Да.

Тя му даде ключовете от яркочервения си шевролет „Камаро“.

— Карай на запад по „Седар“ към „Бродуей“, спри рязко след десетина метра, слез, прескочи барикадата и се върни насам.

— Да го изненадам.

— Точно така. Ако е престъпникът, ще побегне към мен и аз ще го хвана. Ще ме прикриваш.

— Ясно.

Сакс се престори, че оглежда за последно местопрестъплението, след което се качи в големия кафяв полицейски микробус. Наведе се напред:

— Имаме проблем.

Нанси Симпсън и Франк Ретиг я погледнаха. Симпсън разкопча якето си и постави ръка на ръкохватката на пистолета.

— Не, няма нужда — успокои я Сакс. — Сега ще ви обясня какво ще направим. — Изложи им плана си, след което каза на Симпсън: — Карай на изток. При светофара завий наляво. Само намали скоростта. Аз ще скоча в движение.

Пуласки се качи в шевролета ѝ, запали и не се сдържа да даде газ, за да се наслади на сексапилното ръмжене на мощния двигател.

— Не искаш ли да спрем? — попита Ретиг.

— Не, само карайте по-бавно. Искам заподозреният да си помисли, че си тръгваме.

— Добре. Дадено.

Микробусът потегли на изток. В страничното огледало Сакс видя как Пуласки тръгва. „Внимателно“, предупреди го мислено (двигателят беше чудовище и скоростният лост зацепваше безотказно). Той обаче овладя „конете“ и плавно се отдалечи в противоположната посока на микробуса.

Микробусът зави на кръстовището на „Седар“ и „Насоу“ и Сакс отвори вратата.

— Продължавайте. Не спирай.

Симпсън шофираше майсторски.

— Късмет — извика.

Сакс скочи.

Ох, малко по-бързо, отколкото очакваше. Залитна, едва не падна и мислено благодари на службата за поддръжка на улиците и пътищата, че толкова обилно е наръсила сол върху леда. Тръгна по тротоара към човека с вестника, който не я виждаше.

Една пресечка, втора… Сакс разкопча якето си и постави ръка върху пистолета на хълбока си. На петнайсетина метра от заподозрения Пуласки внезапно спря, слезе и — без човекът с вестника да забележи — с лекота прескочи барикадата. Така го притиснаха между барикадата и строежа.

Планът бе добър.

С едно малко изключение.

На отсрещния тротоар, пред сградата на Управлението по жилищно настаняване и градоустройство стояха двама въоръжени охранители. Те бяха помогнали при ограждането на местопрестъплението и сега единият позна Сакс. Помаха ѝ и извика:

— Забравихте ли нещо, детектив?

Мамка му. Човекът с вестника се обърна и я видя.

Хвърли вестника, прескочи барикадата и хукна с всички сили по средата на улицата към „Бродуей“. Пуласки остана от другата страна на металната преграда. Опита се да я прескочи, но кракът му се закачи и той тежко се строполи на земята. Сакс изтича при него и му помогна да се изправи. Заедно се втурнаха след заподозрения, който имаше десетина метра преднина и им се изплъзваше.

Сакс грабна радиостанцията си и натисна копчето.

— Детектив пет осем осем пет. Преследваме заподозрян в убийството на „Седар“. Бяга на запад по улицата към „Бродуей“. Искам подкрепление.

— Прието, пет осем осем пет. Веднага ще изпратим коли.

Няколко патрулни коли сигнализираха, че са в района и веднага тръгват към мястото.

Когато наближиха Батъри Парк, беглецът изведнъж спря, почти се препъна. Огледа се и видя входа на метрото.

„О, не, само не там“ — помисли си Сакс. Имаше твърде много хора.

Не, не…

Заподозреният хвърли един поглед към тях и се втурна надолу по стълбите.

Сакс спря, извика на Пуласки:

— Тичай след него. — Пое си дълбоко въздух. — Ако е въоръжен, внимавай кой е около него, преди да стреляш. По-добре да се изплъзне, отколкото да убиеш някого по невнимание.

Новобранецът кимна. Сакс знаеше, че никога не е участвал в престрелка.

— А ти къде…

— Тичай! — изкрещя му тя.

Младежът си пое въздух и пак хукна. Сакс изтича до входа на метростанцията. Пуласки тичаше надолу, вземаше по няколко стъпала наведнъж. Тя пресече улицата и изтича на десетина метра по нея. Извади пистолета си и се скри зад една будка за вестници.

Отброи… четири… три… две…

Едно.

Показа се иззад будката и се обърна към изхода на метрото точно когато заподозреният изскочи на улицата. Насочи пистолета към него.

— Стой!

Минувачите се разбягаха, някои залегнаха. По лицето на заподозрения се изписа само разочарование, вероятно от това, че номерът му не е минал. Сакс се беше досетила, че ще постъпи така. Престорената изненада, когато видя входа на метрото, ѝ подсказа, че през цялото време е замислял този ход. Той вяло вдигна ръцете си.

— Легни, по очи.

— Хайде, стига. Само…

— Веднага! — изкрещя тя.

Той погледна пистолета и се подчини. Задъхана, със силни болки в ставите, тя коленичи и му сложи белезници. Заподозреният присви очи. Не ѝ дремеше, дори да го болеше.

* * *

— Хванали са заподозрян.

Линкълн Райм научи новината от полицай Денис Бейкър — хубав, енергичен мъж около четирийсетте. Той беше главен лейтенант в „Тежки престъпления“, отдела на Селито, и бе натоварен лично от кмета да се погрижи Часовникаря да бъде заловен колкото се може по-скоро. Именно по негово настояване Райм и Сакс бяха привлечени по случая.

Райм вдигна вежди. Заподозрян ли? Сигурно имаше някаква връзка със спешното обаждане на Сакс преди няколко минути и справката за обувките. По различни причини престъпниците често се връщат на местопрестъплението и Райм се почуди дали Сакс е заловила убиеца.

Бейкър отново вдигна мобилния си телефон, заслуша се, кимна няколко пъти. Лейтенантът имаше онова съсредоточено, сериозно изражение, характерно за най-способните началници.

— Хубаво е да е при теб — бе казал за него Селито.

— Добре, но има ли навик да се меси? — поинтересувал се беше Райм.

— Не съм забелязал.

— Какво означава това?

— Иска да се отчете с успешно разследване и смята, че ти ще му го осигуриш. Ще ти даде всякаква свобода и ще съдейства с каквото може.

Това беше добре, защото не им достигаха хора. С тях обикновено работеше и друг детектив от нюйоркската полиция, Роланд Бел, преселник от южните щати. Беше винаги във весело настроение — за разлика от Райм — но също като него работеше систематично и внимателно. В момента обаче Бел бе в отпуск с децата си в Северна Каролина при приятелката си, шериф в едно градче в Щата на катранените хълмове.

Райм често си сътрудничеше и с един агент от ФБР — Фред Делрей, известен с успешните си антитерористични акции и работата си под прикритие. Убийствата от този род не са федерално престъпление, но Делрей често помагаше на Селито и Райм с ресурсите на Бюрото. В момента обаче федералните разследваха няколко случаи на крупни фирмени измами и Делрей работеше по един от тях.

Затова присъствието на Бейкър — да не говорим за влиянието му в Голямата сграда — бе добре дошло. Лейтенантът затвори телефона и обясни, че Сакс е заловила съмнителен субект на местопрестъплението и сега го разпитва, макар че не бил много разговорлив.

Селито седеше до Мел Купър, строен лаборант по криминалистика с телосложение на танцьор. Райм използваше само него в такива разследвания. Купър страдаше заради професионализма си — можеха да го извикат по всяко време, за да анализира уликите в някое разследване. Когато Райм му телефонира тази сутрин, той се подвоуми за момент, спомена, че планирал да заведе приятелката и майка си във Флорида за почивните дни.

Райм отговори:

— Тъкмо ще си по-мотивиран да свършим по-рано.

— Идвам след половин час — измърмори Купър.

Сега, вече с ръкавици, седеше при лабораторната маса и чакаше уликите, като подхвърляше бисквитки на свития в ъгъла Джаксън.

— Внимавай да няма замърсяване с кучешки косми — недоволно измърмори Райм.

— Много е сладък — отбеляза Купър и смени ръкавиците.

„Сладък“ не беше обичайна дума в речника на Линкълн Райм.

Отвън се позвъни и след няколко секунди Том въведе един полицай, бутащ количка с уликите от двата огледа на Сакс.

„Крайно време беше…“ — помисли си Райм.

Бейкър и Купър излязоха и след малко домъкнаха тежка метална греда, увита с найлон.

Оръжието на убийство от едното местопрестъпление.

Полицаят подаде на Купър картончетата за съхранение на уликите и той ги подписа. Райм сякаш не ги забелязваше. Вниманието му вече бе съсредоточено върху уликите. Заради тези моменти живееше. След злополуката страстта (пристрастеността) му към тази игра, разкриването на престъпници, не намаля, а тя се играеше с улики от местопрестъпления.

Изпитваше възбуда и нетърпение.

Също и вина.

Защото, за да изпита това удоволствие, някой друг бе претърпял жестока загуба: жертвата от кея, Тиодор Адамс, близките и приятелите им. О, съчувстваше им, разбира се, но успяваше да не мисли за чуждата мъка, някак си се абстрахираше от нея. Някои го наричаха студен, безчувствен и може би бяха прави. Но за да върши добре работата си в някоя област, човек трябва да притежава определени черти. Острият ум на Райм, упорството и безкомпромисността му просто вървяха в комплект с емоционалната дистанцираност, характерна за най-способните криминалисти.

Докато се взираше в кутиите, дойде и Рей Пуласки. Райм се беше запознал с него още през първите месеци на младежа в полицията. Макар че това беше преди година и Пуласки имаше семейство с две деца, криминалистът не можеше да спре да мисли за него като за „новобранеца“. Човек не може да избяга от прякора си.

Райм обяви:

— Знам, че Амелия е задържала някого, но ако не е извършителят, не искам да губим време. Нека приемем, че не е той. — Обърна се към Пуласки. — Опиши ми обстановката на местопрестъплението. Първо на кея.

— Добре — смутено започна младежът. — Кеят е разположен на река Хъдсън близо до Двайсет и втора улица. Навлиза на петнайсет метра в реката и е висок шест метра над водната повърхност. Убийството…

— Откриха ли трупа?

— Мисля, че не.

— Значи предполагаемото убийство.

— Да. Точно така. Предполагаемото убийство е било извършено на края на кея, тоест на западния край, между шест часа снощи и шест часа тази сутрин. През този период кеят е бил затворен.

Имаше много малко улики: само нокътя, вероятно мъжки, и кръвта, която Мел определи като човешка с група АВ положителна — което означава, че и двата антигена А и В са налице в кръвната плазма, а няма анти-А и анти-В антитела. Купър откри още един кръвен белтък — Rh, или резус-фактор. Комбинацията от група АВ и положителен резус-фактор е една от редките кръвни групи, срещаща се само при три процента от хората. Процентът на кръвните клетки показваше, че жертвата е мъж.

Освен това стигнаха до заключението, че жертвата е по-възрастен човек поради наличието на антикоагуланти в кръвта, вещества, забавящи съсирването.

Нямаше пръстови отпечатъци, микроулики, следи от обувки или от гуми.

Сакс бе взела парче от телената ограда. Купър анализира пререзите и установи, че извършителят е използвал обикновени клещи за рязане на тел. Ако намерят инструмента, можеха да сравнят следите от челюстите, но иначе нямаше начин да го открият само по пререзите.

Райм погледна снимките от местопрестъплението, най-вече начина, по който кръвта се беше разляла върху кея. Предположи, че жертвата е висяла от ръба, изправена на нивото на гърдите, с раздалечени една от друга ръце. Следите то нокти показваха, че в крайна сметка се е изпуснала и е паднала във водата. Райм се почуди колко дълго е издържала.

— Разкажи ми за следващото местопрестъпление.

Пуласки отговори:

— Убийството е било извършено в пресечка на улица „Седар“, близо до „Бродуей“. Навътре е задънена. Широка е пет метра и е дълга трийсет и пет. Настилката е павета.

Райм си спомни, че трупът е бил на пет метра от началото на уличката.

— Кога е настъпила смъртта?

— Поне единайсет часа, преди трупът да бъде намерен. Бил е замръзнал и точният момент на настъпване на смъртта трудно може да се определи.

Младият полицай използваше твърде много клишета.

— Амелия ми каза за някаква сервизна врата и аварийни изходи в уличката. Някой сети ли се да попита в колко часа вечер ги заключват?

— В три сгради има магазини. Двете заключват задните си врати в осем и половина, другата — в десет. Има една административна сграда, която се заключва в шест. В десет часа минават да съберат боклука.

— Кога е открит трупът?

— Около седем тази сутрин.

— Така, жертвата в уличката е била мъртва поне от единайсет часа. Последната врата се заключва в десет. Значи убийството е било извършено между десет и петнайсет и единайсет. Какво е положението с паркираните коли?

— Записах регистрационните номера на всяка кола в радиус от две пресечки наоколо — обяви Пуласки и извади огромен тефтер.

— Какво е това, по дяволите?

— Записал съм подробности за всяка отделна кола. Реших, че може да помогне. Сещате се — къде е била паркирана, дали има нещо подозрително. Предмети на задната седалка.

— Чиста загуба на време. Трябват ни само номерата, за да проверим собствениците — обяви Райм. — Не ни интересува на кого са му изгнили броните, изтъркани гумите или има лула за пушене на хашиш на задното стъкло… Направи ли?

— Какво?

— Проверка на номерата?

— Още не.

Купър направи проверката на компютъра. Никой от собствениците на колите не беше обявен за издирване. По нареждане на Райм той провери и дали в района на убийството са били издадени глоби за неправилно паркиране. Нямаше.

— Добре… Мел, провери името на жертвата. Полицейско досие, нещо друго.

Адамс нямаше проблеми със закона и Пуласки разказа, че според сестра му не е имал врагове и връзки, които биха дали мотив за убийството му.

— Защо е убил тези хора? — заразмишлява на глас Райм. — Дали ги е избрал случайно… Знам, че Делрей разследва финансови злоупотреби, но това е важно. Обадете му се да провери Адамс. Дали ФБР има нещо за него.

Селито телефонира в централата на ФБР. Делрей беше кисел, защото бил затънал в „шибано блато“ от финансови злоупотреби. Все пак успя да провери във федералните картотеки и списъка на текущите разследвания. Името на Тиодор Адамс не се срещаше никъде.

— Добре — обяви Райм. — Докато не открием нещо, ще приемем, че жертвите са избрани случайно от убиец психопат. — Присви очи и се вгледа в кашоните. — Къде са часовниците, по дяволите?

Обадиха се в отдела за борба с тероризма и научиха, че часовниците са проверени за биологично и химическо оръжие и вече са изпратени за дома на Райм.

Банкнотите, които Сакс бе намерила защипани със златна щипка, изглеждаха наскоро изтеглени от банкомат. По тях нямаше отпечатъци, но Купър откри няколко добри върху щипката. Провери ги в АСИПО, Автоматизираната система за идентификация на пръстови отпечатъци към ФБР, но без резултат.

Малкото отпечатъци върху банкнотите в джоба на Адамс също не показаха съвпадение, а серийните номера показаха, че парите не са маркирани за проследяване от финансовото министерство.

— Пясъкът — нареди Райм, имайки предвид разсипаните частици по земята, които са били пометени.

— Обикновен — провикна се Купър, без да вдига очи от микроскопа. — Като този, който се използва на детските площадки, но без примеси. Предполагам, че го е купил от някой склад за строителни материали.

— На кея няма пясък, така ли?

— Не.

— Ами по крепежа?

— Кое?

— По релсата, с която е премазал врата на жертвата. Това е крепежна греда.

Райм обясни, че е изучавал строителните материали, използвани в града, понеже един от разпространените начини за отърваване от трупове било да се изхвърлят в бетона на строителни обекти. Купър и Селито измериха теглото на релсата — 36 килограма — и я качиха върху лабораторната маса. Беше дълга около метър и половина, широка около три и висока — осем. Имаше дупки в двата края.

— Използват се в корабостроенето, при тежки машини, кранове, антени и мостове.

— Това е най-тежкото оръжие на убийство, което съм виждал — отбеляза Купър.

— По-голямо от шевролет „Събърбан“? Едва ли — уточни Линкълн Райм, винаги верен на прецизността.

Намекваше за един случай отпреди няколко месеца, при който разгневена съпруга бе прегазила неверния си мъж на Трето авеню.

— О, онова ли… „Онзи развратен мерзавец!“ — изписка Купър, имитирайки истеричен женски глас.

Провери релсата за отпечатъци и не намери. Остърга няколко люспици от метала.

— Вероятно е желязна. Виждам следи от окисление.

Анализира пробата и се оказа, че е прав.

— Няма ли маркировка на производителя?

— Не.

Райм се намръщи:

— Това е проблем. В града има поне петдесет възможни източника. В момента ремонтират моста „Куинсбъро“. Те имат добро снабдяване. Да ги проверим. — Обърна се към Пуласки: — Обади се на строителите в „Куинсбъро“ и попитай какви метални греди използват и дали не са установили липси.

Новобранецът кимна и бързо извади мобилния си телефон.

Купър анализираше ситния пясък, който Сакс бе събрала от местопрестъплението. Погледна компютърния екран и обяви:

— Имаме резултат. Талиев сулфат.

— Какво е това? — попита Селито.

— Отрова за мишки — обясни Райм.

Навремето бе изучавал често използваните отрови, които обикновено са по-полезни на криминалистите в разследванията, отколкото като средство за умъртвяване на жертвата.

— Забранен е в страната, но понякога се намира в кварталите на чужди емигранти. Колко е концентриран?

— Много.

— Потърси сведения за случаи на конфискуване или оплаквания от такава отрова в района.

Купър изпрати електронно писмо до федералните и местните организации за защита на околната среда.

— Да погледнем тиксото — подкани го Райм.

Лаборантът взе парчетата лъскаво сиво тиксо, с което са били вързани ръцете и краката на жертвата и е била запушена устата ѝ. Обяви, че е обикновено и се продава в големи количества в магазини за домашни потреби, дрогерии и смесени магазини в цялата страна. По лепливата му страна се бяха задържали много малко микроследи, само няколко частички сол за посипване на заледените улици, подобна на пробите, събрани от Сакс в околността. Имаше и песъчинки от солта, с която Часовникаря бе посипал земята, за да заличи следите си.

Разочарован от липсата на конкретни следи, Райм погледна снимките от трупа на Адамс, направени от Сакс. Приближи се с количката към работната маса и се взря в компютърния монитор.

Погледни ръбовете на тиксото.

— Интересно — измърмори Купър, като се вгледа в цифровите снимки.

Изненадващото беше, че тиксото бе изрязано изключително точно и залепено много прецизно. Обикновено престъпниците просто го откъсваха, много често със зъби (при което оставяха слюнка, носеща следи от ДНК), и го омотаваха набързо около китките, глезените и устата. Тиксото, използвано от Часовникаря обаче, бе отрязано гладко с остър предмет. Парчетата бяха с еднаква дължина. Дали специално ги е мерил?

Рей Пуласки затвори телефона си и обяви:

Не държат точна сметка за изразходваните материали на строежа.

Райм не беше очаквал лесни отговори.

— Да видим въжето, с което е била вързана релсата.

Купър го погледна под микроскоп, провери в няколко електронни картотеки. Накрая поклати глава:

Най-обикновено.

Райм кимна към няколкото празни бели дъски в единия край на стаята:

— Да започнем с профила на извършителя. Ти, Рей, имаш ли хубав почерк?

— Достатъчно е четлив.

— Става. Пиши.

При всяко разследване Райм съставяше профил на извършителя и престъплението, в който описваше всички открити улики. За него бялата дъска бе като кристална топка, предсказваща бъдещето. Можеше с часове да се взира в буквите, снимките и схемите, опитвайки се да разбере къде се крие извършителят, къде планира следващия си удар. Съзерцаването на бялата дъска беше медитация за Линкълн Райм.

— Ще използваме името, което той толкова услужливо ни е оставил. Часовникаря.

Докато Пуласки пишеше под диктовката на Райм, Купър взе епруветка с малка проба от нещо, приличащо на пръст. Погледна я на микроскопа. Започна от най-малкото увеличение. (Някои по-неопитни лаборанти започваха веднага от най-голямото, при което виждаха интересни абстрактни образи, но с твърде малко значение за криминалистиката.)

— Прилича на обикновена пръст. Ще видя какво друго съдържа.

Той подготви проба за хроматографския апарат, комбиниран със спектрометър, сложна машина, която разделя и определяше различните вещества, съдържащи се в пробите.

След като получи резултата, Купър погледна монитора и обяви:

— Така, има мазнина, азот, урея, хлор… и белтъчни вещества. Я да видим… — След малко на екрана се появи допълнителна информация. — Рибни протеини.

— Може би извършителят работи в рибен ресторант — предположи Пуласки. — Или на рибния пазар на улица „Фълтън“.

Райм обичаше младежкия ентусиазъм, но понякога новаците просто трябваше да си мълчат.

— Чувал ли си израза: „Преди да заговоря, искам да ви кажа нещо“? Някои политици го използват.

— Ами… Май да.

— Звучи малко странно, защото щом го казваш, значи вече си започнал да говориш, нали?

Пуласки вдигна вежди.

— Искам да кажа, че преди да започнеш с анализирането на уликите, трябва да направиш нещо друго.

— Какво е то?

— Да се поинтересуваш откъде са събрани уликите. Откъде Сакс е събрала пръстта, съдържаща рибешки протеин?

Пуласки погледна етикета на епруветката.

— О.

— Къде е „о“?

— От якето на жертвата.

— Е, тогава, за кого можем да съдим по тази улика?

— За жертвата, не за престъпника.

— Точно така! Полезно ли е да знаем, че пробата е взета от якето на жертвата? Кой знае? Бъдещето ще покаже. Най-важното обаче е това, че няма да изпратим хората си по всички рибни ресторанти из града. Съгласен ли си с аргументите ми, Рей?

— Да, напълно.

— Радвам се. Запиши рибешката пръст в профила за жертвата и да продължаваме. — Райм погледна към таблицата. — Кога ще получим доклада от патоанатома?

— Може да се забави — отговори Пуласки. — Все пак наближава Коледа.

Селито се обади напевно:

— Най-доброто време за убиване…

Пуласки се намръщи и Райм обясни:

— През големите празници стават най-много тежки престъпления. Запомнѝ, Рей: не стресът убива хората; убиват ги други хора, но стресът е това, което ги кара да го правят. Какво знаем за колата на убиеца? Предполагам, че е използвал транспорт, иначе как ще пренесе трийсет и пет килограмовата релса?

Пуласки обясни, че мястото в уличката, където Сакс предположила, че е бил спрял колата си, също било посипано със сол, което е осуетило оставянето на ясни следи от гуми.

— Една голяма нула в графа̀та за автомобила. Да видим сега любовната бележка.

Купър извади листчето от найлоновото пликче, в което се съхраняваше.

На небето свети пълна Студената луна.

На земята проснат е трупът.

Минутите изтичат до смъртта

и края на жизнения път

Часовникаря

— Така ли е? — попита Райм.

— Какво дали е така? — сепна се Пуласки, сякаш е пропуснал нещо.

— Дали е пълнолуние. Очевидно, че е. Днес.

Пуласки прелисти броя на „Ню Йорк Таймс“, който лежеше на масата.

— Да, пълнолуние е.

— Защо „Студена луна“ е с главна буква? — обади се Бейкър.

Купър проведе кратко търсене в Интернет.

— Ето. Това е един от месеците в лунния календар… Ние използваме слънчевия, триста шейсет и пет дни в годината според движението на слънцето. Лунният календар отчита времето от пълнолуние до пълнолуние. Имената на месеците описват жизнения ни цикъл от раждането до смъртта. Наречени са на различни сезони в годината: Ягодовата луна е пролетта, Житната луна, Мъзговата луна, Ловджийската луна. Студената луна е онзи месец в годината, когато всичко спи зимен сън. Това е месецът на смъртта.

От личен опит Райм бе забелязал, че престъпници, позоваващи се на луната или използващи термини от лунния календар, са серийни убийци. В литературата се срещаха сведения, че хората са по-склонни към убийство под влияние на луната, но Райм смяташе, че това се дължи по-скоро на внушение — като зачестилите сигнали за отвличане на хора от извънземни веднага след пускането по екраните на Спилбърговия „Близки срещи от трети вид“.

Провери в картотеките за името „Часовникаря“ и за „Студена луна“. Също и за другите имена на лунните месеци.

Десетминутното търсене в Картотеката за жестоки престъпления към ФБР и Националния информационен център за престъпността не доведе до нищо съществено.

Райм накара Купър да потърси откъде е стихчето, но в десетина сайта за поезия в Интернет не откри нищо. Лаборантът телефонира и на един професор по литература в Нюйоркския университет, който от време на време им помагаше. Той никога не беше чувал за това стихче. Или бе твърде неизвестно, за да бъде открито с електронните търсачки, или беше съчинено от извършителя.

— Колкото до самата бележка — обясни Купър, — написана е на обикновена принтерна хартия. Мастилото е „Хюлет Пакард“ за лазерни принтери… нищо особено.

Райм мрачно поклати глава. Ако извършителят беше сериен убиец, може би вече избираше следващата си жертва.

След малко дойде Амелия Сакс, съблече якето си. Представиха я на Денис Бейкър, който сподели колко се радва, че тя работи по случая. Славата ѝ се носела в полицейските среди, с усмивка добави хубавият и явно неженен полицай. Сакс бързо и сдържано стисна ръката му. Професионално.

Райм я осведоми какво са научили досега от уликите.

— Много малко — измърмори тя. — Този си разбира от работата.

— Какво стана със заподозрения? — поинтересува се Бейкър.

Сакс кимна към вратата:

— След малко ще го доведат. Побягна, когато се опитахме да го задържим, но не мисля, че е нашият човек. Проверих го. Женен, работил като брокер в същата фирма, не е бил арестуван. Дори не мисля, че има сили да вдигне това нещо — кимна към релсата.

На вратата се потропа.

Двама униформени въведоха намусен мъж с белезници. Ари Коб бе около трийсетте, спретнат и с маниери на бизнесмен. Беше слаб, носеше хубаво палто, може би кашмирено, макар и окаляно, вероятно при арестуването. Изглеждаше много смутен.

— Ти пък какъв си? — измърмори Селито.

— Вече разказах на госпожицата — заобяснява задържания и кимна към Сакс. — Снощи, докато отивах към метрото на улица „Седар“, съм изпуснал парите си. — Кимна към банкнотите и щипката. — Тази сутрин се досетих какво е станало и се върнах да си ги потърся. Видях полицаите. Не знам… Не исках да се замесвам. Аз съм брокер. Някои от клиентите ми са много чувствителни към проблеми с полицията. Може да навреди на бизнеса ми.

Претърсиха дрехите му и не намериха следи от финия прах или кръв, които да го свържат с убийството.

— Вземете му отпечатъци — нареди Райм.

Той също имаше предчувствие, че това не е Часовникаря, но Линкълн Райм не се осланяше на предчувствия.

Едва тогава задържаният забеляза, че Райм е в инвалидна количка. Примигна изненадано, огледа го и пак се намуси.

Купър му взе отпечатъци и установи, че са същите като върху щипката за банкноти.

След проверка в пътната полиция се установи, че Коб няма кола, а от банките, издали кредитните му карти, научиха, че не е наемал наскоро автомобил.

— Кога изпуснахте парите? — попита Селито.

Коб обясни, че си тръгнал от работа около 19.30 часа. Пийнал с приятели и около 21.00 се запътил към метрото. Извадил картата си за транспорта, когато минавал по улица „Седар“, и вероятно парите изпаднали тогава. Продължил към станцията и се прибрал у дома си в Горен Иистсайд около 21.45. Жена му била в командировка и той отишъл в бар близо до жилището им, за да вечеря. Върнал се вкъщи около 23.00.

Селито проведе няколко телефонни разговора, за да провери алибито му. Охраната в кантората потвърди, че Коб е излязъл в 19.30, касова бележка от кредитната му карта доказваше, че около 21.00 е бил в бар на улица „Уотър“, а портиерът и един съсед потвърдиха, че се е прибрал вкъщи по времето, когато твърдеше. Невъзможно бе да е отвлякъл две жертви, да е убил, едната на кея и да е подредил убийство на Теди Адамс за краткото време между 21.15 и 23.00.

— Разследваме тежко престъпление — каза му Селито. — Било е извършено близо до мястото, където сте били снощи. Забелязахте ли нещо, което би могло да ни помогне?

— Не, нищо. Кълна се, щях да помогна, ако можех.

— Става дума за убийство.

— Съжалявам. И се извинявам, че така побягнах. Не исках да се замесвам.

Селито погледна униформените:

— Изведете го за малко.

След като излязоха, Бейкър измърмори:

— Чиста загуба на време.

Сакс поклати глава:

— Знае нещо. Имам предчувствие.

Райм се отличаваше от Сакс по отношението си към това, което с пренебрежение наричаше „човешката“ страна на полицейския занаят: свидетели, психологически профили и — Боже опази — предчувствия.

— Добре — изсумтя, — но какво да правим с това предчувствие?

Селито се намеси, преди Сакс да успее да отговори:

— Имам една идея.

Разкопча сакото си, под което се видя невероятно намачканата му риза, извади телефона си и набра номер.

6.

Винсънт Рейнолдс вървеше по мразовитите улици на Сохо, под синята светлина на лампите в този складов район на квартала, източно от „Бродуей“, далеч от луксозните ресторанти и бутици. Следеше цветарката.

Джоан, жената, която щеше да е негова през следващите няколко часа.

Джералд Дънкан буквално бе неговият спасител.

След случая със Сали Ан — когато Винсънт бе арестуван, защото загуби самообладание — той си каза, че в бъдеще трябва да внимава. Да носи маска за ски, да изненадва жените отзад, за да не виждат лицето му, да използва презерватив (който освен всичко друго забавяше еякулацията му), никога да не издебва жертвите си близо до дома, да сменя методите си и кварталите, в които действа, тъй че полицаите да не се досетят, че е сериен изнасилвач. Внимателно планираше нападенията и бе готов да избяга, при най-малката опасност да го хванат.

Е, така беше поне на теория. През последните години обаче ставаше все по-трудно да овладее глада си. Виждаше някоя жена на улицата и импулсивно решаваше: „Трябва да я имам. Още сега! Не ме интересува дали ще ме видят.“ Веднъж дори един полицай го задържа, след като някаква патка се обади на спешния телефон с оплакване, че я следял. Което си беше чистата истина. Пуснаха го, защото не бе направил нищо, но този случай трябваше да му послужи за урок да внимава повече.

Но той не внимаваше.

Гладът излизаше от контрол.

Преди две седмици похапваше торта с кока-кола в закусвалнята на една пресечка от кантората, в която работеше. Случайно се загледа в сервитьорката, нова, непозната. Имаше кръгло лице и беше стройна, с буйни руси къдрици. Той се втренчи в тясната ѝ синя блуза с две разкопчани копчета и гладът се възпламени в душата му.

Тя му се усмихна, когато му донесе сметката, и той реши, че трябва да я има веднага.

Дочу я да казва, че отивала отзад да пуши. Винсънт плати и излезе. Отиде до началото на уличката зад заведението и надникна. Момичето беше там, наметнато с палто, гледаше в другата посока. Беше късно — той предпочиташе смяната от 15.00 пред тази от 11.00 — и макар че по главната улица минаваха хора, малката пресечка бе съвсем пуста. Беше студено, паветата сигурно още повече, но не му дремеше; тялото ѝ щеше да го топли. Освен това при „гукане“ той почти не усещаше температурата.

Тогава дочу глас, който пошепна на ухото му:

— Изчакай пет минути.

Винсънт подскочи, завъртя се и видя непознат с кръгло лице и стройно тяло, около петдесетте, много спокоен и спретнат. Гледаше покрай Винсънт навътре в уличката.

— Какво?

— Изчакай.

— Кой си ти?

Винсънт не се страхуваше — беше с пет пръста по-висок и двайсетина килограма по-тежък — но в очите на непознатия имаше нещо зловещо.

— Няма значение. Преструвай се, че си приказваме.

— Я си го начукай.

С разтуптяно сърце и разтреперани ръце, Винсънт понечи да си тръгне.

— Чакай — спря го непознатият със спокоен, почти хипнотизиращ глас.

Изнасилвачът изчака.

След малко вратата на една сграда от другата страна на уличката се отвори. На входа се показаха двама мъже, сервитьорката отиде при тях и им заговори. Единият беше с костюм, другият — с полицейска униформа.

— Божичко — прошепна Винсънт.

— Това е клопка — обясни непознатият. — Полицайка е. Собственикът на ресторанта се занимава със сводничество. Заложили са му капан.

Винсънт бързо се окопити:

— Какво значение има за мен?

Непознатият се усмихна:

— Ако беше направил онова, което си бе намислил, сега да си с белезници или с куршум в челото.

— Какво съм си намислил? — престори се на невинен Винсънт.

Непознатият само се усмихна:

— Тук ли живееш?

— В Ню Джърси — отговори Винсънт.

— В града ли работиш?

— Да.

— Добре ли познаваш Манхатън?

— Доста добре.

Непознатият кимна, огледа Винсънт от глава до пети. Представи се като Джералд Дънкан от „Запада“ и предложи да отидат някъде да поговорят. Влязоха в едно ресторантче след три пресечки, Дънкан си поръча кафе, а Винсънт — още една пастичка и кока-кола.

Поговориха за есенните студове, за времето, за градския бюджет, Манхатън нощем.

Накрая Дънкан рече:

— Хрумна ми нещо, Винсънт. Ако имаш нужда от допълнителни средства, на мен ми трябва човек, който не държи много да спазва закона. Дори мога да ти помогна да практикуваш твоето… хоби.

Кимна към улицата.

— Да колекционирам комедийни сериали от седемдесетте? — направи се на ударен Умния Винсънт.

Дънкан пак се усмихна и Винсънт реши, че харесва този човек.

— Какво искаш от мен? — попита.

— Бил съм само няколко пъти в Ню Йорк. Трябва ми човек, който познава града. По-късно ще ти кажа подробности.

„Хъм“ — помисли си Винсънт.

— С какво се занимаваш?

— С бизнес. Да не ти казвам повече.

„Хъм.“

Винсънт си помисли, че е най-разумно да си тръгне, но думите на Дънкан му прозвучаха примамливо — да практикува своето хоби. Всичко, което можеше да му помогне да засити глада, си струваше да бъде обмислено. Продължиха да разговарят още половин час, обмениха информация, друга премълчаха. Дънкан разказа, че неговото хоби било да колекционира хубави стари часовници, които сам поправял. Няколко дори сглобил от изхвърлени части.

Когато привършваше четвъртия си десерт за деня, Винсънт попита:

— Откъде знаеше, че сервитьорката е полицайка?

Дънкан се подвоуми за момент. След това отговори;

— В закусвалнята имаше един човек, седеше на края на бара. Помниш ли го? С черен костюм.

Винсънт кимна.

— Следя го от месец. Ще го убия.

Винсънт се усмихна:

— Будалкаш ме.

— Никога не се шегувам.

Винсънт скоро се увери, че е така — нямаше Умен Джералд, нито Гладен Джералд. Имаше само един — Спокойния старателен Джералд, който непринудено му разказа за намерението си да убие Уолтър Хандълман и изпълни обещанието си, като също толкова хладнокръвно преряза китките му и го остави да падне в леденостудените води на река Хъдсън.

Часовникаря разказа на Винсънт, че е дошъл в града, за да убие няколко души. Сред тях имаше и жени. Стига да внимава и да не се бави повече от двайсет-трийсет минути, Винсънт можел да се забавлява с телата им след смъртта да прави, каквото си поиска. В замяна трябваше да му помага — да го ориентира из града, по улиците, в транспорта, да стои на пост и от време на време да го кара.

— Е, съгласен ли си?

— Да — кратко отвърна Винсънт, макар че бе доста по-въодушевен.

Сега работеше за новия си работодател, следеше третата жертва, Джоан Харпър, Цветарката, както я беше нарекъл Умния Винсънт.

Тя извади ключа си и влезе в уличката зад ателието си.

Винсънт спря, изяде едно шоколадче и се облегна на близката лампа, надникна през прашното прозорче на ателието. Поглади изпъкналия си колан, под който висеше ловджийският му нож. Загледа се в силуета на Джоан, която запали лампите, съблече палтото си, започна да се суети в стаичката. Беше сама.

Винсънт стисна ножа.

Замисли се дали има лунички и какъв парфюм използва. Дали стенеше, когато я боли?

Не, не, не трябваше да мисли за това. Работата му бе само да гледа, да събира информация. Не можеше да разочарова Дънкан. Винсънт дълбоко вдиша болезнено студения въздух. Успокои се.

Джоан се приближи до прозореца и той я видя добре.

Дланите му започнаха да се потят.

Понякога човек просто не може да чака.

Гладът не ти дава мира.

* * *

„Следващия път се облечѝ топло. Какво очакваше?“

Кейтрин Данс държеше ръцете си над отворите за парното пред задната седалка на смрадливото такси, макар че излизащият от тях въздух не беше топъл. Разтърка пръстите си, след което приближи коленете на обутите си с черни чорапогащи крака към отдушниците.

Данс идваше от район, където температурата рядко спадаше под двайсет градуса; налагаше се да шофира със стотици километри, докато достигне места с достатъчно сняг за пързаляне, който да задоволи синчето и дъщеря. Докато в последния момент приготвяше багажа си за семинара в Ню Йорк, изобщо не ѝ мина през ума, че източно крайбрежие плюс декември е равно на полярен климат.

Сега размишляваше: „Още не съм свалила последните два килограма от онова, което наддадох в Мексико при последния случай (в който в продължение на пет дни седя в една задимена стая и разпитва заподозрения похитител), но наднорменото тегло поне ще ми послужи като топлоизолация. Не е честно…“

Плътно се уви с шала.

Малко над трийсетте, Кейтрин Данс бе специален агент в Калифорнийското бюро за разследване със седалище в Монтерей. Беше сред най-изявените американски специалисти по водене на разпити и кинесика — науката за наблюдение и анализ на жестовете и поведението на свидетели и заподозрени. От три дни бе в Ню Йорк и водеше семинар за местните полицейски служби.

Кинесиката е рядка специалност, но Кейтрин Данс не би избрала друга професия. Общуването с хора ѝ действаше като наркотик. Те я омайваха, зареждаха я с енергия. Възхищаваха я и ѝ действаха като предизвикателство. Тези милиарди странни същества, щъкащи по света, говорещи най-странните, прекрасни и ужасни неща… Споделяше чувствата им, страховете им, радостите им.

След гимназията Данс бе работила като журналистка — професия за хора без цел в живота и с незадоволимо любопитство. Стана съдебен репортер и прекарваше безброй часове в съдилищата, наблюдавайки адвокати, подсъдими и съдебни заседатели. Осъзна нещо много интересно за себе си: докато наблюдаваше и слушаше свидетеля, бързо познаваше кога казва истината и кога — не. Когато погледнеше съдебните заседатели, веднага разбираше дали се отегчават, дали са объркани или заинтригувани от делото. Познаваше кои адвокати не стават за професията си и кои ще се издигнат в нея.

Виждаше кои полицаи работят самоотвержено и кои просто чакат да съберат години за пенсия. (Един от първия тип ѝ направи особено впечатление; преждевременно прошарен агент на ФБР от клона в Сан Хосе, който духовито и разпалено свидетелстваше в дело срещу организираната престъпност. След присъдата тя го изнуди да ѝ даде специално интервю, а пък той я подмами да излязат на ресторант. Осем месеца по-късно се ожениха.)

Недоволна от репортерския живот, Кейтрин Данс реши да смени попрището си. За известно време животът ѝ се обърна надолу с главата — в ролята на майка на две малки деца, съпруга и студентка — но все пак успя само за две години и половина да завърши Калифорнийския университет в Санта Крус със специалности психология и комуникации. Отвори консултантско бюро, в което съветваше адвокатите какви съдебни заседатели да избират и кои да избягват. Справяше се отлично и печелеше добре.

Преди две години и половина животът ѝ отново се промени. С помощта на родителите си, живеещи в близкия Кармел, Кейтрин отново се захвана с учение — този път в академията на Калифорнийското щатско бюро за разследване в Сакраменто.

Кейтрин Данс стана полицай.

Калифорнийското бюро за разследване няма отделна длъжност за кинесик, затова Данс бе като всички други агенти — разследваше убийства, отвличания, наркотици, терористи и други подобни. При все това уменията ѝ бяха известни в Бюрото и скоро я признаха за експерт в тази област (което ѝ даде възможност да се отърве от работата под прикритие и криминалистиката, в които бе твърде слаба).

Тя погледна часовника си, почуди се колко време ще ѝ отнеме тази доброволческа мисия. Самолетът ѝ бе късно следобед, но трябваше да тръгне навреме — движението в този град беше ужасно, много по-зле дори от шосе 101 край Сан Хосе. Не можеше да изпусне самолета. Нямаше търпение да се върне при децата си, а пък и досиетата на бюрото ѝ имаха това странно свойство само да се трупат, докато седеше в кабинета си.

Таксито спря със свирене на гуми.

Данс погледна през прозореца.

— Това ли е адресът?

— Да.

— Не ми прилича на полицейски участък.

Шофьорът погледна старата сграда:

— Да, не прилича. Обаче номер шестстотин седемдесет и пет е това.

* * *

Да и не — рече си Данс.

Хем беше полицейски участък, хем не беше.

Лон Селито я посрещна в антрето. Предишния ден бе посетил курса по кинесика на „Полис Плаза“ номер едно и днес ѝ телефонира с молба да им помогне в един случай на серийни убийства. Когато ѝ даде адреса, тя си помисли, че става дума за полицейски участък. Къщата се оказа снабдена с апаратура по криминалистика не по-зле от лабораторията на ФБР в Монтерей. Само дето беше в частен дом.

Собственост не на друг, а на самия Линкълн Райм.

Друга подробност, която Селито беше пропуснал да спомене.

Разбира се, Данс бе чувала за Райм — много полицаи бяха слушали за гениалния паралитик — но не знаеше подробности за живота му и ролята му в Нюйоркското полицейско управление. Тя скоро престана да забелязва недъга му. В работата си Кейтрин Данс следеше най-вече очите на хората. Освен това един от колегите ѝ в Калифорнийското бюро беше парализиран от кръста надолу и тя често забравяше, че приятелят ѝ е в количка.

Селито я запозна с Райм и висока детективка на име Амелия Сакс. Данс веднага забеляза, че двамата са нещо повече от колеги. Не беше нужна голяма наблюдателност, за да се досети — когато тя влезе в стаята, Сакс държеше Райм за ръката, шепнеше му нещо и се усмихваше.

Детективката я поздрави радушно. Селито я запозна с още неколцина полицаи.

Данс чу леко бръмчене зад гърба си — над яката ѝ висяха слушалки. Тя се засмя и изключи микрокомпютъра си, който носеше винаги със себе си като апаратче за изкуствено поддържане на дишането.

Селито и Сакс ѝ разказаха за разследването — което очевидно се ръководеше от Райм, макар че беше цивилен.

Паралитикът не участваше много в разговора. Гледаше втренчено голяма бяла дъска, изписана с бележки за уликите, открити на местопрестъпленията. Докато слушаше обясненията на другите полицаи, Данс не спираше да наблюдава Райм — как се взираше в дъската с присвити очи, как си мърмореше, как поклащаше глава, сякаш се укоряваше, че е пропуснал нещо. От време на време затваряше очи, веднъж или два пъти спомена нещо за случая, но през повечето време не обръщаше внимание на Данс.

Тя се забавляваше. Свикнала бе със скептицизма. В повечето случаи го пораждаше това, че тя не приличаше много на полицай — тази привлекателна жена със сплетена на плитка тъмноруса коса, светловиолетово червило, големи обеци, златна огърлица с черупка от морско ухо, ръчно изработена от майка ѝ, да не говорим за любимите ѝ обувки, украсени със странни висулки (работата ѝ като полицай обикновено не включваше преследване на престъпници). Сега обаче разбираше, че скептицизмът на Райм се корени в друго — като повечето криминалисти той не вярваше много на кинесика и разпити.

Колкото до Данс, тя признаваше ползата от веществените доказателства, но тази наука не я привличаше. Нейната страст бе човешката страна на престъпленията и тяхното разкриване.

„Кинесика срещу криминалистика… Честен двубой, господин Райм.“

Докато хубавият, саркастичен и нервен криминалист продължаваше да се преструва, че не я забелязва, и се взираше в таблицата на уликите, Данс внимателно асимилираше подробностите по твърде странния случай. Убийствата, извършени от самопровъзгласилия се Часовникар бяха ужасни, разбира се, но Данс не се изненадваше. Бе работила по не по-малко жестоки престъпления. Все пак идваше от Калифорния, където Чарлз Мейсън бе еталон за злодей.

Друг детектив, Денис Бейкър, ѝ обясни какво искат от нея. Били намерили свидетел, който вероятно знаел важна информация, но не я споделял.

— Твърди, че не е видял нищо — добави Сакс, — но имам предчувствие, че лъже.

Данс малко се разочарова, че е само свидетел, а не заподозрян. Предпочиташе предизвикателството да разпитва самите престъпници и колкото повече лъжеха, толкова по-добре. Все пак за свидетелите трябваше по-малко време и така нямаше да изпусне полета си.

— Ще видя какво може да се направи.

Бръкна в чантичката си и извади очила с бледорозови рамки.

Сакс ѝ даде подробности за Ари Коб, какво е правил през нощта на убийство и как се е държал тази сутрин.

Данс слушаше, докато отпиваше от кафето, което ѝ сервира болногледачът на Райм. Позволи си да хапне половин суха паста.

Когато научи всички необходими подробности, помълча за няколко минути, докато подреди мислите си. Накрая каза:

— Добре, да ви кажа какво ми хрумна. Първо набързо да ви обясня за моята специалност. Лон беше на вчерашната лекция, но искам и останалите да знаете как провеждам разпитите. „Кинесиката“ по принцип изучава жестовете и мимиките и по тях прави заключения дали заподозреният лъже или не. В наши дни много хора, включително аз, използват термина за означаване на всякакъв вид общуване — не само за мимиките и жестовете, а и за всякакви устни и писмени изявления.

Първо си изграждам обща представа за свидетеля — виждам как ще отговаря на въпроси, чиито верни отговори знаем — име, адрес, месторабота, такива неща. Ще си набележа жестовете му, избора му на думи и същността на онова, което казва.

След като получа обща представа, започвам да задавам въпроси, за да установя кои от тях го тревожат. Това означава, че или лъже, или засягат важни за него теми. Дотук само го „интервюирам“. Ако заподозра, че ме лъже, започвам да го „разпитвам“. Обсипвам го с различни несвързани въпроси, използвам различни методи, докато изкопча истината.

— Чудесно — обади се Бейкър.

Данс предположи, че макар Райм да води разследването, Денис Бейкър е от главното управление — имаше вид на отруден човек, върху чиито плещи пада цялата отговорност за случая.

— Сигурно имате карта на района, за който говорим — продължи Данс. — Бих искала да се запозная с разположението. Без това разпитът не може да бъде ефикасен. Обичам да казвам, че така опознавам „терариума“ на заподозрения.

Дон Селито се изсмя кратко. Данс го погледна недоумяващо. Той обясни:

— Линкълн казва абсолютно същото за криминалистиката. Ако не познаваш географията, все едно работиш във вакуум. Нали, Линк?

— Моля?

— Терариум, харесва ли ти сравнението?

— Да, много е добро.

Райм се усмихна учтиво, както сина на Данс, когато казваше: „Все ми е тая“.

Тя разгледа плана на долен Манхатън, запомни подробностите за местопрестъплението и маршрута на Коб, когато се е прибирал от работа.

След като запамети достатъчно, заяви:

— Добре, хайде на работа. Къде е той?

— В съседната стая.

— Доведете го.

7.

След малко един униформен полицай доведе симпатичен бизнесмен със скъп костюм. Данс не знаеше дали е арестуван официално, но по начина, по който опипваше китките си, личеше, че доскоро е бил с белезници. Изглеждаше едновременно уплашен и ядосан.

Данс го поздрави и му посочи един стол. Седна срещу него така, че между тях да няма нищо, и се премести в неутрална „проксемична“ зона — пространството между свидетеля и разпитващия. Разстоянието може да се променя според това, дали целта е разпитваният да се чувства повече или по-малко удобно. Сега Данс не беше твърде близко, за да го смущава, но и не твърде далече, за да му вдъхне чувство за сигурност. („Колкото по-нервен става, толкова повече го притискаш“ — казваше на лекциите си.)

— Господин Коб, казвам се Кейтрин Данс и съм полицай. Бих искала да поговорим за онова, което сте видели снощи.

— Това е смехотворно. Казах им… — Коб кимна към Райм всичко, което съм видял.

— Е, аз току-що дойдох. Нямах възможност да чуя предишните ви отговори.

Като си водеше кратки записки, тя започна да му задава прости въпросчета — къде живее, какво работи, женен ли е и други такива. Те ѝ дадоха първоначална представа как Коб реагира на стрес. Внимателно слушаше отговорите му. („Гледането и слушането са най-важни в разпита. Говоренето идва накрая.“)

Една от първите задачи на разпитващия е да определи личностния тип на разпитвания — дали е екстроверт или интроверт. Тези типове не са каквито си ги представят повечето хора; не се отнасят до общителността или затвореността. Разликата е в това как хората вземат решения. Интровертът се ръководи повече от емоциите, отколкото от логиката и разума; при екстроверта е обратното. Определянето на характера позволява на разпитващия да си набележи какви въпроси да задава и по какъв начин. Например острият, нападателен тон ще накара интроверта да се затвори в себе си.

Ари Коб обаче бе класически екстроверт, и то арогантен — тук нямаше нужда да се пипа с меки ръкавици. Тези свидетели бяха любимите на Кейтрин. Даваха ѝ възможност да приложи най-агресивния си подход.

Коб я прекъсна при един въпрос:

— Много дълго ме задържахте. Трябва да отивам на работа. Нямам никаква вина.

Тя се усмихна. Учтиво, но хладно.

— Никой не ви обвинява… Сега, Ари, да поговорим за снощи.

— Виждам, че не ви вярвате. Наричате ме лъжец. Не съм бил там, когато е станало убийството.

— Не казвам, че лъжете. Но все пак може да сте видели нещо, което да ни е от полза. Някаква незначителна подробност. Вижте, моята работа е да помагам на хората да си спомнят такива неща. Ще ми разкажете какво сте видели снощи и може нещо да ви хрумне.

— Нищо не съм видял. Просто си изпуснах парите. Това е. Не реагирах правилно и сега съм замесен в тази гадост.

— Да се върнем на случилото се вчера. Да не прибързваме. Били сте на работа. В „Стенфелд Брадърс Инвестмънт“. В сградата „Хартсфийлд“.

— Да.

— Целия ден ли?

— Да.

— В колко часа свършихте работа?

— В седем и половина или малко по-рано.

— Какво правихте след това?

— Отидох да пийна с приятели в „Хановер“.

— Това е на улица „Уотър“ — уточни тя. (Правилото е винаги да допълваш с такива подробности, та разпитваният да си помисли, че имаш повече информация.)

— Да. Нощта бе посветена на мартини и караоке. Наричат програмата „Мартиноке“.

— Духовито — засмя се Данс.

По жестовете му ѝ се стори, че иска да допълни нещо — може би очакваше от нея да го разпитва за имена. Твърде голямата готовност с алибитата е добър индикатор, че разпитваният вероятно лъже — той си мисли, че по този начин ще заблуди полицаите и те няма да решат да проверяват повече или пък са прекадено глупави, за да се досетят, че срещата с приятели в осем часа не е алиби за грабеж в шест.

— Кога си тръгнахте от бара?

— Около девет.

— У дома ли се прибрахте?

— Да.

— В Горен Ийстсайд.

— Да.

— С такси или с лимузина?

— Да, бе, с лимузина — изсмя се иронично той. — С метрото.

— От коя станция го взехте?

— От „Уолстрийт“.

— Как отидохте дотам?

— Предпазливо. Беше заледено.

Данс се усмихна:

— Имах предвид по какъв маршрут.

— Минах по „Уотър“, после по „Седар“ до „Бродуей“ и оттам на юг.

— Разкажете ми за този участък по „Седар“.

— Няма какво да разказвам. Не забелязах нищо подозрително. По този време на нощта няма жива душа. Беше ми студено. Не съм се оглеждал много.

— Не минаваха ли коли?

— Почти никакви. Защо се интересувате толкова?

— Паметта понякога ни играе номера — измърмори Данс. — Така, вървите по „Седар“, минавате покрай уличката. И не виждате нищо необичайно, така ли?

— Да, нищо.

Той се вгледа в трите ѝ златни пръстена и сребърните ѝ обеци с форма на делфини.

— Някъде там сте изгубили щипката с парите си. Как се случи?

В тона и въпросите ѝ нямаше заплаха. Коб се поуспокои. Вече не се държеше толкова агресивно. Усмивките и тихият ѝ, спокоен глас го предразполагаха.

— Доколкото си го обяснявам, парите са изпаднали, когато съм вадил картата си за метрото.

— За колко пари става въпрос?

— Малко над триста долара.

— Леле…

— Точно така, леле.

Тя кимна към найлоновото пликче с парите и щипката.

— Изглежда, че сте ги изтеглили от банкомат. Това е най-неподходящият момент да изгубиш парите си, нали? Веднага, след като си изтеглил.

— Да.

Той се усмихна мрачно.

— Кога стигнахте до метрото?

— Около девет и половина.

— Сигурен ли сте, че не е било по-късно?

— Сигурен съм. Погледнах часовника си, когато стигнах на перона.

Той показа часовника си, голям златен „Ролекс“. Сякаш като беше скъп, гарантираше, че ще показва точно времето.

— И после?

— Върнах се в квартала, където живея, и вечерях в едно ресторантче до блока ми. Жена ми отсъстваше от града. Тя е адвокат. Занимава се с фирмено право. Партньор е в адвокатска кантора.

— Кога се прибрахте вкъщи?

— Около единайсет. Портиерът го потвърди. — Коб пак кимна към Селито. — Ама явно не ми вярват.

— Да се върнем на улица „Седар“. Имаше ли светещи прозорци? Хора, които са се прибрали у дома си?

— Не, там има само офиси и магазини. Не е жилищен район.

— Ресторанти?

— Няколко, но работят само на обяд.

— Строителни обекти?

— Ремонтират една сграда на западната страна на улицата.

— Имаше ли хора по тротоарите?

— Не.

— Бавно преминаващи коли, нещо подозрително?

— Не.

Данс усещаше, че другите полицаи ги наблюдават. Вероятно с нетърпение очакваха момента на големите признания, както си го представят повечето хора. Данс не им обръщаше внимание. Сякаш освен нея и разпитвания в стаята нямаше никого. Кейтрин Данс бе в своя свят — или зона, както казваше синът ѝ Уес — и нищо не я интересуваше.

Погледна записките си. Затвори бележника и смени очилата си, сякаш едните ѝ бяха за четене, а другите — за виждане надалеч. Всъщност бяха с еднакъв диоптър. Сега смени по-големите, кръгли очила с по-малки и правоъгълни, с черни метални рамки, които ѝ придаваха по-строг вид. Наричаше ги „терминаторските цайси“.

С малко по-остър тон попита:

— Ари, откъде всъщност са тези пари?

— Па…?

— Парите? Не сте ги изтеглили от банкомат.

Докато говореха за парите, бе забелязала увеличено ниво на безпокойство — той я гледаше, но с леко сведени очи и дишането му се беше променило; и двете подсказваха, че не е съвсем искрен в отговорите си.

— Точно от банкомат ги бях изтеглил.

— На коя банка?

Той се замисли за момент.

— Не можете да ме накарате да ви дам такава информация.

— Да, но можем да изискаме банкова разписка и да ви задържим, докато я получим. Може да отнеме ден-два.

— Изтеглих пари от шибания банкомат!

— Не това беше въпросът ми. Попитах за парите в щипката.

Той сведе очи.

— Вие ме излъгахте, Ари. Което означава сериозен проблем за вас. Кажете за парите.

— Не знам. Може би част от тях са били от оборота на фирмата.

— От вчерашния ли?

— Предполагам.

— Колко?

— Ами…

— Мога да поискам ревизия и на тези документи.

Той я погледна уплашено и бързо отговори:

— Хиляда долара.

— Къде са останалите? В щипката има триста и четирийсет. Къде са останалите?

— Една част изхарчих в „Хановер“. Друга част оставих вкъщи.

— Вкъщи ли? Жена ви прибра ли се вече? Може ли да го потвърди?

— Още я няма.

— Ще изпратят полицай да потърси парите. Къде точно вкъщи са?

— Не си спомням.

— Петстотин долара? Как може да не помните къде сте оставили петстотин долара?

— Не знам. Просто не помня. Обърквате ме с тия въпроси.

— Какво вечеряхте снощи в ресторантчето до дома ви?

— Хамбургер.

— С каква гарнитура?

— Ами, пържени картофи.

— Кой ви ги сервира?

— Барманът.

— Кой е бил на смяна снощи?

— Мисля, че Джоуи.

— Мислите? Било е снощи, а не знаете със сигурност?

— Имаше много хора.

— Нали той ви сервира?

— Мисля, че да.

— Как платихте?

— В брой.

— Колко беше сметката?

— Около десет долара.

— Пихте ли нещо?

— Две бири.

— Платили сте десет долара за хамбургер с две бири. Не е ли твърде евтино?

— Исках да кажа, че хамбургерът струваше десет.

— Попитах ви за цялата сметка, не само за хамбургера.

— Мислех за хамбургера.

Едва забележимото забавяне в отговорите му при следващите бързо един след друг въпроси, подсказа на Данс, че Коб изобщо не е бил в ресторантчето. Тя се наведе наред, в друга проксемична зона.

— Какво правехте снощи на улица „Седар“?

— Отивах към шибаното метро.

Данс грабна плана на Манхатън.

— „Хановер“ е тук. Метрото е тук. — Силно потрепваше с пръст при всяко посочване на картата. — Няма логика да минете по „Седар“, ако искате да стигнете от „Хановер“ до станцията на „Уолстрийт“. Защо минахте оттам?

— Исках да се поразходя. Да ми се слегне малко храната.

— При заледени тротоари и минусови температури? Често ли го правите?

— Не, просто така реших снощи.

— Ако не вървите често пеша, откъде знаете толкова много за „Седар“? Това, че няма жилищни сгради, работното време на ресторантите, за строежа?

— Просто така. Знам. Какво, по дяволите, означава това?

По челото му бяха избили капчици пот.

— Когато сте изпуснали парите, свалихте ли си ръкавиците, за да извадите картата си за транспорта от джоба?

— Не знам?

— Предполагам, че да. Трудно е да бръкнеш в джоба си със зимни ръкавици.

— Добре — сопна се той. — След като знаете толкова много, сигурно съм ги свалил.

— При този студ, защо решихте да извадите картата си десет минути, преди да стигнете до станцията на метрото?

— Не ми говорете така — възрази той.

— Не сте погледнали часовника си на перона на метрото, нали? — бавно и хладно изрече тя.

— Там го погледнах. Беше девет и половина.

— Не, не сте го погледнали. Никой не размахва златен часовник за пет хиляди долара по пероните на метрото посред нощ.

— Това е. Край. Спирам да отговарям.

Когато се почувства притиснат, разпитваният изпитва силен стрес и може да реагира по различни начини, за да го намали. Най-настъпателните въпроси предизвикват гняв, последван от потиснатост, отказ да сътрудничи и накрая — желание да се пазари. Работата на разпитващия е да определи в какво състояние на стрес е свидетелят и да го неутрализира. Крайната цел е разпитваният да достигне състоянието на примирение и самопризнания.

Данс прецени, че макар да показваше известен гняв, Коб е в състоянието на отричане — такива свидетели скоро започват да твърдят, че паметта им изневерява и да обвиняват разпитващия, че не ги разбира правилно. Най-добрият начин да накараш такъв човек да проговори с използваният от Данс метод на „атакуване с факти“. При екстроверт трябва да се стремиш да извадиш слабостите и противоречията в показанията му, докато съвсем разбиеш защитата му.

— Ари, тръгнали сте от кантората си в седем и половина и сте отишли в „Хановер“. Това го знаем. Останали сте там около час и половина. След това сте се отклонили с две пресечки от пътя си, за да минете по улица „Седар“. Познавате улицата добре, защото там си намирате проститутки. Между девет и девет и половина една е спряла колата си близо до входа на уличката. Спазарили сте се за цената и сте ѝ платили. Качили сте се при нея. Слезли сте около десет и петнайсет. Тогава сте изпуснали парите, вероятно докато сте проверявали мобилния си телефон дали съпругата ви е звъняла или да платите нещо допълнително за услугата. В това време убиецът е навлязъл с колата си в уличката и вие сте видели нещо. Какво? Какво видяхте?

— Не…

— Да — спокойно го прекъсна Данс и мълчаливо се втренчи в него.

Накрая той сведе глава и леко раздалечи коленете си. Устните му затрепериха. Не беше започнал със самопризнанията, но тя го бе тласнала с още една стъпка по веригата на стресовите реакции — към стадия на пазаренето. Сега Данс трябваше да смени тактиката си. Трябваше да изрази някакво съчувствие и да му даде възможност да спаси нещо. Дори при най-голяма склонност да сътрудничи разпитваният продължава да лъже и да премълчава, ако не му дадеш шанс да запази част от достойнството си и да избегне най-лошите последствия от онова, което е сторил.

Данс свали очилата си и се облегна назад:

— Слушайте, Ари, ние не искаме да съсипем живота ви. Уплашили сте се. Това е разбираемо. Този човек обаче е много опасен и ние се опитваме да го спрем. Убил е двама души и вероятно ще има още. Ако ни помогнете да го заловим, това, което научихме за вас днес, няма да се разчуе. Няма да има ревизии, няма да разговаряме със съпругата или шефа ви.

Погледна към детектив Бейкър, който каза:

— Да, гарантирам.

Коб въздъхна. Без да вдига поглед от пода, промълви:

— Мамка му. За триста проклети долара. Защо, по дяволите, се върнах тази сутрин?

Алчност и глупост, помисли си Кейтрин, но каза само:

— Всички допускаме грешки.

Той се подвоуми. Въздъхна и наведе глава.

— Сигурно ще прозвучи безумно. Не видях много и вероятно няма да ми повярвате. Почти нищо нямаше. Всъщност никого не видях.

— Ако сте искрен с нас, ще ви повярваме. Продължавайте.

— Беше около десет и половина или малко по-късно. След като слязох от… колата на момичето, тръгнах към станцията на метрото. Права сте. Спрях и извадих мобилния телефон от джоба си. Включих го и проверих за съобщения. Предполагам, че тогава са изпаднали и парите. Бях в началото на уличката. Погледнах навътре в нея и видях светлини от стопове.

— От каква кола?

— Не видях колата, само стопове. Кълна се.

Данс му повярва. Кимна на Сакс.

— Чакайте — намеси се Райм. — Навътре в уличката ли?

Значи криминалистът слушаше през цялото време.

— Да. В самото дъно на уличката. Лампичката за задната скорост светна и колата започна да се приближава към мен. Доста бързо се движеше, затова се отдръпнах. След това чух свирене на спирачки, колата спря и двигателят се изключи. Остана в уличката. Продължих по пътя си. Чух затръшване на врата и странен шум. Сякаш голямо парче метал падна на паважа. Това беше. Не видях никого. Вече бях отминал уличката. Това е истината.

Райм погледна Данс, която кимна в знак, че свидетелят казва истината.

— Опишете жената, с която сте били — намеси се Бейкър. — Искам да я разпитам.

Коб отговори бързо:

— Около трийсетте, чернокожа, с къса къдрава коса. Колата ѝ е „Хонда“, струва ми се. Не видях регистрационния номер. Беше хубава — добави като някакво жалко оправдание.

— Име?

— Тифани.

Райм се изкиска.

— Обади се в нравствения отдел — нареди на Купър. — Да проверят за момичета, които често работят на „Седар“.

Данс зададе на Коб още няколко въпроса, но накрая кимна и погледна Селито:

— Мисля, че господин Коб ни каза всичко, което знае.

— Обърна се към бизнесмена и добави искрено: — Благодаря за съдействието.

Той примигна, не знаеше как да тълкува думите ѝ. Кейтрин Данс обаче не му се подиграваше. Тя никога не приемаше лично обидните думи и гневните погледи (дори понякога плюнките и хвърлените предмети). Кинесикът трябва да помни, че врагът не е самият свидетел, а бариерите пред истината, издигнати от него.

Селито, Бейкър и Сакс се консултираха за няколко минути и решиха да освободят свидетеля, без да му предявяват обвинения. По някаква причина извършителят бе решил, че не иска да убие жертвата в дъното на уличката, затова се беше върнал на заден ход на пет-шест метра от входа ѝ… Интересен факт. Но имаше ли някаква полза от тях?

Сакс кимна:

— Може и да има. Снегът в дъното на уличката не беше изринат. Може да са останали следи от обувки или гуми.

Райм веднага телефонира — по свръхмодерната компютърна система, разпознаваща гласа му — и нареди на местопрестъплението веднага да бъдат изпратени хора. Скоро му докладваха, че са открили пресни следи от гуми в дъното на уличката. Изпратиха му цифрови снимки.

Въпреки че не се увличаше много по криминалистика, Данс с интерес наблюдаваше този екип. Райм и Сакс работеха в пълна хармония. Още повече я впечатли Мел Купър, който само след десет минути вдигна очи от компютъра и обяви:

— Шевролет „Бронко“, около две-тригодишен.

— Има възможност да е по-стар — допълни Райм.

„Откъде пък му хрумна това?“ — запита се Данс.

Сакс видя намръщеното ѝ изражение и обясни:

— Спирачките са изскърцали.

„Аха.“

Селито се обърна към Данс:

— Браво, Кейтрин. Разби го.

— Как го направи? — поинтересува се Сакс.

Данс обясни метода си:

— Първо опипвам почвата. Проверявам всичко, което вече ни е казал: за бара след работа, за метрото, парите, уличката, хронологията и географията на събитията. Докато го разпитвах, следях реакциите му на всеки въпрос. Оказа се, че парите са особено деликатна тема. Какво толкова нередно е можел да прави с тях? Екстровертен нарцисист и бизнесмен като него? Предположих, че са били или за наркотици, или за секс. Брокерите от „Уолстрийт“ обаче не си купуват евтина дрога от улицата; ако използва наркотици, сигурно си има личен снабдител. Остана да е платил на проститутка. Лесно беше.

— Мамка му, голяма майсторка си. Какво мислиш, Линк? — попита Селито.

Данс с изненада забеляза, че криминалистът може да свива раменете си.

— Добре стана — призна той. — Така получихме нови улики. Иначе можеше да не ги намерим.

Отново насочи погледа си като бялата дъска.

Калифорнийската агентка се усмихна на тази реакция.

„Благодаря за комплимента, детектив Райм…“

Обърна се към Селито:

— Обадете ми се, ако заловите извършителя. Вече има личен интерес към случая.

— Надявам се това да стане още днес — каза Сакс.

Данс им каза довиждане, облече палтото си и отново включи слушалките на миникомпютърчето си. Сега бе заредила кънтри, ирландски песни и класически парчета на „Ролинг стоунс“. (Веднъж на един концерт по молба на мъжа си бе направила кинесичен анализ на Мик Джагър и Кийт Ричардс.)

Погледна за кратко бялата дъска и отново огледа стаята. Стори ѝ се, че чувства напрежението на екипа, работещ по важно разследване. Тръгна си почти със съжаление, че не може повече да участва в усилията за залавяне на Часовникаря.

* * *

Денис Бейкър отиде в централата, за да докладва на началството докъде са стигнали, а другите отново се хванаха на работа.

Телефонът на факс машината иззвъня и Райм го погледна с надежда, че са получили нещо важно. Документите обаче бяха за Сакс. Райм се вгледа в лицето ѝ, докато тя четеше. Това изражение му беше познато. Като на куче, надушило дивеч.

— Какво е това, Сакс?

Тя поклати глава:

— Доклад за огледа във вилата на Бен Крийли в Уестчестър. Отпечатъците нямат съвпадения в картотеката, но по някои от инструментите около камината и по бюрото на Крийли са открити следи от плат. Кой отваря чекмеджета с ръкавици?

Разбира се, полицията не разполагаше с картотека за отпечатъците от ръкавици, но ако Сакс намереше при евентуалния заподозрян чифт, оставящ подобни отпечатъци, това щеше да е солидно веществено доказателство.

Тя продължи да чете:

— Пръстта, намерена пред камината, не е същата като пръстта в двора на Крийли. Има по-кисела реакция и съдържа някои замърсители. Като от индустриална зона. В камината са намерени и следи от изгаряне на кокаин. — Погледна Райм и се усмихна накриво. — Мога да се обзаложа, че жертвата на първото убийство, което разследвам, не е била ангелче.

Райм сви рамене:

— Ангел или наркопласьор, убийството си е убийство. Какво друго има?

— В камината имаше изгорени документи. От лабораторията не са успели да възстановят много, но ето какво ми изпращат. — Тя показа останки от документ, вероятно от счетоводна книга или ведомост, показващ сделки за милиони долари. — Открили са част от емблема. Все още я анализират. Изпратили са счетоводните записи на специалист, за да ги разтълкува. Освен това са намерили части от календара му. Напомняне да смени маслото на колата си, час при фризьор, такива неща — и това през седмицата, преди да се самоубие. Изглежда странно.

— Не чак толкова. Решението да се самоубиеш обикновено се взема импулсивно.

Сакс се опита да не взема присърце равнодушното му отношение:

— В деня преди смъртта му е бил в бара „Сейнт Джеймс“.

Посочи листа с фрагменти от календара на мъртвеца.

В една прикачена бележка Нанси Симпсън бе описала накратко заведението.

— Намира се на източна Девета улица — прочете Сакс. — Престъпен район. Защо счетоводител, работещ с милиони долари, ще ходи на такова място? Странно е.

Не чак толкова.

Тя хвърли кратък поглед на Райм, после се отдалечи в единия ъгъл на стаята. Той разбра намека ѝ и я последва с инвалидната количка.

Сакс клекна до него. Райм се почуди дали ще го хване за ръката (тъй като част от сетивността му се беше възстановила, държането за ръце бе от голямо значение за отношенията им). Между личния и професионалния им живот обаче имаше съвсем тънка граница и сега Сакс остана дистанцирана.

Райм — прошепна тя.

— Знам какво…

— Изслушай ме първо.

Той изръмжа.

— Трябва да водя и това разследване.

— Имаме приоритети, Сакс. Издирването на Часовникаря е по-належащо от твоето разследване. Каквото и да е станало с Крийли, дори да има друг виновник и да не е било самоубийство, извършителят вероятно не е сериен убиец. Часовникарят е. Той трябва да е с приоритет. Ако има някакви улики по случая „Крийли“, те ще се запазят и след като заловим нашия човек.

Сакс поклати глава:

— Не съм на това мнение, Райм. Аз дадох ход на нещата. Знаеш как става. Вече се знае, че водим разследване. Уликите и извършителите лесно могат да изчезнат.

— В момента Часовникаря вероятно си набелязва нова жертва. Може в момента да убива някого… И повярвай ми, ако извърши друго убийство и ние не направим нищо, ще стане лошо. Бейкър ми каза, че нареждането да поемем случая е дошло много отвисоко.

Настоявали…

— Това няма да повлияе на разследването. Ако има ново престъпление, аз ще поема огледа. Ако Бо Хауман организира тактическа операция, ще бъда там.

Райм се намръщи:

— Тактическа операция, а? Няма да получиш десерт, докато не си изядеш супата.

Тя се засмя и криминалистът почувства стискане с ръката си.

— Стига, Райм, знаеш как е в полицейската работа. Никой не води само по едно разследване. Повечето детективи в отдела за тежки престъпления са затрупани с папки. Мога да се справя с два случая.

Неясно предчувствие измъчваше Райм. Той се замисли, след което измърмори:

— Да се надяваме, Сакс. Да се надяваме.

Това бе най-доброто насърчение, което можеше да ѝ даде.

* * *

Джоан Харпър се чувстваше добре.

Стройната трийсет и две годишна жена работеше в ателието на няколко пресечки от цветарницата си в Сохо. Тя бе сред приятели.

Сиреч рози, орхидеи, стрелиции, лилии, хеликонии, червени антуриуми и пурпурна алпиния.

Ателието заемаше обширния приземен етаж на един стар склад. Вътре бе хладно и се налагаше да държи повечето стаи тъмни, за да не избледняват цветята. При все това тук ѝ харесваше, прохладата, сумракът, миризмата на люляк и тор. Джунгла насред Манхатън.

Мускулестата жена добави още малко пенопласт в огромната керамична ваза пред себе си.

Прекрасно се чувстваше.

Причините бяха две: защото работеше по творчески проект, чийто замисъл бе изцяло неин.

И защото още чувстваше тръпката от снощната си среща.

С Кевин, който знаеше, че декоративният татул се нуждае от изключително добро аериране на почвата, че пълзящият червен седум цъфти в яркочервено през целия септември, и че Дон Календенон е изпратил три топки извън игрището, благодарение на което „Мете“ са спечелили срещу „Балтимор“ през 1969 година. (Баща ѝ бе увековечил два от блестящите удари на снимка.)

Кевин беше чудесен. Имаше трапчинки и очарователна усмивка. И беше ерген.

Какво по-хубаво от това?

Пред прозореца премина сянка. Тя погледна, но не видя никого. Този участък от улица „Спринг“ беше пуст, рядко минаваха хора. Тя присви очи и се взря през стъклото. Да, трябваше да накара Хосе да ги измие. Щеше да го направи още щом времето се позатопли.

Продължи да подрежда вазата и да си мисли за Кевин. Щеше ли да излезе нещо между тях?

Може би.

Може би не.

Имаше ли значение? (Е, да, разбира се, че имаше, но мине ли трийсетте, една жена не бива да храни твърде големи надежди.) Важното бе, че двамата се забавляваха, когато бяха заедно. След неколкогодишни опити да флиртува с различни мъже след развода си тя смяташе, че има право да се забавлява с друг мъж.

Джоан Харпър, много напомняща червенокосата от „Сексът и градът“, бе дошла с идеята да стане известна художничка, да живее в скъп мезонет в Ийст Вилидж и да продава картините си в галериите „Трибека“. Артистичният свят обаче бе на друго мнение. Той беше твърде жесток, твърде посредствен, твърде… да, неартистичен. За да успееш, трябваше да шокираш публиката, да си ненормален, богат или да спиш с подходящ човек. Джоан се отказа от изобразителното изкуство и за известно време прави опити в областта на графичния дизайн, но това също не я удовлетворяваше. Постъпи в една фирма за озеленяване недалеч оттук и работата ѝ хареса. Реши, че ако ще се мре от глад, по-добре да е правейки нещо, което ѝ харесва.

Започна на шега, но дори за своя изненада пожъна успех. Преди няколко години успя да отвори собствена фирма. Сега държеше магазина на „Бродуей“ и ателието на — улица „Спринт“, откъдето ежедневно доставяше цветя за други фирми и магазини, обслужващи приеми, церемонии и специални събития.

Продължи да добавя от пенестия полимер, зелени листа и евкалиптови клонки във вазата — цветята щеше да сложи в последната минути. Джоан леко потрепери от течението. Погледна часовника върху тъмната стена. Нямаше да чака още дълго, замисли се. Кевин трябваше да изпълни няколко поръчки в града, макар че фирмата му за озеленяване бе в Ню Джърси. Беше ѝ се обадил сутринта, за да каже, че ще дойде в късния следобед. Уж небрежно подметна, че ако тя няма много работа, можели да отидат да пийнат по нещо.

Пак премина сянка, този път пред стъклото на външната врата.

Тя бързо вдигна очи. Нямаше никого. Побиха я тръпки. Погледна към задната врата, която никога не използваше. Пред нея бяха натрупани кашони. Беше заключена… всъщност дали наистина?

Джоан присви очи, но на сиянието от бледото слънце, отразяващо се в прозорците отсреща, не можеше да види. Трябваше да е заключено. Тя заобиколи работната си маса, за да отиде да провери.

Подръпна веригата. Да, беше заключено. Джоан погледна нагоре и изпищя от уплаха.

На няколко крачки от нея на тротоара отпред стоеше огромен мъжага и я гледаше. Висок и дебел, той се наведе леко и се взря през прозореца, закривайки с ръка очите си заради блясъка на стъклото. Носеше старомодни пилотски очила с огледални стъкла, спортна шапка и въпреки студа — само шлифер. Заради блясъка на слънцето в стъклата не виждаше, че тя е точно пред него.

Джоан застина от ужас. Понякога минувачи се спираха да надничат, но нещо в съсредоточения му поглед я плашеше. Кварталът не беше сред най-безопасните. Стъклото на входната врата не беше бронирано — с чук или тухла лесно можеше да се счупи. Пък и при толкова малко минувачи едно нападение лесно можеше да мине незабелязано.

Тя се отдръпна.

Може би зрението му се нагоди към светлината или пък намери чист участък от стъклото, но той я забеляза. Изненадано се дръпна. Като че ли се двоумеше. Посегна към кръста си — дали за мобилен телефон, зачуди се тя? Изведнъж се завъртя и бързо се отдалечи.

Джоан изтича напред и долепи лицето си до стъклото. Имаше нещо зловещо в този човек — в стойката му: приведен, с вдигната глава, ръце в джобовете, втренчен в прозореца през очилата. В огромното му тяло.

Джоан отмести вазата и пак надникна навън. От непознатия нямаше и следа. Тя се изкуши да изтича в магазина, да провери дневния оборот и да поговори с продавачите, докато Кевин се появи.

Облече палтото си и отиде при входната врата. Там се поколеба, промени решението си и се върна в ателието. Излезе през товарната рампа. Загърна се добре с палтото и бързо тръгна към „Бродуей“. Ярката слънчева светлина я поуспокои, дори ѝ създаваше усещане за някаква топлина след сумрака в ателието.

Джоан отново се огледа. От дебелака нямаше и следа.

„Ох, стига си се стряскала от нищо — помисли си. — Колко трябва да е изпаднал човек, за да тръгне да ограбва цветарка?“

8.

„Бил ли е тук?“

Амелия Сакс стоеше до голяма саксия, миришеща на урина, от която стърчеше едно-единствено мъртво пожълтяло стебло. Надникна през прозореца.

Бе очаквала мизерия, но не чак такава. Стоеше пред бар „Сейнт Джеймс“ на ръба на една пукнатина в бетонния тротоар. Заведението бе на източна Девета улица в Алфабет Сити — Азбучния град — наречен така, защото авенютата, ориентирани по посока север-юг, бяха означени с букви: A, B, C, D. Само преди няколко години кварталът бе сред най-опасните в града, останка от гангстерското царство в Долен Ийстсайд. Оттогава положението леко се беше подобрило (свърталищата на наркопласьори се преустройваха в луксозни жилища), но районът си оставаше престъпен. Пред краката на Сакс от снега стърчеше игла от спринцовка, а пък на един перваз на няколко сантиметра от лицето ѝ бе оставена изразходвана 9-милиметрова гилза.

Какво, по дяволите, ще прави на такова място преуспяващ счетоводител и капиталист, собственик на две къщи и скъпа кола, в деня преди смъртта си?

В момента, през деня, мизерната кръчма не беше много пълна. През мръсните прозорци Сакс видя местни старци, седнали край бара и на близките маси, отпуснати жени и съсухрени мъже, които получаваха повечето енергия, за да живеят, от бутилката. В малко помещение отзад имаше неколцина безделници, бели мъже с дънки, дочени гащеризони и работни ризи. Бяха десетина и вдигаха врява до Бога — Сакс ги чуваше дори през прозореца. Веднага се замисли за бандитите, прекарващи повечето си време в такива квартални барове. Не особено интелигентни, мързеливи, но избухливи и опасни. Един поглед ѝ беше достатъчен, за да разбере, че тези хора са готови да наранят човек.

Сакс влезе и се настани на едно столче в края на Г-образния бар, където нямаше да бие толкова на очи. Барманката бе около петдесетте, със слабо лице, червени пръсти и събрана на главата коса като на кънтри певица. Изглеждаше уморена от живота. „Не от това, че е видяла всичко — помисли си Сакс, — а от това, че всичко, което е видяла, е било по такива места.“

Детективката си поръча диетична кока-кола.

— Соня — изкрещя някой от задната стаичка.

В мръсното огледало зад бара Сакс видя русоляв младеж с много тесни дънки и шлифер. Имаше издължено лице и изглеждаше пийнал.

— Дики иска да ти каже нещо. Ама го е срам. Ела насам. Хайде, позабавлявай нашия срамежливко.

— Я си го начукай, бе — изкрещя някой отзад, вероятно Дики.

— Ела, Соня, слънчице! Седнѝ на скута на срамежливото момче. Ще ти бъде удобно. Равно. Нищо няма да ти убива.

От стаята избухна смях.

Соня знаеше, че мръсните шегички се отнасят и за нея, но извика игриво:

— По-малък е от сина ми.

— Няма проблем, всички знаем, че би спал и с майка си!

Избухна бурен смях.

Соня срещна погледа на Сакс, но бързо отмести очи, сякаш се срамуваше, че насърчава обидното отношение към жените в града. Хубавото на алкохола обаче е това, че не поддържа за дълго нито гнева, нито еуфорията и скоро младежите преминаха на спорове за мачове и мръсни вицове. Докато пиеше безалкохолното си, Сакс попита Соня:

— Е, как върви?

Жената се усмихна равнодушно:

— Отлично.

Явно не смяташе да обсъжда положението си, особено с по-млада и по-хубава жена, която не е принудена да работи в такава дупка.

Хубаво, значи можеха да говорят делово. Сакс показа полицейската си значка и снимка на Бенджамин Крийли.

— Да сте го виждали тук?

— Тоя ли? Да, няколко пъти е идвал. Свестен човек. Не като някои други. — Барманката хвърли кратък поглед към задната стаичка. — От известно време обаче не съм го виждала. Може би от месец. Последния път участва в скарване. Предположих, че може повече да не се появи.

— Какво става?

— Не знам. Само чух крясъци и в следващия момент той изхвърча през вратата.

— С кого се е скарал?

— Не видях. Само ги чух.

— Да сте го виждали да продава наркотици?

— Не.

— Не знаете ли, че се е самоубил?

Соня се ококори:

— Бога ми, не.

— Разследваме смъртта му… И ще съм ви благодарна, ако си мълчите за идването ми.

— Да, разбира се.

— Можете ли да ми кажете нещо повече за него?

— Бога ми, дори не знам името му. Струва ми се, че е идвал около три пъти. Има ли семейство?

— Да.

— Ох, лоша работа. Много лоша.

— Има син, ученик.

Соня поклати глава:

— Гърт може би знае нещо повече за него. Тя е другата барманка. Работи повече от мен.

— Сега тук ли е?

— Не. За известно време няма да я има. Искате ли да ѝ предам да ви се обади?

— Дайте ми номера ѝ.

Барманката го написа на листче. Сакс се наведе напред и кимна към снимката на Крийли:

— Срещал ли се е с някого по-често?

— Обичаше да сяда там. — Барманката кимна към задната стаичка. — Там се подвизаваше.

Бизнесмен, въртящ милиони, и онези негодяи? Дали двама от тях бяха разбили вилата на Крийли в Уестчестър и бяха палили камината му?

Сакс погледна в огледалото. Тези младежи изглеждаха стабилна компания. Може би бяха прохождащи мафиоти. В града имаше доста заведения, в които се събираха такива. Те по принцип бяха дребни риби, но понякога малките банди са по-опасни от традиционната мафия, която не закача невинни и не се занимава с наркотици. Сакс се опита да си представи връзка между Бенджамин Крийли и местните банди. Не ѝ се удаде лесно.

— Виждали ли сте ги да носят кокаин?

Соня поклати глава:

— Не.

Сакс се наведе и ѝ прошепна:

— Знаете ли с коя група са свързани?

— Каква група?

— Банда. Знаете ли кой е шефът им, кой ги командва? Поне нещо?

Соня се подвоуми за момент. Погледна Сакс, за да се увери, че говори сериозно, след което се изсмя:

— Тия там не са бандити. Мислех, че знаете. Ченгета са.

* * *

Накрая дойде ред на часовниците, визитната картичка на Часовникаря. От сапьорния отдел ги бяха изпратили, вече проверени за всякакви оръжия за масово поразяване.

— Нима не са открили миниатюрна ядрена бомба? — саркастично попита Райм.

Дразнеше го забавянето и това, че уликите са били в чужди ръце. Така рискът от замърсяване беше по-голям.

Пуласки попълни формулярите за приемане и полицаят, който донесе часовниците, си тръгна.

— Да видим какво имаме — измърмори Райм и се приближи с количката до масата, докато Купър разопаковаше часовниците.

Бяха еднакви. Единствената разлика бе в кръвта, засъхнала по основата на онзи от кея. Изглеждаха стари, но частите им бяха нови. Механизмите им бяха в херметични кутии, които сапьорите бяха отворили. И двата показваха точно време. Работеха на пружина, която се навиваше с ключе от задната страна. Кутията беше дървена, боядисана в черно, а циферблатът — от окислен бял метал. Цифрите бяха римски, а стрелките — също черни и с остри върхове. Нямаше секундна стрелка, но часовниците тиктакаха шумно.

Най-необичайната им черта бе голямо прозорче в горната част на циферблата, което показваше фазите на луната — от новолуние през първа четвърт до пълнолуние и пак обратно. По средата на прозорчетата сега стоеше пълната луна — изобразена със зловещо човешко лице със стиснати устни и заплашително втренчени очи.

„В небето грее пълна Студената луна…“

Купър се зае да анализира часовниците с обичайната си прецизност и обяви, че няма отпечатъци от пръсти. Малкото микроулики съвпадаха с пробите, събрани от Сакс на местопрестъпленията, което означаваше, че часовниците не са били сглобени в жилището или колата на престъпника.

Лаборантът добави:

— Изглежда, че отзад са имали етикети, но са били махнати. Правоъгълни лепенки. Твърде са големи, за да са етикети с цената, но едва ли са съдържали информация за производителя. Тя е щампована върху дървото.

— Лепенката вероятно е била от магазина — предположи Пуласки.

— Така ли мислиш? — саркастично попита Райм, което му спечели укорителен поглед от Том. — Кой е производителят?

— „Арнолд Продъктс“. Фреймингам, Масачузетс.

Купър проведе търсене в Интернет и прочете информацията от сайта:

— Продават часовници, кожени изделия, украса за офисни помещения, сувенири. Качествена изработка. Продуктите им не са евтини. Имат десетина модела часовници. Този е викториански. Класически месингов механизъм, дървена кутия, изработен е по модел на британски часовник от деветнайсети век. Цена на едро — петдесет и четири долара. Не се продават в търговската мрежа. Който иска да си поръча, трябва да се обърне към дистрибуторите.

— Серийни номера?

— Поставят се върху механизма, не върху самия часовник. Може с нищо да не ни помогне.

— Но може и да ни помогне — отбеляза Райм. — Да се надяваме. Добре, обади се във фирмата.

— Аз ли? — попита Пуласки.

— Ами, да, кой друг?

— Добре. Да кажа серийните номера на производителя и да го накарам да провери в кой склад за разпространение са били изпратени.

— Точно така.

Новобранецът извади мобилния си телефон, взе номера от Купър и набра.

Разбира се, можеше убиецът изобщо да не е купувал часовниците. Можеше да ги е откраднал от склада или от частен дом. Можеше да ги е купил на гаражна разпродажба.

Но „може“ не беше дума от криминалистическата терминология, размишляваше Райм.

Отнякъде трябваше да се започне.

* * *

Часовникаря

Местопрестъпление едно

Място:

> Ремонтен док на река Хъдсън, при 23-та улица.

Жертва:

> Неизвестна самоличност.

> Мъж.

> Вероятно на средна възраст или по-стар. Възможно е да е имал високо кръвно налягане или сърдечно-съдово заболяване (висока концентрация на антикоагуланти в кръвта).

> Бреговата охрана и водолази търсят тялото в нюйоркското пристанище.

> Проверяват се и сигналите за изчезнали лица.

Извършител:

> Виж по-долу.

Начин на действие:

> Убиецът е принудил жертвата да се държи за ръба на кея и да виси над водата, рязал е пръстите и китките ѝ, докато е паднала.

> Час на нападението: между 18.00 в понеделник и 6.00 във вторник.

Улики:

> Кръв, група АВ положителна.

> Парченце от счупен нокът, без лак, широк.

> Част от прерязаната метална мрежа, срязана с обикновени клещи за тел, произход — неустановен.

> Часовник. Виж по-долу.

> Стихотворение. Виж по-долу.

> Следи от нокти по дъските на кея.

> Няма съществени микроследи, пръстови отпечатъци, следи от обувки и автомобилни гуми.

Местопрестъпление две

Място:

> Задънена пресечка на улица „Седар“ при „Бродуей“ зад три делови (задните входове се заключват между 20.30 и 22.00) и една административна сграда (заключва се в 18.00).

> Уличката е задънена. Широчина — 5 метра, дължина — 30 метра, настилка — павета. Трупът е бил намерен на пет метра от улица „Седар“.

Жертва:

> Тиодор Адамс.

> Живущ в Батъри Парк.

> Работил в областта на рекламата.

> Няма сведения да е имал врагове.

> Не е бил задържан от властите, щатски или федерални.

Извършител:

> Часовникаря.

> Мъж.

> Няма намерени съвпадения за името в полицейските картотеки.

Начин на действие:

> Гърлото на жертвата е премазано от метална греда, окачена над главата ѝ.

> Очаква се докладът от съдебния лекар.

> Няма следи от сексуална дейност.

> Време на настъпване на смъртта: Между 22.15 и 23 часа в понеделник. Очаква се потвърждение от съдебния лекар.

Улики:

> Часовник.

— Няма експлозиви, химични или биологични агенти.

— Еднакъв с часовника от кея.

— Няма пръстови отпечатъци, минимално количество микроследи.

— Производител: „Арнолд Продъктс“, Фреймингам, Масачузетс. Предстои справка за дистрибуторите.

> Стихотворение, оставено от извършителя на двете местопрестъпления.

— Отпечатан на обикновена принтерна хартия, мастило за принтер „Лазер Джет“ на „Хюлет Пакард“.

— Текст:

„На небето свети пълна Студената луна.

На земята проснат е трупът.

Минутите изтичат до смъртта

и края на жизнения път“

Часовникаря

— Не фигурира в сайтовете за поезия; вероятно е съчинено от него.

— Студената луна е име на лунен месец, месеца на смъртта.

> Златна щипка за банкноти; няма отпечатъци.

> В пачката има 340 долара, серийните номера не говорят нищо; няма отпечатъци.

> 60 долара в джоба на убития, серийните номера не говорят нищо; няма отпечатъци.

> За заличаване на следите е използван фин пясък. Обикновен, чист, без примеси. Може би е смятал да се върне на местопрестъплението?

> Метална греда, 36 килограма, дупки за въжета от двата края. Произход — неизвестен.

> Тиксо, обикновено, но отрязано абсолютно точно, необичайно. Парчета с абсолютно еднаква дължина.

> Талиев сулфат (отрова за мишки) в пясъка.

> Пръст, съдържаща рибни белтъчини — върху жертвата, не върху извършителя.

> Много малко микроследи.

Други:

> Автомобил.

— Вероятно шевролет „Бронко“, около тригодишен.

— При проверката на регистрационните номера на колите в района в понеделник вечер не са установени глоби.

> В нравствения отдел е изпратено искане за проверка на местните проститутки; възможни свидетели.

* * *

В градската управа действа добрата стара система на властта, основаваща се на пари, покровителство и връзки, разпростиращи се като желязна паяжина навсякъде, от най-високото до най-ниското ниво, оплела политици, държавни служители, бизнесмени, директори на предприятия и най-обикновени работници… Безкрайна.

Ню Йорк, разбира се, не прави изключение, но класическата мрежа, в която Амелия Сакс сега се оказа заплетена, бе малко по-различна — в центъра на всичко бе една дама на средна възраст.

Жената бе около петдесетте, носеше синя униформа с доста висулки отпред — медали, панделки, копчета, почетни значки. И брошка с американското знаме, разбира се. Също като политиците, началниците от нюйоркската полиция са длъжни да носят американския флаг на публични места. Прошарената ѝ коса бе подстригана на черта и ограждаше като в рамка издълженото ѝ, сериозно лице.

Мерилин Флеърти беше инспектор, една от малкото жени с такъв ранг в управлението (инспектор е по-висше звание и от капитан). Беше старши офицер в оперативния отдел, директно подчинена на началника на управлението. Оперативният отдел се занимава с много неща, но най-важното е да организира сътрудничеството с други организации за различни важни събития: планирани като посещенията на високопоставени лица, или не като терористични атаки. И може би най-важната част от работата ѝ бе да поддържа връзка с кметството.

Флеърти се беше издигнала в йерархията също като Сакс (и двете бяха от Бруклин). Инспекторката бе започнала като обикновен патрулиращ полицай, след това се беше прехвърлила в детективското бюро, бе израснала до лейтенант, началник на участък, и оттам — нагоре. Строга и намръщена, тя бе страшилище във всяко отношение — едра и мускулеста, с достатъчно умения и кураж, за да нагази сред минното поле, на което се натъква всяка жена във висшето командване.

Ако не вярваше, че е успяла, достатъчно бе да погледнеш на стената снимките ѝ с различни високопоставени приятели: висши чиновници, собственици на крупни строителни фирми, дори знаменитости от света на киното. Имаше нейна снимка с достолепен пооплешивял мъж, седнал на верандата на голяма крайморска вила. Друг признак, говорещ за успеха ѝ, бе кабинетът ѝ на „Полис Плаза“ едно, където се намираха сега. Флеърти някак си се беше уредила с ъглово помещение с изглед към пристанището. Никой от познатите на Сакс инспектори не можеше да се наслаждава на такава гледка.

Сакс седеше срещу Флеърти от другата страна на скъпото лакирано бюро. Другият гост в кабинета бе заместник-кметът Робърт Уолас. Той имаше големи бузи и самодоволно изражение, а прошарената му коса беше оформена елегантно. В момента носеше обикновени дрехи — сигналът за възможна корупция сред полицаите бе привлякъл вниманието на кметството и Уолас идваше направо от вилата си на южния бряг на Лоно Айлънд където прекарваше коледната си ваканция.

— Вие сте дъщерята на Херман Сакс — отбеляза Флеърти; без да изчака отговор, погледна Уолас. — Беше патрулиращ полицай. Добър човек. Била съм на церемонията по награждаването му.

Бащата на Сакс бе получил много награди по време на службата си. Тя се почуди за коя по-точно говори инспекторката. Дали за случая, когато бе убедил пиян мъж да остави ножа, който държал на гърлото на съпругата си? Или когато беше скочил през една витрина, за да обезоръжи грабител в местен магазин? А може би когато бе изродил едно бебе в киносалона „Риалто“, докато на големия екран Стийв Макуин се сражавал срещу лошите, а майката, латиноамериканка, се гърчела в родилни мъки на покрития с пуканки под?

— За какво става дума? — поинтересува се Уолас. — Разбрах, че има подозрения за престъпна дейност, в която са замесени полицаи.

Флеърти обърна ледените си очи към Сакс и кимна.

Беше неин ред.

— Възможно е… Има подозрения за сделки с наркотици. И съмнително самоубийство.

— Добре — проточено изрече Уолас.

Беше дошъл като висш функционер на кметството, сред отговорностите му бе да следи за пълното изкореняване на полицейската корупция. Сакс беше проучила всичко за него, за да се увери, че е надежден съюзник в тази борба. Той не се беше посветил на политическа кариера, а бе бизнесмен, назначен на сегашния си пост от кмета. Явно си вършеше работата — от три години нямаше нито един скандал в полицейското управление и сега той внимателно слушаше Сакс.

Набръчканото лице на Флеърти оставаше безизразно.

Под изпитателния поглед на инспектора Сакс разказа за самоубийството на Бенджамин Крийли и подозренията си заради счупения му палец, изгорените улики във вилата му, следите от кокаин и възможната връзка с някои полицаи, посещаващи „Сейнт Джеймс“.

— От участък 118.

Това беше в Ийст Вилидж. Оказа се, че „Сейнт Джеймс“ е любимият бар на местните ченгета.

Уолас болезнено присви очи.

— Знаете ли имената им?

— Не. Дори нямам доказателства, че Крийли се е срещал с някого от тях. Все пак това е много вероятно.

Флеърти докосна пръстена с диамант на средния си пръст. Камъкът беше огромен. Освен него и една масивна златна гривна тя не носеше други бижута. Изражението на инспекторката оставаше непроницаемо, но Сакс знаеше, че новината много я тревожи. Дори само намек за корупция сред полицаите караше местните власти да треперят. Проблемът в участък 118 обаче щеше да е особено сериозен. Според статистиките това бе образцов участък с най-голям брой разкрити престъпления, но и с най-голяма смъртност сред служителите. На ключови постове в „Голямата сграда“ се назначаваха повече полицаи от този участък, отколкото от който и да е друг.

— Никога не сме получавали сведения, че там може да има проблеми — измърмори Уолас.

Флеърти се загледа в Сакс и разсеяно потърка пресата за мастило със скъпата си писалка.

— След като открих, че може да има връзка между тях и Крийли, изтеглих двеста долара от близкия автомат и ги смених срещу целия оборот на бара. Някои от банкнотите са дошли от полицаите.

Флеърти кимна:

— Хубаво. И сигурно сте проверили серийните номера.

— Да. Не намерих съвпадения със списъците за издирване от министерствата на финансите и правосъдието. Но почти всички банкноти показаха положителна проба за кокаин. Една — за хероин.

— Боже — възкликна Уолас.

— Да не си правим прибързани заключения — предупреди го Флеърти.

Сакс кимна и обясни какво има предвид инспекторката: Много двайсетдоларови банкноти в обръщение съдържат следи от наркотици. В случая обезпокоителното бе това, че почти всички банкноти на полицаите в „Сейнт Джеймс“ са имали такива следи.

— Кокаинът със същия състав ли е като намерения в камината на Крийли? — поинтересува се Флеърти.

— Не. И барманката твърди, че никога не ги е виждала да носят наркотици.

— Има ли някакви доказателства, че полицаите са замесени в смъртта на Крийли? — попита Уолас.

— О, не. Дори не намеквам за такова нещо. Версията ми е, че ако изобщо има замесени полицаи, ролята им е била само да свържат Крийли с някоя банда. Получили са процент от сделката. А може би Крийли е бил пласьорът. Във всеки случай, вероятно е станал твърде алчен или е настъпил някого, който го е изкарал от играта.

— Богат бизнесмен да търгува с наркотици?

— Може би така е спечелил част от състоянието си.

— Бил ли е арестуван в миналото?

— Крийли ли? Не. Телефонирах на жена му. Никога не го е виждала да взема наркотици. Много наркомани обаче успяват да държат пристрастеността си в тайна. Особено пласьорите, ако самите те не вземат дрога.

Инспекторката сви рамене:

— Разбира се, може да е фалшива тревога. Може би Крийли просто е срещнал някой познат в „Сейнт Джеймс“. Споменахте, че е спорил с някого вечерта, преди да умре.

— Така ми казаха.

— Може би просто някоя от сделките му не е вървяла добре. Може да няма връзка с участъка.

Сако кимна енергично:

— Точно така. Може би е просто съвпадение, че в „Сейнт Джеймс“ се събират полицаи… Може Крийли да е бил убит заради невърнати заеми или защото е видял нещо, което не е трябвало.

Уолас се изпъна и погледна през прозореца към ясното синьо небе.

— Предвид смъртния случай, мисля, че трябва да се действа бързо. Информирайте вътрешния отдел.

Отдел „Вътрешно разследване“ разкрива престъпления, извършени от полицаи, но Сакс не искаше той да се намесва. Тя водеше разследването. Не искаше да ѝ го отнемат.

Флеърти отново докосна писалката, но явно се отказа да си играе с нея. Мъжете могат да си позволят всякакви нервни тикове; жените — не, поне не на това ниво. С пръстите си, носещи безупречен маникюр, Флеърти остави писалката в горното си чекмедже.

— Не, няма да замесваме вътрешния — обяви.

— Защо не? — пожела да узнае Уолас.

Инспекторката поклати глава:

— Твърде близки са до полицаите от Сто и осемнайсети. Ще се разчуе.

Уолас бавно кимна:

— Щом мислите, че така е по-добре…

— Така мисля.

Но радостта на Сакс, че вътрешният отдел няма да се намеси в случая, не продължи дълго, защото Флеърти добави:

— Ще намеря на кого да поверя разследването. Някоя по-висша инстанция.

Сакс се подвоуми само за минута:

— Искам аз да продължа разследването, госпожо инспектор.

— Вие нямате опит — възрази Флеърти. — Не сте работили по вътрешно разследване. — Значи инспекторката също бе направила проучвания. — Това са по-особени случаи.

— Знам, но мисля, че ще се справя.

„Аз съм тази, която доведе случая до този етап. Това е първото ми разследване на убийство. Проклета да съм, ако позволя да ми го отнемат.“

— Това не е само анализ на улики.

— Аз съм водещ детектив в разследването на смъртта на Крийли — спокойно обяви Сакс. — Не съм прост анализатор на улики.

Инспекторката продължи, сякаш не я е чула:

— Добре. Ако обичате, донесете ми всички материали по случая. Всичко, което имате.

Сакс се наведе напред, нервно заби нокътя на показалеца си в кожичката на палеца. Какво трябваше да направи, за да си запази разследването?

Неочаквано заместник-кметът се намръщи:

— Чакайте. Не работите ли вие с онзи детектив, който е на инвалидна количка?

— Линкълн Райм. Да, с него работя.

Той се замисли за момент, след което погледна Флеърти:

— Предлагам да ѝ оставим разследването, Мерилин.

— Защо?

— Има добра репутация.

— Тук не ни трябва репутация. Трябва ни човек с опит. Не се обиждайте.

— Не се обиждам — спокойно отвърна Сакс.

— Това са много деликатни случаи. Взривоопасни.

Уолас обаче си беше наумил нещо:

— На кмета ще му хареса. Тя е сътрудничка на Райм, който се ползва с добро име. И е цивилен. Хората ще я приемат като независим следовател.

„Хората“ — тоест журналистите.

— Не искам голямо, шумно разследване — настоя Флеърти.

— Няма да е шумно — побърза да се намеси Сакс. — Имам само един полицай, който работи с мен.

— Кой?

— От патрулния отдел. Рей Пуласки. Способен полицай. Млад, но способен.

След кратка пауза Флеърти попита:

— Как смятате да действате?

— Ще потърся още за връзката на Крийли с участъка и „Сейнт Джеймс“. Ще потърся мотиви за убийството му, несвързани със Сто и осемнайсети. Ще разпитам деловия му партньор. Може би е имало проблем с клиенти или с някоя поръчка. Освен това трябва да намерим още информация за връзката му с търговията на наркотици.

Флеърти не изглеждаше съвсем убедена, но каза:

— Добре. Ще опитаме по този начин. Но ще ме информирате за всяко ваше действие. Мен и никого другиго.

Сакс изпита огромно облекчение.

— Разбира се.

— Ще ме осведомявате по телефона или лично. Не с имейли и доклади… — Флеърти се намръщи. — Още нещо. Работите ли по друго разследване?

Не можеш да се издигнеш на такъв пост, ако нямаш развито шесто чувство. Сакс през цялото време се беше молила началничката да не зададе този въпрос.

— Помагам при едно разследване. По случая с Часовникаря.

Флеърти се намръщи:

— О, това ли? Не знаех… В сравнение с тези серийни убийства случаят в „Сейнт Джеймс“ не е толкова важен.

Сакс си спомни думите на Райм. „Твоето разследване не е толкова спешно като търсенето на Часовникаря…“

Уолас се замисли за момент. Погледна Флеърти:

— Мисля, че трябва да разсъждаваме като зрели хора. Кое ще изглежда по-сериозно в очите на хората? Убийството на няколко човека или скандал в полицейското управление, който пресата ще разнищи преди нас? Репортерите надушват корумпираните полицаи като акули кръв. Не, този случай е приоритетен. Няма спор.

Сакс се засегна от коментара на заместник-кмета: „Убийство на няколко човека…“ Но не можеше да отрече, че имат еднакви цели. Тя искаше да докара разследването „Крийли“ до край.

За втори път този ден тя каза:

— Ще се справя и с двете разследвания. Гарантирам ви, че няма да има проблем.

В ушите ѝ отново прозвуча скептичният глас на Райм: „Да се надяваме, Сакс…“

9.

13.57 ч.

Амелия Сакс взе Пуласки от дома на Райм, отвличане, което явно не се хареса на криминалиста, макар че в момента новобранецът не изглеждаше много зает.

— Колко вдига това чудо? — попита Пуласки и погали таблото на шевролета ѝ „Камаро Ес Ес“ от 1969 г.

— Качвала съм до триста.

— Уха!

— Харесваш ли коли?

— Повече си падам по мотори, да знаеш. В гимназията с брат се разкарвахме с два.

— Еднакви ли?

— Кои?

— Моторите.

— А, защото сме близнаци ли имаш предвид? Не, не сме правили такива неща. Да се обличаме еднакво и така нататък. Мама ни караше, но ние упорствахме. Сега ни се присмива, разбира се — заради униформите. Както и да е, карахме мотори. Не сме имали възможност да отидем в магазина и да си купим, каквото ни харесва, разбира се, две еднакви хонди 850 или нещо подобно. Вземахме каквото намерим от втора и трета ръка. — Рей се усмихна лукаво. — Една нощ, когато Тони спеше, се промъкнах в гаража и размених двигателите. Така и не се усети.

— Още ли караш мотор?

— Бог те кара да избираш: деца или мотоциклет. Няколко дни, след като Джени роди, един късметлия от Куинс се сдоби с много хубав „Мото Гуци“ на добра цена. — Пак се усмихна. — С много специален двигател.

Сакс се разсмя. След това му обясни какво трябва да правят. Искаше да провери няколко следи: втората барманка в „Сейнт Джеймс“, Гърт, скоро щеше да се появи на работа и Сакс искаше да поговори с нея. Искаше също така да разпита партньора на Крийли, Джордан Келър, който скоро щеше да се върне у дома си от командировка в Питсбърг.

Но преди това имаше още една задача:

— Какво мислиш за работата под прикритие?

— Ами, мисля, че ще се справя.

— Неколцина от момчетата в бара ме загледаха, затова сега трябва да отидеш ти. Няма да носиш микрофони или други такива. В случая ни трябва само информация, не доказателства.

— Какво да правя?

— Погледни в куфарчето ми. На задната седалка.

Тя бързо смени скоростите, рязко зави и отново изправи волана на мощната кола. Пуласки вдигна куфарчето ѝ от пода.

— Взех го.

— Виж формулярите най-отгоре.

Той кимна и ги извади. Заглавието бе „Контрол на опасни веществени доказателства“. Имаше приложен циркуляр, описващ нова процедура за периодични проверки на опасни предмети, иззети като веществени доказателства — оръжия, химикали — за да се контролира правилното им съхранение.

— Не бях чувал за такова нещо.

— Защото аз го измислих.

— Ясно.

Тя обясни, че целта е да му даде повод да проникне в участък 118 и да сравни ведомостите за съхраняващи се там веществени доказателства със самите доказателства.

— Ще им кажеш, че проверяваш как се съхраняват веществените доказателства, но искам от теб да прегледаш картотеката за иззети наркотици през последната година. Запиши имената на престъпниците, датите, количествата и данните за извършените арести. Ще сравним данните с документацията на прокуратурата по същите случаи.

Пуласки кимна:

— Така ще разберем дали има изчезнали наркотици между датата на картотекиране и влизането в съда… Добра идея.

— Да се надяваме. Може никога да не узнаем кой ги е взел, но за начало е добре. Хайде, отивай да си поиграеш на шпионин.

Тя спря на няколко пресечки от участък 118, сред мизерни постройки в Ийст Вилидж. Сакс го погледна пак:

— Спокоен ли си?

— Никога не съм правил такова нещо, но ще се пробвам.

Той се подвоуми, погледна формуляра, пое си дълбоко въздух и слезе.

След като Пуласки тръгна, Сакс се обади в отдел „Тежки престъпления“ и във ФБР и Бюрото по наркотиците, за да провери дали в участък 118 има преждевременно прекъснати разследвания за наркотици при съмнителни обстоятелства. Никой не беше чувал нищо такова, но статистиката показваше, че въпреки блестящото им представяне на другите фронтове, местните полицаи водят твърде малко разследвания на организираната престъпност. Това означаваше, че детективите вероятно защитаваха местните банди. От ФБР ѝ казаха, че една традиционна мафиотска групировка напоследък се опитва да се установи в Ийст Вилидж, след като в района вече се извършва активна строителна дейност и има добри възможности за рекет на строителните и ремонтните фирми.

Сакс телефонира на един приятел, началник на отряд за борба с организираната престъпност в централен Манхатън. Той ѝ съобщи, че в Ийст Вилидж има две главни банди, които владеели цялата търговия с хероин и кокаин и нямало да се поколебаят да убият свидетел, както и всеки, който се опитва да ги лъже или не си плаща навреме.

Представянето на убийство като самоубийство обаче не било в техен стил. По-скоро щели да му пръснат набързо главата на улицата и да отидат в някой бар да се почерпят.

Не след дълго Пуласки се върна с типичните за него обемни записки. „Този момък записва всичко…“ — помисли си Сакс.

— Как мина?

Пуласки трудно сдържа самодоволството си:

— Ами, добре, струва ми се.

— Откри ли нещо интересно?

Той сви рамене:

— Сержантът на пропуска се опита да ме спре, но аз го погледнах ей така… „Какъв си ти, че да ме спираш, бе?

Искаш ли да се обадя на началството да има кажа, че не могат да получат необходимите данни заради теб?“ Той веднага омекна. Изненадващо.

— Браво.

Сакс чукна юмрука си в неговия. Личеше си колко е доволен младият полицай от представянето си.

Потеглиха и излязоха от Ийст Вилидж. Когато сметна, че са се отдалечили достатъчно от участъка, Сакс спря встрани от пътя и започна да сравнява двете колони с цифри.

След десет минути вече имаха резултат. Ведомостта на участъка и данните на прокуратурата почти съвпадаха. За една година бяха изчезнали само около двеста грама хероин и около 100 кокаин.

— Документите не изглеждаха подправени — отбеляза Пуласки. — Реших, че е хубаво да потърся и такива следи.

— Добре си се сетил. Не бях помислила за това.

Значи един от мотивите — че клиентите на „Сейнт Джеймс“ и Крийли са продавали наркотици, откраднати от хранилището за веществени доказателства на участък 118 — отпадаше. Липсващото количество беше незначително. Можеше да се е разсипало при невнимателно боравене с иззетия наркотик или грешки при записа.

Все пак това не изключваше възможността да има незаконно отклоняване на иззета дрога, ако това ставаше още преди картотекирането. А може би самият Крийли е бил доставчик.

Първата задача под прикритие на Пуласки отговори на един въпрос, но много други оставаха.

— Добре, Рей, да даваме по плана. Кажи сега кого си избираш — барманката или бизнесмена?

— Няма значение. Ако искаш, да хвърляме монета.

* * *

— Часовникаря вероятно е закупил часовниците от „Халърстейн Таймпийсиз“ — обяви Мел Купър пред Райм и Селито, след като затвори телефона. — В района Флатайрън.

Преди Сакс да го отмъкне, Пуласки бе научил от управителя на фирмата производител на кой дистрибутор са били изпратени часовниците със съответните номера. Началникът на дистрибуторската фирма току-що се беше обадил.

Купър обясни, че дистрибуторът не водел отчет на серийните номера и нямало начин да се разбере дали са били продадени в Ню Йорк, или другаде. Складът им се намирал южно от центъра, в квартал, наречен на едно старо триъгълно здание на Пето авеню и 23-та улица, което приличало на старовремска ютия[1].

— Проверете склада — нареди Райм.

Купър потърси в Интернет. „Халърстейн“ нямаше собствен уебсайт, но фигурираше в списък на фирми, предлагащи стари часовници. От години бе на този пазар. Собственикът беше някой си Виктор Халърстейн. Провериха го и се установи, че няма досие. Селито се обади и без да се представя, само се осведоми дали складът е отворен. Престори се, че е ходил и преди, и попита дали говори със самия Халърстейн. Човекът от другата страна на линията отговори, че да. Селито му поблагодари и затвори.

— Ще отида да го разпитам — обяви дебелият детектив и навлече палтото си.

Винаги е по-добре да изненадаш свидетеля. Ако го предупредиш по телефона, му даваш възможност да измисли лъжи, независимо дали има нещо да крие.

— Чакай, Лон — спря го Райм.

Детективът го погледна.

— Ами ако не е продал часовника на Часовникаря?

Селито кимна:

— Да, помислих и за това. Какво да правим, ако той е Часовникаря? Не ми изглежда много вероятно. Този престъпник е достатъчно хитър, за да заличава следите си. Все пак имам план. Не се притеснявай.

* * *

Под звуците на ирландски цигулки Кейтрин Данс разсеяно оглеждаше улиците на долен Манхатън през прозореца на таксито. Коледните украси, цветни лампички и фигурки от евтин картон.

Влюбени. Ръка за ръка, ръкавица в ръкавица. Тръгнали да пазаруват. Или пък на почивка.

Замисли се за Бил. Дали щеше да му хареса тук?

Странно какви дреболии си спомня човек. Дори след две години и половина.

„Госпожа Данс, детектив Кейтрин Данс? Обажда се сержант Уилкинс. Калифорнийска пътна полиция.“ — бяха я осведомили.

Защо ще ѝ се обаждат от пътната полиция?

Кейтрин никога не се беше справяла добре в кухнята. Тогава беше започнала да приготвя вечеря за децата, тананикаше си песен на Роберта Флак и се опитваше да разбере как се борави с един уред. Искаше да направи крем супа от грах.

„Имам лоша вест, госпожо Данс. Чувате ли? За съпруга ви.“

С телефонна слушалка в едната ръка и готварска книга в другата, Кейтрин бе застинала неподвижно, втренчена в страницата. Още си спомняше илюстрацията, макар че я беше видяла само тогава. Дори помнеше надписа отдолу: „Плътна, вкусна супа, която можете да забъркате за нула време. И много хранителна.“

Помнеше рецептата наизуст.

Две години и половина не бяха много време; цял живот можеш да скърбиш. Знаеше го, защото наблюдаваше близките на жертвите, чиито убийства разследваше. Знаеше, че преди да преживее загубата, могат да минат години — поне така твърдеше психоложката ѝ. Но дали беше така? Една рана никога не заздравява напълно, все пак остава белег, нали? Просто с времето болката се притъпява. Но животът никога не е същият.

Данс се усмихна разсеяно, когато забеляза, че е свила краката и скръстила ръцете си. Един специалист по кинесика много добре знае, какво означават тези жестове.

Миризливият шевролет хвърчеше по улиците, които ѝ изглеждаха все еднакви — тъмни сгради, в сиво и мрачно кафяво, осветени от неонови реклами: „Банкомат“, „Кафене“, „Пирони по 9,95$“. Толкова различно изглеждаше от полуостров Монтерей, изпъстрен с борови, дъбови и евкалиптови горички, с пясъчни ивици, където тук-там стърчат кактуси.

Напредваха бавно. Градчето, където тя живееше, Пасифик Гроув, бе във викториански тил и се намираше на около 200 километра от Сан Франциско. Населен с около 30 000 жители, разположен между шикозния Кармел и работническия Монтерей и известен от Стайнбековия роман „Канъри Роу“, Пасифик Гроув можеше да се пресече от край до край за времето, за което таксито изминаваше разстоянието между осем пресечки.

Все пак Кейтрин обичаше жизнеността на Ню Йорк. И майката в нея се питаше как ли биха се почувствали тук децата ѝ.

Маги щеше да се прехласне. Данс бе сигурна в това. Представи си как десетгодишната ѝ дъщеричка седи насред „Таймс Скуеър“, как върти главата си на всички посоки, от което косата ѝ се развява, как възхитено разглежда рекламни табла, минувачи, амбулантни търговци, коли, киното на „Бродуей“.

Ами Уес? Той беше различен. Дванайсетгодишен, тежко бе приел смъртта на баща си. Постепенно обаче възвърна жизнерадостността и самоувереността си. Най-накрая — само преди няколко месеца — Данс се почувства спокойна да го остави при баба му и дядо му, за да отиде в Мексико за случая с екстрадирането на похитителя, първото ѝ задгранично пътуване след смъртта на Бил. Уес се справяше добре дори когато тя замина за семинара в Ню Йорк, за който колегите ѝ от местната полиция я канеха от година.

Слабичкото, хубаво момче с къдрава коса и зелени очи като майка си все още бе мрачно и разсеяно. И вечно намусено.

Типично поведение, бе обяснила психоложката.

Със задружни усилия бяха успели да отслабят този скрит гняв. Кейтрин обаче смяташе, че на Уес му трябва още малко време, преди да бъде съвсем готов за хаоса в Ню Йорк. Макар че това можеше да е и стъпка напред. Когато се прибере у дома, тя щеше да го попита дали иска да дойде тук. Данс не споделяше схващането на родителите си, че човек разбира мислите на децата си само с магия. Можеше просто да ги попиташ.

Да, така реши Данс — ако Уес се чувства добре, да го доведе догодина, точно преди Коледа. За израсналата в Бостън Кейтрин единственият недостатък на Калифорния бе това, че нямаше сезони. Климатът беше прекрасен — но през зимната ваканция човек започваше да си мечтае за малко пощипване на студа по носа, за снежна виелица, пламтящи цепеници в камината и заскрежени прозорци, докато слуша коледни песнички.

Тази година щяха да си останат вкъщи за празниците. Така бе най-добре за всички. Догодина по същото време обаче тя щеше да доведе децата в Ню Йорк.

Мелодичният звън на телефона прекъсна мислите ѝ. Мелодията често се сменяше — шега на децата (правило номер едно — никога не изключвай звъненето на мобилния телефон на полицай).

Тя погледна името на дисплея.

Хъм. Интересно. Да или не?

Кейтрин Данс се засмя и натисна зеленото копче на телефона.

10.

14.45 ч.

Докато шофираше, дебелият детектив се въртеше на седалката, поглаждаше корема си, подръпваше яката си.

Кейтрин Данс четеше езика на жестовете на Лон Селите, докато той караше цивилната „Краун Виктория“ (същата като служебната ѝ кола в Калифорния) по улиците на Ню Йорк с включени сигнални светлини, но без сирена.

Обаждането, което бе приела в таксито, беше от него. Той я помоли пак да им помогне в разследването. „Знам, че гониш самолет, знам, че искаш да се прибереш у дома, но…“

Обясни ѝ, че са открили вероятния източник, от който са взети часовниците, оставени на местопрестъпленията, и искал тя да разпита дистрибутора. Имаше малка вероятност той да е самият Часовникар и Селито се интересуваше от нейното мнение за това.

Данс се подвоуми само за момент, преди да се съгласи. Тайно бе съжалила, че трябва да си тръгне от къщата на Линкълн Райм. Кейтрин Данс не обичаше да оставя неизяснен случай, дори разследването да не беше нейно. Затова накара шофьора на таксито да обърне и да я върне при Райм, където я чакаше Селито.

Сега в колата на детектива Данс попита:

— Идеята да ми се обадите беше твоя, нали?

— Как така реши?

— Със сигурност не е била на Райм. Той ми няма голямо доверие.

Кратката пауза, преди Селито да ѝ отговори, беше красноречиво доказателство.

— Добре се справи със свидетеля — отбеляза Селито.

Данс се усмихна:

— Знам.

— Проблемът с Линкълн е това, че не иска да приема нищо лично.

— Аз също не го приемам лично. Той просто все още ми няма доверие.

— Обича твърдите доказателства — отбеляза Селито след кратко мълчание.

— Всеки си има хоби.

Детективът се засмя. Натисна копчето на сирената и мина с пълна скорост на червено.

Данс го гледаше през цялото време, наблюдаваше очите му, вслушваше се в гласа му, гледаше ръцете му. Преценката ѝ беше: „Той е твърдо решен да хване Часовникаря, а другите разследвания, които вероятно чакат на бюрото му, сигурно са маловажни.“ Както бе забелязала на лекцията предишния ден, той беше упорит и обигран, готов да отдели време колкото е необходимо, за да разбере някоя задача или метод на разпит, никога не губеше търпение.

Беше нервен, но много различен в това отношение от Амелия Сакс, която имаше склонност да се самонаранява. Мърмореше по навик, но по принцип беше човек, доволен от живота.

Данс извършваше анализите си неволно. Случаен жест, поглед, изпусната реплика се подреждаха в главата ѝ като парченца от този чудат пъзел, наречен човешки характер. Можеше да се абстрахира от тази си склонност — не е приятно да си седнал на чашка и да анализираш приятелите си (не само за теб, а и за тях) — но понякога мислите ѝ сами течаха в тази насока, по навик.

„Действа ми като наркотик…“ — мислеше си тя.

— Семейна ли си? — попита Селито.

— Имам две деца.

— Какво работи съпругът ти?

— Вдовица съм.

Понеже работата ѝ бе да изучава различните ефекти на гласа, Данс винаги казваше тези думи небрежно, но сериозно, с тон, показващ, че не иска да говори повече на тази тема. Ако събеседникът ѝ беше жена, най-често я стискаше съчувствено за ръката и прошепваше нещо утешително. Селито реагира както повече представители на своя пол — измърмори смутено, но искрено едно „Съжалявам“ и смени темата. Заговори за последните улики, които са открили по случая, но не носели никаква полза. Говореше забавно и малко недодялано.

„Ох, Бил… Знаеш ли какво? Мисля си, че щеше да харесаш този човек“ — каза си Данс. За себе си беше сигурна.

Той ѝ разказа за склада на едро, откъдето вероятно бяха взети часовниците.

— Не мисля, че той е извършителят. Не се връзва, защото нашият човек е хитър. Не би допуснал грешката да вземе часовниците от собствения си склад. Но кой знае?

— Имай предвид, че не съм въоръжена — предупреди Данс.

Законите за носене на служебно оръжие, когато не си в своя район, са много строги и на повечето полицаи е забранено да излизат въоръжени от щата си. Не че имаше значение в момента. Данс не беше използвала пистолета си освен на стрелбището и се надяваше да може да каже същото и когато се пенсионира.

— Ще те пазя — увери я Селито.

„Халърстейн Таймпийсиз“ бе самотна постройка по средата на карето между четири улици, заобиколена от други магазини на едро и складове. Кейтрин внимателно огледа мястото, фасадата на сградата бе мръсна и боята се белеше, но часовниците зад защитената с решетка витрина бяха лъскави и грижливо подредени.

Докато вървяха към вратата, Данс уточни:

— Ако нямаш нищо против, детективе, ти ще се легитимираш и ще ме представиш, след което ще оставиш аз да движа нещата. Разбрахме ли се?

На собствена територия някои полицаи трудно оставят водещата роля в чужди ръце. Данс бе преценила, че Селито не е такъв (не страдаше от комплекс за малоценност), но все пак трябваше да попита.

— Действай. Нали затова сме те повикали.

— Ще кажа някои неща, които могат да прозвучат малко странно, но това е част от метода ми. Ако заподозра, че може той да е извършителят, ще се наведа напред и ще преплета пръстите си. — С този жест щеше да изглежда по-уязвима и подсъзнателно да предразположи убиеца, намалявайки вероятността той да използва оръжие. — Ако сметна, че е безопасен, ще сваля чантичката си от рамото и ще я оставя на щанда.

— Ясно.

— Готови ли сме?

— След теб.

Данс натисна едно копче и от вътрешността на склада се чу звън. Помещението беше малко, пълно с всевъзможни часовници: високи часовници с махало, подобни на тях, но за маса, украсени със скулптури, лъскави съвременни часовници и стотина други по-малки и по-големи, също 50-60 изящни ръчни и джобни часовници.

Отидоха в дъното на магазина, където плешив мъж около седемдесетте ги гледаше предпазливо иззад щанда. Пред него бяха подредени частите на разглобен часовников механизъм.

— Добър ден — поздрави Селито.

Старецът кимна:

— Здравейте.

— Аз съм детектив Селито от полицейското управление, а това е агент Данс. — Селито показа документите си.

— Вие ли сте Питър Халърстейн?

— Аз съм.

Часовникарят свали лупата от окото си и погледна служебната карта на Селито. Усмихна се, но очите му останаха сериозни, ръкува се с полицаите.

— Вие ли сте собственикът? — попита Данс.

— Да, собственик. Също така главен готвач и мияч на чиниите. Имам този магазин от десет години. Не съм мърдал оттук. Почти единайсет.

Излишна информация. Това често е признак, че разпитваният крие нещо. Но можеше да е само защото човекът се чувства неловко в присъствието на двамата полицаи. Основните правила в кинесиката гласяха, че само един изолиран жест или мимика не означава почти нищо. Не можеш да анализираш реакциите самостоятелно, а само групово — например скръстването на ръцете винаги се тълкува в комбинация с движението на очите и пръстите на разпитвания, тона му и избора му на думи.

За да направиш недвусмислени изводи, реакциите трябва да съвпадат с едни и същи стимули.

„В кинесичния анализ — обичаше да казва Кейтрин Данс — не гоним отделни точки, а окончателна победа в мача.“

— С какво мога да ви помогна? Полиция, а? Пак ли са ограбили някого в квартала?

Селито погледна Данс, която не обърна внимание на въпроса, а се засмя и се огледа.

— Не съм виждала толкова много часовници на едно място.

— Търгувам с тях от доста време.

— Всички ли са за продан?

— Всеки за съответната цена. — Търговецът се усмихна.

— Е, има някои, които никога не бих продал. Но повечето са за това. Все пак това е магазин, нали?

— Този е много красив.

Продавачът погледна какво сочи Данс — часовник в стил „Ар Нуво“ с обикновен циферблат.

— „Сет Томас“ от хиляда деветстотин и пета. Стилна изработка, надежден.

— Скъп ли е?

— Триста долара. Само позлатен, има масово производство. Чакайте да видите какво значи скъпо. — Той посочи един керамичен в розово, синьо и лилаво, с цветчета; на Данс ѝ се стори твърде натруфен. — Струва пет пъти повече.

— Аха.

— Разбирам реакцията ви, но в света на колекционерите нещо, което ще се стори безвкусно на един, за друг е истинско произведение на изкуството.

Халърстейн се усмихна. Все още се държеше предпазливо и изглеждаше обезпокоен, но започваше да се отпуска.

Данс се намръщи:

— Какво ли става по пладне? Сигурно си слагате тапи за уши.

Часовникарят се засмя:

— При повечето можеш да изключиш звъненето. Кукувичките са тези, които ме влудяват. Така да се каже.

Данс зададе още няколко въпроса за търговията, събирайки цяла библиотека от жестове, погледи, тонове на гласа и думи — първоначалната представа за характера му.

Най-сетне, все така спокойно, попита:

— Господине, интересува ме дали някой наскоро е купувал няколко бройки от ето този часовник.

Показа му снимка на един от часовниците на „Арнолд Продъктс“, оставени на местопрестъплението. Наблюдаваше го внимателно, докато той гледаше снимката, изражението му остана неутрално. Стори ѝ се, че твърде дълго разглежда часовника, което означаваше, че се колебае за нещо.

— Нямам спомени. Продал съм много часовници, повярвайте ми.

Слаба памет — признак за стресовото състояние на отричане при човек, който лъже, също като при Ари Коб по-рано. Той отново внимателно огледа снимката, сякаш се стараеше да помогне, но съвсем леко се обърна с рамо към нея, сведе очи и тонът му се повиши едва доловимо.

— Не, струва ми се. Съжалявам, не мога да ви помогна.

Тя веднага улови лъжата; пролича по внезапната промяна на реакцията му — в случая непроницаемото изражение бе отклонение от характерната за лицето му изразителност, когато казваше истината. Но дали лъжеше, защото просто не искаше да се замесва, защото продаваше часовници на човек, за когото знаеше, че е престъпник, или защото самият той бе извършил убийствата.

Дали да събере ръцете в скута си, или да остави чантичката си на пода?

При определянето на личностния тип Данс бе преценила предишния свидетел, Ари Коб, като екстроверт; Халърстейн, напротив, беше интроверт, ръководеше се от интуицията и емоции, когато вземаше решения. Тя си направи този извод за търговеца от ясно личащата му страст към часовниците и факта, че бизнесът му бе само умерено печеливш — предпочиташе лично да продава предметите, които харесва, вместо да отвори верига от магазини, носеща по-големи печалби.

За да накара интроверт да говори истината, трябваше да постигне емоционална връзка с него, да го предразположи. Агресивният подход като при Коб щеше да го накара да се затвори в себе си.

Данс поклати глава:

— Вие бяхте последната ни надежда.

Въздъхна, хвърли кратък поглед на Селито, който, слава Богу, добре играеше ролята на разочаровано ченге, поклати глава и се намръщи.

— Надежда за какво? — поинтересува се Халърстейн.

— Човекът, който е купил тези часовници, е извършил тежко престъпление. Това е единствената следа, която може да ни заведе при него.

Загрижеността, която се изписа на лицето на Халърстейн, изглеждаше искрена, но Кейтрин Данс бе срещала доста добри актьори. Тя взе снимката, сгъна я и я прибра в чантичката си.

— Тези часовници бяха намерени до жертвите.

Очите му застинаха за момент. Реакцията му издаваше изненада, но дали беше искрена?

— Жертви ли?

— Снощи бяха убити двама души. Часовниците са били оставени като един вид послание. Още не знаем със сигурност. — Данс се намръщи. — Объркана история. Ако аз исках да убия някого и да оставя някакъв предмет, нямаше да го сложа на десет метра от жертвата. Щях да го оставя много по-близо. Озадачени сме.

Данс внимателно наблюдаваше реакцията му. Халърстейн реагира на лъжата ѝ като човек, който не е запознат с истинското положение на нещата — поклати съчувствено глава, но нищо повече. Ако беше убиецът, сигурно щеше да издаде (най-вероятно с очите си), че твърдението ѝ не съвпада с онова, което той знае. Щеше да си помисли: „Ама аз ги оставих до жертвата. Кой ги е преместил?“ Това щеше да е придружено със специфични мимики и жестове. Ако е добър артист, може би щеше да прикрие реакцията си, но повечето хора не могат. Данс следеше търговеца много внимателно и реши, че е преминал теста. Убеди се, че не е бил на местопрестъплението.

Тя остави чантичката си на щанда.

Лон Селито отмести ръката си от десния хълбок, където я бе държал през цялото време.

С това обаче трудното тепърва започваше. Бяха установили, че часовникарят не е убиецът, но защо лъжеше, че не знае нищо за часовниците? Явно му бе известно нещо. Данс трябваше да му го изкопчи.

Господин Халърстейн, жертвите на снощните убийства са умрели от мъчителна смърт.

— Чакайте, става дума за случая, дето го показваха по телевизията. Единият е бил смачкан от нещо. А пък другият бил хвърлен в реката. Казаха по новините.

— Да, това е.

— И… този часовник е бил там?

За малко да каже „моя“ часовник.

„Внимавай“ — каза си тя.

Данс кимна:

— Мислим, че ще нападне и други хора. И както вече казах, вие бяхте последната ни надежда. Ако трябва да търсим други търговци на часовници, ще загубим седмици.

По лицето на Халърстейн се изписа тревога.

Безпокойството лесно се забелязва по мимиките, но то може да се дължи на различни емоции — съчувствие, мъка, разочарование, тъга, смущение — и само методите на кинесиката могат да разкрият източника, ако разпитваният не даде доброволно информация.

Кейтрин Данс наблюдаваше очите на стареца, пръстите му върху часовниковия механизъм на щанда, езика му, докосващ леко ъгълчето на устните. Изведнъж разбра: Халърстейн се чувстваше притиснат.

Боеше се — за живота си.

Ясно.

— Господин Халърстейн, ако си спомните нещо, което може да ни помогне, ще гарантираме безопасността ви.

Данс погледна Селито, който кимна:

— О, да. Ще поставим охрана пред склада, ако трябва.

Часовникарят нервно се заигра с една малка отвертка.

Данс отново извади снимката от чантичката си.

— Бихте ли погледнали пак? Помъчете се да си спомните нещо.

Не се налагаше да поглежда. Халърстейн леко се прегърби, сви раменете си, наведе глава. Това бе състоянието на примирение.

— Съжалявам. Излъгах.

Такава реакция рядко се наблюдава. Данс му даде възможност да се оправдае, че първия път е погледнал снимката твърде бегло или е бил разсеян. Той обаче не си направи труд да прикрие лъжата си. Направо си призна.

— Веднага познах часовника. Просто… той заплаши, че ако кажа на някого, ще се върне и ще ме пребие, ще унищожи всичките ми часовници… цялата ми колекция… Но не знаех нищо за убийствата. Кълна се. Мислех, че просто е откачен.

Устните му затрепериха. Той постави ръка върху кутията на часовника, над който работеше. Жестът означаваше, че просто търси утеха.

Данс установи и друго. Специалистът по кинесика трябва да прецени дали отговорите на разпитвания са в съгласие с въпросите, които са му били зададени, и информацията, която е научил. Наистина, Халърстейн бе потресен от убийствата, страхуваше се за себе си и колекцията си, но реакцията му бе твърде силна за информацията, която му бяха дали.

Данс тъкмо се канеше да продължи с въпросите, за да установи на какво се дължи тревогата му, когато той сам разкри причината.

— Казвате, че оставя часовниците близо до местата, където убива жертвите си, така ли?

Селито кимна.

— Защото трябва да ви кажа… — гласът му премина в шепот — … че не купи само два часовника. Купи десет.

11.

15.30 ч.

— Колко? — попита Райм и поклати глава, когато Селито повтори числото. — Планирал е да убие десет души?

— Така изглежда.

Кейтрин Данс и Селито показаха на криминалиста фоторобота, който бяха направили на Часовникаря по описанието, дадено от Халърстейн. Сега тези рисунки на предполагаемия престъпник, както си го спомнят свидетелите, се правеха компютърно, не със старите методи. Извършителят беше бял мъж около петдесетте с кръгло лице, двойна брадичка, дебел нос и необикновено сини очи. Търговецът бе добавил, че убиецът бил висок малко над метър и осемдесет. Бил слаб, с черна, средно дълга коса. Нямал украшения. Халърстейн каза, че носел черни дрехи, но не си спомняше точно какви.

Данс разказа какво са научили от свидетеля. Някакъв човек се обадил в магазина преди около седмица. Интересувал се от определен вид часовници, не конкретна марка, но да бъдели компактни, да показвали фазите на луната и да тиктакали силно.

— Това било най-важното — обясни тя. — Фазите на луната и тиктакането.

Вероятно за да могат жертвите да чуват тиктакането до последната секунди, преди да умрат.

Търговецът поръчал десет часовника. Когато пристигнали, клиентът дошъл и платил в брой. Не казал името си, откъде е и защо са му часовниците, но разбирал доста от този занаят. Разговаряли за часовници с колекционерска стойност, кой наскоро е купил ценни парчета на търг и какви изложения на часовници има в града. Часовникаря не позволил на Халърстейн да му помогне да занесе покупката до колата си. Пренесъл ги на няколко курса. След това пак се върнал.

— Изглеждал, сякаш се е преобразил — обясни Данс. — Като Джекил и Хайд. Сякаш нещо се било превъртяло в главата му.

Тя описа как престъпникът се навел над Халърстейн и го заплашил, че ако каже на някого, ще се върне, ще унищожи всичко в магазина и ще счупи пръстите му. Търговецът се ужасил.

По отношение на уликите — в магазина бяха намерили твърде малко. Халърстейн не търгуваше много с пари в брой, затова повечето банкноти от деветстотинте долара, които му оставил Часовникаря, бяха още в касата, Селито ги беше иззел като веществено доказателство, но търговецът уточни:

— Едва ли ще ви помогнат, ако търсите отпечатъци. Онзи тип беше с ръкавици.

Купър прегледа банкнотите за отпечатъци и намери само от търговеца, които Селито бе снел за контрола. Серийните номера не бяха регистрирани никъде. Потърсиха микроследи, но събраха само малко прах без особени характеристики.

Опитаха се да установят кога точно Часовникаря е телефонирал в магазина и потърсиха в паметта на апарата. Взеха вероятните номера, но се оказа, че са все от обществени автомати в долен Манхатън.

От нравствения отдел се обадиха да съобщят, че не са открили никаква Тифани, проститутката, която е била с Коб по времето на убийството. Детективът обеща, че ще продължат търсенето, но заради убийството повечето момичета бяха напуснали квартала.

Имаха нужда от още улики…

Райм се загледа към таблицата на бялата дъска.

„Пръст с рибен белтък.“

Отново погледна снимките от местопрестъплението.

— Том!

Какво? — провикна се болногледачът от коридора.

— Ела бързо.

Младежът се показа на вратата.

— Какво има?

— Легни на пода.

— Защо?

— Лягай. Мел, завлечи го до онази маса.

— Помислих, че нещо не е наред.

— Така е. Хайде, лягай на пода. Веднага! Болногледачът го погледна озадачено:

— Сигурно се шегуваш.

— Бързо! Лягай.

— Не и на този под.

— Казвал ли съм ти да идваш на работа с дънки? Ти настояваш да носиш тези безбожно скъпи панталони. Сложи си яке, онова от закачалката. По-бързичко.

Том въздъхна:

— Това ще ти струва големи разходи.

Облече си якето и легна на пода.

— Чакай, прибери това псе в кашона — изръмжа Райм. Джаксън бе изскочил навън, явно си мислеше, че е дошло време за игра. Купър го прибра в кашона и му остави кокал да се забавлява.

— Натуткахте ли се вече? Не, закопчай този цип, нали е зима.

— Зима е — отговори Купър, — ама не в стаята.

Том закопча якето до яката и се излегна по гръб.

— Мел, нацапай пръстите си с малко алуминиев прах и го завлечи в другия край на стаята.

Лаборантът не попита за целта на упражнението. Само натопи пръстите си в праха и застана до Том.

— Как да го влача?

— Точно това искам да разбера. — Райм присви очи. — Кой е най-ефикасният начин?

Накара Купър да издърпа яката на Том, да я преметне върху лицето му и да го влачи така.

Лаборантът свали очилата на болногледача и го хвана за яката.

— Съжалявам — измърмори.

— Знам, че изпълняваш заповеди.

Купър го завлече на три метра в другия край на стаята. Запъхтя се от напрягане. Селито гледаше спокойно, а Данс се опитваше да прикрие усмивката си.

— Достатъчно. Свали якето и ми го покажи.

Том седна и съблече дрехата.

— Сега мога ли да стана?

— Да, да, да.

Райм се втренчи в якето. Болногледачът се изправи и изтръска дрехите си.

— За какво беше това? — поинтересува се Селито.

Райм се намръщи:

— По дяволите, новобранецът беше прав, без дори да подозира.

— Пуласки ли?

— Да. Предположи, че следите от рибен протеин са от Часовникаря. Аз смятах, че са от жертвата. Но вижте якето. Колко съм бил глупав.

Пръстите на Купър бяха оставили следи от алуминиев прах за снемане на отпечатъци от вътрешната страна на якето, на същите места, на които бе намерена пръстта по тялото на Тиодор Адамс. Следите бяха оставени от Часовникаря, докато е влачил жертвата по улицата.

— Глупаво — повтори Райм. Прибързаните заключения го вбесяваха, особено неговите собствени. — Така, следваща стъпка. Искам да знам всичко, което може да се разбере за рибните белтъци.

Когато Купър се обърна към компютъра, Райм забеляза, че Кейтрин Данс поглежда часовника си.

— Да не закъсняваш за самолета? — поинтересува се Селито.

— Имам един час. Все пак ще ми е трудно. При тези мерки за сигурност и оживлението по улиците.

— Съжалявам — измърмори дебелият детектив.

— Ако съм помогнала за залавянето на този човек, значи си струва.

Селито извади мобилния си телефон.

— Ще извикам патрулна кола да те закара. Ще стигнеш до летището за половин час. Със светлини и сирена.

— Чудесно. Така ще хвана полета.

Без да отмества поглед от таблицата с уликите, Райм измърмори:

— Имам едно предложение.

Селито и Данс го погледнаха изненадано.

Той се обърна към калифорнийската полицайка:

— Какво ще кажеш да прекараш една нощ на наши разноски в прекрасния празничен Ню Йорк?

Тя вдигна вежди.

Сакс също.

Криминалистът добави:

— Ще те помоля да останеш още един ден.

Селито се изсмя:

— Линк, не мога да повярвам. Винаги си твърдял, че свидетелите са безполезни. Да не си променяш методите?

Райм се намръщи:

— Не, Лон. Противник съм на начина, по който хората се отнасят към свидетелите — предчувствия, интуиция и такива глупости. Това е по-зле от индуктивното мислене… Напълно безсмислено. Кейтрин обаче използва методи, основаващи се на последователни и наблюдаеми реакции и прави от тях подлежащи на проверка изводи. Е, не е като пръстовите отпечатъци или изследванията на кръвта за наркотици, но пак е… — замълча, търсейки подходящите думи — … полезна.

Том се засмя:

— Това е най-големият комплимент, който можеш да получиш. „Полезна“.

— Няма нужда да тълкуваш думите ми, Том — сопна се Райм. Обърна се към Данс. — Е? Какво ще кажеш?

Кейтрин се загледа към дъската в другия край на стаята и Райм забеляза, че не чете коментарите за уликите, а се взира в снимките. Най-вече в снимката на Тери Адамс, втренчен към небето с безжизнени очи.

— Оставам.

* * *

Винсънт бавно изкачи стълбите на музея „Метрополитан“ на Пето авеню; когато стигна до края, вече се задъхваше. Ръцете му бяха много яки — полезно качество при „гукането“ с жените — но нямаше никаква издръжливост.

След като се отби покрай цветарското ателие, бе отишъл да обядва (винаги по три яденета на ден — това беше правилото му) и после дойде тук с метрото. Сега командваше Умния Винсънт, който най-рядко вземаше думата. Изкушението бе огромно, но последствията, ако разочарова приятеля си, щяха да са още по-сериозни. Освен това не смяташе, че е разумно да ядосва човек, чийто основен съвет за справяне в трудни ситуации е „прережѝ очите“.

Купи си билет и влезе в музея. Забеляза една жена, която приличаше на сестра му. Беше ѝ писал миналата седмица, за да я покани да дойде в Ню Йорк, но още нямаше отговор. Искаше да ѝ покаже забележителностите. Дали обаче щеше да има възможност, докато с Дънкан работеха? Все пак се надяваше, че ще му гостува скоро. Винсънт бе убеден, че по-честото общуване с нея ще промени живота му. Щеше да му даде стабилност, която да намали глада, или поне така се надяваше. Нямаше толкова често да изпитва нужда от гукане.

„Всъщност нямам нищо против малко да променя живота си, доктор Дженкинс. Не мислите ли?“

Сестра му можеше да дойде за Нова година.

Винсънт тръгна из залите на музея. Знаеше къде ще открие Дънкан — в отдела за големи гостуващи експозиции, например „Съкровищата на Нил“ или „Знаменити накити от Британската империя“. Сега в тези зали на първия етаж бяха изложени древногръцки предмети. Експозицията се казваше „Измерване на времето в древността.“

Дънкан бе идвал вече няколко пъти. Експозицията го привличаше както порнографските представления привличаха Винсънт. Обикновено замислен и равнодушен, убиецът грейваше от вълнение, когато застанеше пред тези експонати. Винсънт се радваше, че приятелят му все пак изпитва удоволствие от нещо.

Дънкан гледаше някакви стари грънци, означени като „тамянови часовници“. Винсънт се приближи.

— Какво откри? — попита убиецът, без да го погледне.

Виждаше отражението на Винсънт в стъклото на витрината. Такъв си беше, винаги гледаше навсякъде, винаги виждаше всичко.

— През цялото време беше сама в ателието. Никой не се появи. Преди около половин час отиде в магазинчето на „Бродуей“ и там се срещна със снабдителя. Излязоха. Обадих се и попитах за нея…

— От…

— Автомат, разбира се.

Старателен…

— Казаха ми, че отишла на кафе. Щяла да се прибере след около час, но нямало да е в магазина. Значи вероятно ще е в ателието.

Дънкан кимна:

— Добре.

— Ами ти какво откри?

— Кеят беше ограден, но нямаше никой. Полицейските катери още обикалят Хъдсън, значи вероятно не са открили трупа. На „Седар“ всичко е наред, но доста сериозно са се заели с разследването. Имаше много ченгета. Двама командваха парада. Шефката е доста красива.

— Жена ли, сериозно?

Гладния Винсънт наостри уши. Никога не му беше хрумвало да си гука с полицайка. Идеята изведнъж му хареса.

Много.

— Млада е, около трийсетте. Червенокоса. Обичаш ли червенокоси?

Винсънт никога нямаше да забрави червената коса на Сали Ан, как се беше разпиляла по мръсното, смърдящо одеяло, когато той я притисна с тялото си.

Гладът му се възбуди. Потекоха му лиги. Винсънт бързо налапа едно шоколадче. Почуди се какво цели Дънкан с тези приказки за червената коса и хубавата полицайка, но убиецът не каза нищо повече. Пристъпи към друг шкаф, в който бяха изложени стари часовници с махало.

— Знаеш ли на какво дължим точното измерване на времето?

Нова лекция, помисли си Умния Винсънт, който бе изместил Гладния Винсънт, заситен временно от шоколадчето.

— Не.

— На влаковете. Когато животът на хората бил ограничен само в едно населено място, всеки измервал деня, както си реши. Шест часа в Лондон можело да отговаря на шест и осемнайсет в Оксфорд. Какво значение имат няколко минути? Ако отиваш в Оксфорд на кон, какво толкова, ако времето малко се измести? При железницата обаче, ако влакът не тръгне в точно определен час от една гара, няма да пристигне навреме на друга и резултатът може да е неприятен.

— Да, логично.

Дънкан се отдалечи от витрината. Винсънт се надяваше, че ще тръгнат още сега, ще отидат в ателието и ще хванат Джоан, но Дънкан се приближи към друг шкаф с дебели стъкла. Беше ограден с велурено въже. До витрината стоеше едър пазач.

Дънкан се вгледа в единствения експонат зад стъклото — кутия от злато и сребро с квадратна лицева страна със страни около шейсет сантиметра и дебелина около двайсет. Отпред имаше десетина циферблата, щамповани със сфери, които напомняха планети, звезди и комети. Имаше също странни букви и символи, вероятно астрологични. Самата кутия също бе покрита с релефи и скъпоценни камъни.

— Какво е това?

— Това е механизмът от Делфи — обясни Дънкан. — От древна Гърция. На повече от хиляда и петстотин години е. Експозицията е на международно турне.

— За какво служи?

— За много неща. Виж тези циферблати. Те следят движението на слънцето, луната и планетите. — Дънкан погледна Винсънт. — Земята и другите планети са изобразени като сфери, въртящи се около Слънцето, което е била революционна, еретична идея по онова време — хиляда години преди Коперниковия модел на Слънчевата система. Удивително.

Винсънт имаше някакви спомени за Коперник от гимназията — макар че по-добре си спомняше една съученичка, Рита Джонсън. Особено ясен бе споменът за дебеличката брюнетка през една есенна вечер, просната по корем на ливадата до училище с брезентова торба на главата; как повтаряше с плахо гласче: „Не, моля те, недей“.

— Виж този циферблат — изкара го Дънкан от приятните спомени.

— Сребърния ли?

— Това е платина. Чиста платина.

— По-скъпа е от златото, нали?

— Циферблатът показва лунния календар — продължи Дънкан, сякаш не е чул въпроса. — Но той е много специален. Григорианският календар — този, който използваме — има 365 дни и месеци с различна дължина. Лунният календар е по-точен от григорианския — месеците винаги са с еднаква дължина. Те обаче не се съгласуват с движението на Слънцето. Например ако една година лунният месец започва на пети април, през следващата ще е на друга дата. Делфийският механизъм обаче показва луннослънчев календар, който е комбинация от двата. Не обичам григорианския и чистия лунен календар. — В гласа му прозвуча истинска страст. — Нищо не струват.

„Не ги обичал…“ — помисли си Винсънт.

— Лунно-слънчевият обаче е елегантен, хармоничен.

Дънкан кимна към Делфийския механизъм:

— Много хора се съмняват в автентичността му, защото учените не могат да направят изчисленията му без компютър. Не вярват, че толкова отдавна някой е успял да създаде нещо толкова сложно. Аз обаче съм убеден, че е автентичен.

— Много ли е скъп?

— Безценен е. — Дънкан замълча за миг, след което добави: — Има много слухове, че съдържа отговорите на загадките за живота и вселената.

— Мислиш ли?

Дънкан се втренчи замислено в блестящия метал.

— В известен смисъл е така. Дали има свръхестествени сили? Разбира се, че не. Но този механизъм изпълнява много важна функция — уеднаквява времето. Ние измерваме времето на конкретни интервали. Шейсет секунди в микровълновата. Десет минути до любимото ти предаване по телевизията. Един час с влак. Годишнини и рождени дни. Гледайки времето по този начин, забравяме, че то е река. Всичко е свързано. Механизмът не прави разлика между секунда и хилядолетие. И някак си успява да измери всички тези интервали с почти стопроцентова точност.

Той кимна към експоната.

— Пред нас е цялото минало и бъдеще. — Понижи глас. — Древните са смятали времето за отделна сила, всемогъщ бог. Механизмът олицетворява разбиранията им за това. Мисля, че ще е най-добре, ако всички гледахме на времето по този начин. Как една секунда сега може да се отрази на събития, които ще се случат след хиляди години. Може коренно да ги промени.

„Великата последователност на нещата…“

— Брей.

Въпреки тона си, Винсънт усети, че гласът му не издава същия ентусиазъм, с който говореше Дънкан.

Това обаче явно не подразни убиеца. Той погледна джобния си часовник. Засмя се, което бе голяма рядкост.

— Хайде, стига празни приказки. Да отидем при нашата цветарка.

* * *

Полицай Рей Пуласки живееше простичък живот: с жена си и децата, с родителите и брат си, тристайна къщичка в Куинс и малки удоволствия като пикници с приятели и семействата им (правеше специален сос за печено, негов специалитет), тичане за здраве, събиране на пари за детегледачката, за да могат със съпругата си да отидат малко на кино, работа в дворчето с размерите на голям килим.

Простичък живот. Затова Пуласки се чувстваше доста некомфортно на срещата с Джордан Келър, партньора на Бенджамин Крийли. След като жребият в колата на Сакс определи той да разпита бизнесмена, младият полицай си уговори среща с Келър, който току-що се беше върнал от командировка. (Самолетът му, буквално „му“, не кой да е самолет, тъкмо се беше приземил и шофьорът му го караше към града.)

Пуласки вече съжаляваше, че не си избра барманката. Винаги се чувстваше неловко сред богаташи.

Келър имаше кантора в долен Манхатън и искаше да отложи срещата с Пуласки. Сакс обаче настоя и бизнесменът се съгласи да го посрещне в кафенето на приземния етаж на сградата, в която работеше.

Новобранецът влезе в централното фоайе на „Пен Енерджи Трансфър“, впечатляващ салон с огромни прозорци и мраморни статуи. На стената имаше големи снимки на тръбопроводите на фирмата в различни цветове. Изглеждаха по-скоро като художествено произведение, отколкото като заводска апаратура. На Пуласки му харесаха.

В кафенето Келър забеляза униформата и му помаха. Пуласки си взе кафе и двамата се ръкуваха. Келър бе едър мъж с коса, заресана върху голото му теме. Носеше тъмносиня, безупречно изгладена риза. Яката и маншетите бяха бели, имаше лъскави златни ръкавели.

— Благодаря, че се съгласихте, да се срещнем тук — каза бизнесменът. — Опасявам се какво ще си помислят клиентите, ако видят полицай в кантората ни.

— С какво се занимавате?

— Със счетоводство. Напрегната професия. — Келър отпи глътка кафе, кръстоса краката си и добави тихо: — Това, което се случи с Бен, е ужасно. Наистина ужасно. Не мога да повярвам, че се случи… Как го приемат съпругата и синът му? — Поклати глава и си отговори сам: — Как биха могли да го приемат. Сигурен съм, че са дълбоко покрусени. И така, с какво мога да ви помогна, господин полицай?

— Както вече споменах, разследваме обстоятелствата около смъртта му.

— Ясно, готов съм да ви помогна, с каквото мога.

Келър не изглеждаше смутен, че говори с полицай, и не се държеше снизходително към човека, който печелеше хиляда пъти по-малко от него.

— Господин Крийли имаше ли проблеми с медикаменти?

— Не съм забелязал. Знам, че по едно време вземаше обезболяващи за гърба си, но това беше отдавна. Не съм забелязвал да е… как да кажа? Пристрастен. Но нека уточня, че не бяхме много близки. Бяхме различни. Заедно работехме и се познавахме от години, но не се интересувахме от личния живот на другия. Извън официалните вечери с клиенти сме излизали на ресторант веднъж — два пъти годишно.

Пуласки се върна на основната тема:

— Ами наркотици?

— Бен ли? Не.

Келър се изсмя.

Пуласки се замисли за въпросите, които искаше да зададе. Сакс му беше казала да ги запомни наизуст. Ако постоянно гледа бележките си, щял да изглежда непрофесионално.

— Срещал ли се е с хора, които са ви се сторили съмнителни, с някого, който има вид на престъпник?

— Не и в кантората.

— Казали сте на детектив Сакс, че бил потиснат.

— Да.

— Знаете ли защо?

— Не. Нали ви казах, не разговаряхме за личния си живот.

Бизнесменът постави ръцете си на масата и тежките ръкавели изтропаха силно. Цената им вероятно се равняваше на месечната заплата на Пуласки.

„Успокой се — опита се да си внуши полицаят. — Може да носи злато, но ти имаш пистолет.“

— Освен депресията забелязвали ли сте нещо необичайно в поведението му наскоро?

— Да, може да се каже. Пиеше повече от обичайното, дори когато отивахме на обяд с клиенти. Започна да играе комар. На два пъти пътува до Лае Вегас и Атлантик Сити. Преди това никога не го е правил.

— Познато ли ви е това? — Пуласки подаде на бизнесмена две снимки на останките от документи, които Сакс бе намерила във вилата на Крийли в Уестчестър. — Това е някакъв счетоводен документ.

— То се вижда — малко надменно отбеляза бизнесменът, но не нарочно.

— Това е било намерено в дома на Крийли. Имате ли представа какво означава?

— Не. Откъде са взети тези листа? Защо са толкова намачкани?

— Така ги намерихме.

Сакс бе посъветвала Пуласки да не споменава, че е имало опит да бъдат изгорени. „Да ги тикнат някъде, а?“ — попита Пуласки. После си помисли, че не би трябвало да използва този израз пред жена и се изчерви до ушите. Брат му не би се засрамил. Близнаците имаха еднакви гени освен този за срамежливостта.

— Явно става дума за много пари.

Бизнесменът пак погледна документа.

— Не са чак толкова много. Само няколко милиона. Това е нормално в нашата професия. Работим с клиенти, които въртят осем-деветцифрени суми. Понякога десетцифрени.

Пуласки се замили за няколко секунди, докато изчисли колко прави това. Десетки или стотици милиони. Милиарди. Ясно.

— Значи тези числа не ви говорят нищо конкретно, така ли?

— Не.

Келър отпи глътка кафе.

— Имаше ли щастливо семейство? — поинтересува се полицаят.

— Така изглеждаше. Не е споменавал да има проблеми.

— Да се върнем на депресията. Откъде разбрахте, че е потиснат, след като не е говорил за това?

— Крачеше нервно из кантората. Беше раздразнителен. Разсеян. Личеше си, че нещо го гложди.

— Споменавал ли се нещо за „Сейнт Джеймс“?

— Какво…?

— Един бар в Манхатън.

— Не. Понякога си тръгваше рано от работа. Мисля, че ходеше с приятели на чашка. Но никога не ми е казвал с кого.

— Водено ли е някога разследване срещу него?

— За какво?

— За каквото и да е.

— Не, поне доколкото знам.

— Някакви проблеми с клиенти?

— Не, имахме много добри отношения с всички. Средните им печалби бяха четири-пет пъти по-големи от на петстотинте в „Стандард и Пуър“. Кой няма да е доволен от такъв резултат?

„Стандард и Пуър“ — Пуласки не разбра. Все пак си го записа. След това — думата „доволен“.

— Можете ли да ми изпратите списък на тези компании?

Келър се подвоуми, преди да отговори:

— Честно казано, предпочитам да не им се обаждате.

Наведе глава и се втренчи в младежа. Пуласки не отмести погледа си.

— Защо?

— Ще се отрази зле на бизнеса. Вече ви казах.

— Е, нали всички знаят за смъртта на господин Крийли?

— Да.

— Значи, ако им зададем няколко въпроса, никой няма да се изненада, не мислите ли?

— Може би сте прав.

— Тогава?

— Ще направя списъка и ще ви го изпратя.

Амелия Сакс го беше посъветвала да запази главния въпрос за накрая.

— Какво стана с дела на господин Крийли във фирмата?

В него се съдържаше съвсем лек намек, че Келър може би е убил партньора си, за да вземе цялата фирма. Бизнесменът обаче или не усети, или не се обиди от това.

— Аз ще го изкупя. Записано е в договора ни. Сюзан, съпругата му, ще получи изгодна цена. Ще ѝ се отрази добре финансово.

Пуласки записа и това. Махна към снимката на тръбите, която се виждаше през остъклената врата:

— Повечето ви клиенти са големи компании като тази, така ли?

— Не само, те включват всички работници и ръководството… — Келър добави още едно пакетче захар в чая си и го разбърка. — Кажете, господин полицай, някога занимавали ли сте се с бизнес?

— Аз ли? — Пуласки се усмихна. — Никога. Чичо ми веднъж се захвана, но се сгромоляса. Е, не той самият. Ресторантът му.

— Вълнуващо е да създадеш фирма и да я превърнеш в нещо голямо. — Келър отпи глътка кафе, отново го разбърка и се наведе напред. — Очевидно подозирате, че смъртта на Бен не е обикновено самоубийство.

— Искаме да проверим всички версии. — Пуласки сам не знаеше какво има предвид с това, просто го изтърси. Въпросите му се бяха изчерпали. — Това беше всичко, господин Келър, благодаря.

Бизнесменът допи кафето си.

— Ако се сетя за още нещо, ще ви се обадя. Имате ли визитна картичка?

Пуласки му подаде една.

— Ами детективката, с която разговарях преди? Как ѝ беше името?

— Детектив Сакс.

— Да. Ако не успея да се свържа с вас, нея ли да търся? Още ли работи по случая?

— Да.

Келър записа името на Сакс и номера на мобилния ѝ телефон на гърба на картичката. Пуласки му даде и номера у Райм.

Келър кимна:

— Ами, да се връщаме на работа тогава.

Пуласки пак му благодари, допи кафето си и си тръгна. Спря да погледне за последно снимката на тръбите. Наистина беше впечатляваща. Дори се замисли, че някоя по-малка ще стои много добре в хола му. Съмняваше се обаче, че компании като „Пен Енерджи“ продават сувенири. Едва ли бяха като „Дисни“.

12.

15.53 ч.

В малкото кафене влезе едра жена. С черно палто, къса коса и дънки. Така се беше описала. Амелия Сакс ѝ махна от едно сепаре.

Жената беше Гърт, другата барманка в „Сейнт Джеймс“. Отиваше на работа и се беше съгласила да поговори със Сакс преди смяната си.

На стената имаше табелка, че пушенето е забранено, но барманката продължаваше жадно да всмуква дима от цигарата, смачкана между пожълтелите ѝ пръсти. Никой от персонала не ѝ направи забележка — от професионална учтивост, предположи Сакс.

Гърт присви очи и се взря в служебната карта на детективката.

Сакс предполагаше, че Соня ѝ е разказала всичко, но въпреки това отново описа всички подробности, които можеше да издаде, след което ѝ показа снимка на Бен Крийли.

— Самоубил се е и разследваме смъртта му.

По лицето на Гърт не пролича изненада.

— Виждала съм го два-три пъти. — Гърт погледна менюто. — В „Сейнт Джеймс“ мога да се храня безплатно, но сега ще пропусна обяда. Защото съм тук. Заради вас.

— Искате ли да ви почерпя?

Гърт махна на сервитьорката и си поръча.

— Ами за вас? — обърна се момичето към Сакс.

— Имате ли билков чай?

— Ако „Липтън“ е билка, значи имаме.

— Добре, един.

— Нещо за ядене?

— Не, благодаря.

Гърт изгледа детективката от глава до пети и се изсмя цинично. После попита:

— За тоя човек, дето се е самоубил? Има ли близки?

— Да.

— Лоша работа. Как се казва?

Въпросът не вдъхваше увереност, че Гърт ще е добър източник на информация. И наистина се оказа, че тази барманка едва ли ще ѝ помогне повече от другата. Спомняше си само, че е виждала Крийли в бара приблизително веднъж месечно през последните три месеца. Тя също бе останала с впечатлението, че се познава с полицаите в задния салон, но не беше сигурна.

— В бара е доста оживено — отбеляза.

„Зависи какво наричаш оживено“ — помисли си Сакс.

— Познавате ли лично някого от полицаите?

— От участъка ли? Да, няколко.

Когато донесоха поръчките им, Гърт каза малките имена на неколцина, описа ги набързо. Не знаеше фамилни имена.

— Повечето са свестни. Има и абсолютни боклуци. Но такъв е животът. А за него… — посочи снимката на Крийли — … спомням си, че не се усмихваше често. Все се озърташе, надничаше през прозорците. Беше нервен.

Сипа си сметана и захар в кафето, по много и от двете.

Соня каза, че при последното си идване се скарал с някого. Спомняте ли си и други такива случаи?

— Не. — Гърт шумно отсърба от кафето. — Поне докато съм била на смяна.

— Да сте го виждали с наркотици?

— Не.

„Няма смисъл“ — помисли си Сакс. Това приличаше на задънена улица.

Барманката силно всмукна от цигарата и издиша облак дим към тавана. Вгледа се в Сакс, присви очи и се усмихна глуповато.

— Защо толкова се интересувате от този човек?

— Рутинна проверка.

Гърт я изгледа многозначително и отбеляза:

— Двама души се появяват в „Сейнт Джеймс“ и само след месец ритват камбанката. Ей така, рутинно.

— Двама ли?

— Не знаехте ли?

— Не.

— И аз така си помислих. Иначе щяхте да споменете.

— Разкажете. И бъдете сигурна, че никой няма да узнае за разговора ни.

Гърт се смълча и се загледа встрани. Сакс се почуди дали я е страх. Жената обаче просто наблюдаваше с жив интерес хамбургера и пържените картофи, които сервитьорката носеше към масата им.

— Благодаря, сладурано — гърлено измърмори Гърт, след което пак погледна Сакс. — Сарковски. Франк Сарковски.

— Какво стана с него?

— Убит при грабеж, доколкото чух.

— Кога?

— Около началото на ноември.

— С кого се виждаше в „Сейнт Джеймс“.

Гърт сви рамене:

— Киснеше в задния салон.

— Познаваха ли се? — Сакс кимна към снимката на Крийли.

Барманката сви рамене. Погледна сандвича си, вдигна горната половина на питката, сипа малко майонеза, опита се да отпуши кетчупа. Сакс ѝ помогна.

— Как е станало?

— Не знам точно. Имало опит за грабеж. Случайното застреляли.

— Какъв е бил?

— Бизнесмен. Приличаше на обикновена отрепка, но чух, че живеел в Манхатън и бил червив от пари. Дънките му бяха „Гучи“. Не съм разговаряла с него, освен когато си поръчваше.

— Как разбрахте за него?

— Дочух оттук-оттам.

— От полицаите ли?

Гърт кимна.

— Да сте чували за друг нещастен случай като тези?

— Не.

— Други престъпления? Рекет, въоръжени нападения, корупция?

Гърт поклати глава. Заля хамбургера с кетчуп и направи езерце в чинията, за да топи пържените картофи.

— Нищо. Само това знам.

— Благодаря.

Сакс остави джет долара на масата за обяда на жената.

Гърт погледна парите и отбеляза:

— Тук десертите са превъзходни. Особено пая. Ако решите да хапнете нещо тук, поръчайте си пай.

Детективката добави още пет долара.

Гърт я погледна и се усмихна лукаво:

— Защо ви казвам всичко това? Сигурно се чудите, нали?

Сакс кимна и се усмихна. Точно това не можеше да си обясни.

— Няма да ме разберете. Ония пичове в задната стаичка, ченгетата — както ни гледат със Соня, нещата, които приказват, които премълчават. Тия подигравки по наш адрес, когато си мислят, че не ги чуваме… — Гърт поклати глава. — Да, изкарвам си хляба, като сервирам на хората. Това ми е работата. Но това не дава право на никого да ми се присмива. Всеки има право на достойнство, нали?

* * *

Джоан Харпър, приказното момиче на Винсънт, още не се беше върнала в работилницата.

Двамата мъже седяха в джипа, паркиран на улица „Спринг“ точно срещу сградата, където Дънкан щеше да убие третата си жертва, а Винсънт — да си гука с момиче за първи път от много, много време насам.

Джипът не беше голям, но беше безопасен. Часовникаря го бе откраднал отнякъде, където твърдеше, че нямало скоро да го потърсят. Беше му сложил номера, откраднати от друг кафяв шевролет „Бронко“, за да минат първоначалната проверка, ако ченгетата случайно ги спрат. (Ченгетата рядко проверявали номерата на двигателя, само регистрационните табелки, обясни Дънкан.)

Хитро. Все пак Винсънт се поинтересува какво ще стане, ако полицаят провери номера на двигателя. Нали няма да отговаря на регистрацията.

— О, тогава ще го убия — отговори Дънкан.

Ей така, небрежно…

Дънкан погледна джобния си часовник и пак го върна в джоба, закопча го. Отвори раницата си, в която имаше часовник и други часовникарски инструменти, прилежно подредени. Нави часовника, нагласи го на точното време и пак затвори раницата. Винсънт чуваше тиктакането през тънкия плат.

Сложиха си слушалки, свързани с мобилните им телефони, и Винсънт включи радиостанцията, настроена на полицейската честота (по идея на Дънкан, разбира се). От апарата се чуваха обичайните размени на информация за катастрофи, затворени улици за някакво утрешно мероприятие, някой, който получил инфаркт на „Бродуей“, джебчийска кражба…

Животът в големия град…

Дънкан се огледа внимателно, провери дали всичките му джобове за закопчани, изчетка дрехите си с четка за кучешки косми и напомни на Винсънт да направи същото преди гукането си с Джоан.

Старателен…

— Готов ли си?

Винсънт кимна. Дънкан слезе, огледа улицата и се вмъкна в страничния проход зад цветарското ателие.

Винсънт изяде две шоколадчета, нагълта ги като гладен вълк. Телефонът му започна да вибрира и той го вдигна.

— Отворих вратата — каза Дънкан. — Влизам. Как е навън?

— Минаха няколко коли. Няма пешеходци. Чисто е.

Винсънт чу няколко металически изщраквания. След това — шепот:

— Ще ти се обадя, когато е готова за теб.

След няколко минути Винсънт видя човек с тъмно палто, който отиваше към ателието. По позата и походката личеше, че е жена…

Да, цветарката. Джоан.

Той се сниши в колата, за да не го види. Натисна копчето на телефона си.

Чу само изщракване от другата страна. Никакъв говор.

Винсънт предпазливо надникна през прозореца. Прошепна по телефона:

— Тя е. Сама е. Отива към задния вход. След малко ще е при теб.

Убиецът не каза нищо, Винсънт чу изщракването от затваряне на телефон.

* * *

Аха, значи беше от срамежливите…

Джоан Харпър и Кевин току-що си бяха тръгнали от закусвалнята „Козмо“, иначе съвсем обикновено и скучно кафене в Сохо, но днес — много специално място. Цветарката навлезе в уличката зад ателието, като размишляваше какво ли не би дала, за да удължи това пиене на кафе поне с още половин час. Кевин не искаше да я пусне — имаше още много да ѝ разказва — за различни неща, за себе си — но работата я зовеше. Букетът беше за следващата вечер, но клиентът бе важен и тя искаше всичко да е изрядно. Неохотно каза на Кевин, че е време да тръгва.

Огледа уличката, още потреперваше при спомена за дебелака с шлифера и странните очила. Сега обаче не се виждаше никой.

Бързо отиде при задния вход и отключи, влезе, затръшна металната врата и два пъти превъртя ключа.

Джоан остави палтото си на закачалката и вдиша дълбоко, както винаги, когато влизаше тук, за да се наслади на стотиците аромати: жасмин, рози, люляк, гардении, тор, пръст. Миризмата я замайваше.

Светна лампата. Сега трябваше да приготви втория букет. Тръгна към шкафа да потърси подходяща ваза… и изпищя.

Бе изритала нещо и то побягна. Тя отскочи назад. Плъх!

Но когато погледна пода, се засмя. Бе ритнала голяма макара с тел за венци. Как се беше озовала на пода? Всички макари висяха на куки на близката стена. Тя се взря в полумрака и забеляза, че една някак си е паднала и се е търкулнала на пода. Странно.

Сигурно я е бутнал призракът на някой мъртъв цветар, помисли си и веднага съжали за шегата. В ателието бе достатъчно призрачно и тя пак си спомни дебелака с тъмните очила. „Не си мисли такива неща, за да се плашиш допълнително — помисли си. — Всичко е наред. Вратите и прозорците са заключени.“

Тя вдигна макарата и видя защо е паднала. Кукичката се беше откачила от дървото. Всичко беше ясно. Джоан забеляза и друго странно нещо. Макарата бе нова, тя още не беше използвала от нея. Но сигурно грешеше, защото малко тел липсваше.

Джоан се засмя. Любовта си играе такива шеги с паметта.

Изведнъж спря и се ослуша. Чу необичаен шум.

Какво беше това?

Много странно… водни капки?

Не, някакъв механичен звук. Метал…

Странно, като тиктакане на часовник. Откъде идваше? В работилницата имаше голям стенен часовник, но той беше електронен и не тиктакаше. Джоан се огледа. Доколкото успя да прецени, шумът идваше от малка тъмна ниша зад хладилната стая. След малко щеше да провери. Джоан сви рамене и се наведе да вземе кукичката.

13.

16.36 ч.

Амелия Сакс спря рязко колата си пред Рей Пуласки, който я чакаше на улицата. След като той се качи, детективката потегли към къщата на Райм и натисна газта. Новобранецът ѝ разказа за срещата си с Келър.

— Изглежда, че всичко е наред — добави накрая. — Любезен човек. Хрумна ми обаче да се обадя на госпожа Крийли да проверя какво ще получи Келър след смъртта на съпруга ѝ. Тя ми каза, че му има пълно доверие. Нямало да получи нищо повече от онова, което му се полага. Все пак не бях убеден и се обадих на адвоката на Крийли. Надявам се, че не съм сбъркал.

— Защо да сбъркаш?

— Ами, не знам. Просто питам.

— В нашата професия не е грешка да вършиш повече работа от необходимото. Проблемът е, че в повечето случаи някой не върши достатъчно.

Новобранецът поклати глава:

— Трудно ми е да си представя как мързеливец ще оцелее при Линкълн.

Тя се изкиска.

— Добре, какво каза адвокатът?

— Почти същото като Келър и вдовицата. Съдружникът на Крийли ще изкупи акциите му на пазарна цена. Всичко е законно. Келър твърдеше, че Крийли е пиел доста и е играел хазарт. Съпругата се изненада, когато го чу. Мъжът ѝ никога не е бил комарджия.

Сакс кимна:

— Хазарт. Значи може да има връзка с мафията. Снабдявал ги е с наркотици или самият той е вземал от време на време. Рискувал е.

— Явно е загубил пари. Чудя се дали е взел заем от лихвар, за да покрие загубите. Жена му обаче каза, че едва ли такова нещо е щяло да им се отрази. При тези доходи няколкостотин хиляди не били нещо особено. Е, не беше много доволна да научи за комарджийските забавления на съпруга си, както можеш да се досетиш. Така, Келър ми каза, че партньорът му бил в отлични отношения с всички клиенти, но все пак му поисках списък. Не вреди да ги поразпитаме.

— Браво — похвали го Сакс. След малко добави: — Играта се оказва по-заплетена. Има още един смъртен случай. Убийство при грабеж може би. — Разказа му за разговора с Гърт и за Франк Сарковски. — Искам да вземеш материалите от разследването.

— Дадено.

— Освен това… — Тя изведнъж замълча и погледна в огледалото; коремът ѝ се сви. — Хъм.

— Какво има?

Тя не отговори. Зави спокойно надясно, премина няколко пресечки и направи ляв завой.

— Мисля, че ни следят. Забелязах ги преди няколко минути. Онзи мерцедес направи същите завои като нас. Не поглеждай.

Зад тях караше черен мерцедес с тъмни стъкла.

Сакс направи още един завой и спря рязко. Новобранецът изръмжа заради дръпването на колана. Мерцедесът продължи напред. Сакс се обърна бързо, но не видя номера. Все пак забеляза, че колата е модел „А Ем Ге“, скъпата, луксозна версия на германското возило.

Тя направи обратен завой, но точно в този момент един камион спря на платното пред нея. Докато го заобиколи, мерцедесът бе отминал.

— Кой мислиш, че е? — попита Пуласки.

Сакс поклати глава:

— Може да е случайност. Много рядко се е случвало да ме следят и повярвай ми, още по-невероятно е да го правят с автомобил за сто и четирийсет хиляди долара.

* * *

Винсънт гали студеното тяло, проснато на бетонния под. Лицето е бледо като розите, разпилени наоколо.

Студено тяло, хладно като Студената луна, но все още меко.

Започва да реже дрехите, блузата, сутиена…

Галеше я…

Целува я…

Това си представяше Винсънт Рейнолдс, докато чакаше в джипа и се взираше в тъмните прозорци на ателието. Дишаше тежко, мечтаеше си за Джоан. Гладът го измъчваше. Радиостанцията до него изпращя:

— Патрул четирийсет и две, можете ли… искат допълнителни барикади на „Насоу“ и „Пайн“.

— Разбрано. Край.

В тези думи нямаше заплаха за тях, затова Винсънт отново се потопи във въображението си.

Целува я, гали я…

Винсънт си представяше, че убиецът ще я повали на пода, може би в момента я връзваше. Изведнъж се намръщи. Дали Дънкан ще я докосва по разни места на тялото? По гърдите, между краката?

Изведнъж изпита ревност.

Джоан беше негова, не на Дънкан. По дяволите! Ако иска секс, нека сам да си намери гадже…

Помъчи се да се успокои. Гладът те кара да си мислиш за такива неща. Понякога те влудява, превръща те в зомби като във филмите, които Винсънт обичаше да гледа. Дънкан му беше приятел. Ако иска да си поиграе с нея, добре. Можеха да си я поделят.

Винсънт нетърпеливо погледна часовника си. Дънкан му беше казал, че времето е относително. Веднъж учени направили такъв експеримент: сложили един часовник високо във въздуха, а друг — на морското равнище. Онзи, който се намирал по-високо, вървял по-бързо. От психологическа гледна точка времето също не било абсолютно.

Ако правиш нещо, което ти харесва, времето лети бързо. Ако трябва да чакаш — тече бавно.

Както сега. Хайде, хайде, де…

Радиостанцията отново изпращя. Сигурно съобщаваха за нова катастрофа, помисли си.

Но Винсънт грешеше.

— Централа до всички патрулни коли в долен Манхатън. Карайте към улица „Спринг“ източно от „Бродуей“. Търсете цветарски магазин. Сигналът е свързан със снощните убийства на кея при Двайсет и трета улица и на улица „Седар“. Бъдете внимателни.

— Боже Господи! — възкликна Винсънт.

Натисна копчето за бързо набиране на телефона си и заоглежда улицата. Още не се виждаха ченгета.

Едно позвъняване, две…

— Вдигни телефона!

Изщракване. Дънкан не каза нищо, както се бяха разбрали. Винсънт обаче знаеше, че го чува.

— Бягай, бързо! Бягай! Ченгетата идват!

Винсънт чу кратко изщракване. Връзката прекъсна.

— Патрул триста трийсет и седем. След три минути сме там.

— Прието, триста трийсет и седем… Освен това обаждане имаме сигнал десет три четири, нападение. „Спринг“ четиристотин и осемнайсет. Всички свободни коли да карат натам.

— Прието.

— Тук патрул четиристотин шейсет и едно. Тръгваме към мястото.

— Хайде, хайде, за бога — измърмори Винсънт.

Включи двигателя.

Чу се трясък и голяма саксия разби стъклото на входната врата на цветарското ателие. Дънкан излезе. Прескочи стъклата, за малко да падне на леда, изтича при джипа, скочи на дясната седалка. Винсънт даде газ.

— Бавно — измърмори убиецът. — Завий на следващата.

Винсънт отпусна газта. И добре, че го направи, защото след секунди една полицейска кола изскочи иззад ъгъла пред тях. Още две спряха по средата на улицата, отвътре изскочиха ченгета.

— Спри на светофара — тихо нареди Дънкан. — Спокойно.

Винсънт потрепери. Искаше да натисне газта, да избяга. Дънкан отгатна мислите му.

— Не. Дръж се нормално. Любопитен си. Огледай полицейските коли. Това е нормално.

Винсънт ги погледна.

Светна зелено.

— Бавно.

Винсънт потегли внимателно.

Появиха се още патрулни коли.

По радиостанцията докладваха, че към местопроизшествието са тръгнали още. Един полицай каза, че не са забелязали съмнителни лица. Никой не спомена за кафяв джип. Ръцете на Винсънт трепереха, но той успяваше да кара по права линия, точно по средата на платното, с постоянна скорост. Накрая, когато се отдалечиха достатъчно от цветарското ателие, прошепна:

— Те знаеха, че сме ние.

Дънкан го погледна изненадано:

— Какво?

— Диспечерите. Изпратиха всички коли да търсят цветарница на улица „Спринг“. Казаха, че е свързано със снощните убийства.

Джералд Дънкан се замисли. Не личеше да е уплашен или ядосан. Намръщи се:

— Знаели са, че отиваме там. Интересно. Как са се досетили?

— Накъде да карам? — попита Винсънт.

Приятелят му не отговори. Продължи да оглежда улиците. Накрая изрече спокойно:

— Засега просто карай. Трябва да помисля.

* * *

— Измъкнаха ли се? — сопна се Райм по радиостанцията. — Как успяха?

Застанал до Сакс пред цветарницата, Лон Селито отговори:

— Уцелили са момента. Или пък е чист късмет. Де да знам?

— Късмет ли? — жлъчно изсъска Райм, сякаш това бе чужда дума, която не разбираше. — Чакай… Кодирана честота ли използвате?

— За тактическите операции, да, но централата ползва общата честота. Сигурно е чул сигнала. Мамка му. Добре, по случая с Часовникаря вече ще предаваме кодирано.

— Какво казват уликите, Сакс?

— Току-що дойдох.

— Ами, започвай огледа.

Щрак. Връзката прекъсна.

Леле… Селито и Сакс се спогледаха. Веднага щом получи сигнала за нападение на „Спринт“, тя остави Пуласки да търси материалите по убийството на Сарковски и с пълна скорост потегли към местопрестъплението.

„Мога да се справя и с двете… Да се надяваме, Сакс.“

Тя хвърли чантичката си на задната седалка на колата и се запъти към местопрестъплението. Видя Кейтрин Данс да идва от цветарницата, където бе разпитала жертвата, собственичката на магазина и ателието Джоан Харпър, която като по чудо се беше спасила.

Една цивилна кола спря и сигналните ѝ светлини се изключиха. Денис Бейкър слезе и изтича при Сакс.

— Той ли беше? — попита детективът.

— Да — отвърна Селито. — Открихме още един часовник вътре. Същият модел.

„Три намерихме — мрачно си помисли Сакс. — Остават още седем.“

— Ами бележка?

— Този път, не. Но едва не го хванахме. Предполагам, че не е успял да остави.

— Чух сигнала до колите — отбеляза Бейкър. — Как се досетихте, че ще дойде тук?

— Имахме късмет. Агенцията за защита на околната среда наскоро разкри в района таен склад за талиев сулфат, чието използване е забранено. Освен това Линкълн откри за какво се използва рибешкият протеин, който открихме по дрехите на Тери Адамс — като тор за орхидеи. Проверихме всички цветарници и фирми за озеленяване в района, където са намерили талиевия сулфат.

— Отрова за мишки — изсмя се Бейкър. — Този Райм мисли за всичко.

— И пак има едно на ум — измърмори Селито.

Данс се приближи. Разказа какво е научила от Джоан Харпър: Цветарката се върнала от кафе и намерила макара с тел за венци, паднала на земята.

— Това не я обезпокоило. Чула обаче тиктакане и усетила, че в задната стаичка на ателието се крие някой. Веднага повикала полицията.

— И нашите коли бяха в района, та успяхме да я спасим.

Данс добави, че цветарката нямала представа защо някой ще реши да я напада. Била разведена отдавна и от години не знаела какво прави бившият ѝ съпруг. Нямала врагове.

Освен това казала на Данс, че някой я наблюдавал през прозореца по-рано същия ден. Едър мъж с шлифер и спортна шапка. Бил бял, но не видяла подробности заради мръсните стъкла и защото носел тъмни очила. Данс я попитала дали има връзка с убийството на Теди Адамс, но Джоан казала, че дори не е чувала за него.

— Как е тя? — попита Сакс.

— Уплашена. Но отново се хвана на работа. Не в ателието, а в цветарницата си на „Бродуей“.

— Докато заловим убиеца, ще оставя патрул пред магазина — обяви Селито.

Извади радиостанцията си и го уреди.

Нанси Симпсън и Франк Ретиг се приближиха, водеха хилав младеж с раз дърпано яке и плетена шапка. Изглеждаше, сякаш умира от студ.

— Господинът иска да ни помогне — обяви Симпсън. — Сам дойде при нас.

Данс погледна Сакс и тя кимна. Кейтрин попита младежа какво е видял. Нямаше нужда от познания по кинесика. Хлапакът с готовност изпълняваше дълга си на бдителен гражданин. Каза, че както си вървял по улицата, някой счупил стъклото на цветарското ателие и изскочил навън. Бил на средна възраст, с черно яке. Когато му показаха фоторобота, който Селито и Данс бяха направили в часовникарския магазин, младежът обяви:

— Да, може да е той.

Извършителят се качил на бежов джип. Зад волана седял бял мъж с кръгло лице и тъмни очила. Свидетелят не беше видял повече.

— Двама са — въздъхна Бейкър. — Има съучастник. Това още повече усложнява случая.

Съучастникът вероятно бе онзи, когото Джоан е видяла да наднича в ателието.

— „Бронко“ ли беше?

— Не познавам джиповете.

Селито попита за регистрационния номер. Свидетелят не го беше видял.

— Е, поне знаем цвета — отбеляза Селито и подаде сигнал за издирване.

Скоро всички патрулни коли щяха да търсят двама души с бежов шевролет „Бронко“.

— Добре, да действаме — обяви Селито.

Симпсън и Ретиг помогнаха на Сакс да се подготви за огледа. Имаше няколко района за оглеждане: самата работилница, улицата, районът около входната врата, откъдето беше избягал престъпникът, и място, където е бил спрян джипът.

Кейтрин Данс и Селито се върнаха у Райм, а Бейкър започна да търси свидетели, като показваше фоторобота на минувачи и работници в близките складове и магазини.

Сакс събра веществените доказателства, които намери, но не бяха много. След като първите часовници не съдържаха взривни устройства, нямаше нужда да се обаждат на сапьорите; обикновен полеви тест за нитрати щеше да свърши работа. Тя опакова уликите, свали специалния костюм и облече якето си. Качи се в колата си, завъртя ключа и увеличи отоплението.

Опипа дясната седалка за чантичката си, за да вземе шофьорските си ръкавици, но когато я намери, половината от съдържанието ѝ се изсипа.

Сакс се намръщи. Винаги внимаваше да затваря чантичката си. Не можеше да си позволи да изгуби нещо от вещите си, между които имаше два резервни пълнителя за служебния ѝ пистолет и сълзотворен спрей. Ясно си спомняше, че я беше затворила, когато пристигна.

Погледна стъклото до дясната седалка. Имаше размазани следи от ръкавици, сякаш е било смъкнато от външната страна. Част от уплътнението на стъклото беше отлепено.

Кражба от колата, докато извършваш оглед на местопрестъпление. Уникален случай.

Прегледа съдържанието на чантичката предмет по предмет. Нищо не липсваше. Парите и кредитните ѝ карти бяха там. Трябваше да се обади в банката, в случай че крадецът е записал номерата на картите ѝ. Боеприпасите и спреят със сълзотворен газ също бяха там. Тя постави ръка на пистолета си и се огледа. На улицата се беше събрала малка тълпа. Сакс огледа лицата на хората. Дали някой от тях бе проникнал в колата ѝ? На половин пресечка по-нататък забеляза голям черен автомобил в началото на една уличка. Сакс си спомни мерцедеса, който я беше следил, след като взе Пуласки. Не можа да види марката и колата изчезна сред другите превозни средства, преди Сакс да направи завой и да я последва.

Съвпадение или не?

Мощният двигател на шевролета започна да бълва топлина и Сакс си сложи колана. Включи на първа. Бавно потегли. Замисли се: „Е, поне нищо не са ми задигнали.“

Беше изминала половината разстояние до следващата пресечка и тъкмо превключваше на трета, когато ѝ хрумна нещо: какво са търсили? Фактът, че парите и кредитните ѝ карти не бяха изчезнали, подсказваше, че извършителят е търсил нещо друго.

Амелия Сакс знаеше, че престъпниците, чиито мотиви не можеш да отгатнеш, обикновено са най-опасните.

14.

17.54 ч.

Когато пристигна у Райм, Сакс връчи малкото събрани улики на Мел Купър.

Преди да си сложи гумени ръкавици, извади няколко кучешки бисквити от един пакет и ги даде на Джаксън, който ги изяде за секунди.

Мислил ли си да си вземеш куче водач? — обърна се към Райм.

Малко е дребничък за тази задача, не мислиш ли?

Не говоря за Джаксън. Някое по-едро куче.

Впрочем и един от терапевтите му бе предложил да си вземе куче. Много паралитици имат обучени домашни любимци. Бяха му го предложили скоро след нещастието и тогава той отхвърли идеята. Не можеше да си обясни защо, но предполагаше, че защото не искаше да зависи от нищо и от никого. Сега идеята не му се стори толкова лоша.

Райм се намръщи:

— Може ли да се обучи да ми налива уиски?

Сакс се засмя.

Криминалистът я погледна изпитателно:

— А, търсиха те. Някой си Джордан Келър.

— Кой?

— Каза, че знаеш кой е.

— О, да, чакай. Партньорът на Крийли.

— Искаше да говори с теб. Казах му, че те няма и ти остави съобщение. Заръча да ти предам, че е разговарял с останалите служители във фирмата и според тях Крийли определено е бил потиснат напоследък. Започнал е да съставя списъка на клиентите си. Щяло да му отнеме ден-два.

— Два дни?

— Така каза.

Райм се загледа в уликите, които тя подреждаше на масичката при Купър.

Умът му бързо превключи от разследването, свързано със „Сейнт Джеймс“, което наричаше „Онова разследване“, за разлика от „Своето разследване“ — „Часовникаря“. Сакс започна да вади нещата от кутиите и пликчетата. Часовникът беше същият като предишните два, тиктакаше силно и показваше точно време. Единствената разлика бе, че показваше фаза на луната малко след пълнолуние.

Заедно с Купър го разглобиха, но не намериха съществени следи.

В цветарското ателие не бяха оставени отпечатъци, следи от обувки, оръжия или други предмети. Райм се почуди дали убиецът е рязал телта по някакъв особен начин, който би могъл да им подскаже професията му. Но не, той бе използвал ножицата на Джоан.

Също като при тиксото, телта бе отрязана на парчета с точно определена дължина. Дали е смятал да я използва само за връзване или и за да я умъртви, Райм не знаеше, но Часовникаря сигурно си служеше с метър или друг измервателен инструмент, за да нагласи точната дължина.

При излизане от ателието, преди да отиде на кафе с приятеля си, Джоан Харпър бе заключила вратата. Извършителят явно бе отключил с шперц, за да влезе. Това не изненадваше Райм — човек с умения в часовникарския занаят лесно може да се научи да отваря ключалки.

В Управлението по транспортните средства имаха информация за 423 собственици на тъмни джипове шевролет „Бронко“ в района на Ню Йорк. Провериха списъка за глоби и нарушения и намериха само няколко: мъж около шейсетте се издирваше за неплащане на няколко десетки глоби за неправилно паркиране, един по-млад бе арестуван за продаване на кокаин. Райм се почуди дали този не е съучастникът на Часовникаря, но се оказа, че още излежава присъда. Убиецът можеше да е някой от останалите собственици на джипове, но нямаше начин да се провери всеки един поотделно, макар че Селито щеше да изпрати свои хора на адресите в долен Манхатън. Пътната полиция бе забелязала няколко подобни джипа, но никой от шофьорите им не отговаряше на описанието на Часовникаря или съучастника му.

Сакс бе събрала проби от микроулики от самото ателие. Пръстта и рибният белтък наистина бяха оттам.

— Рибен протеин… — измърмори Райм и поклати глава.

— Какъв е проблемът? — не разбра Селито.

— Не в самия протеин, а във факта, че го открихме по дрехите на втората жертва.

— Защо?

— Означава, че извършителят е бил в цветарското ателие по-рано — вероятно за да провери за аларми и камери. Проучва предварително местата, където смята да извърши убийство. Следователно има причина да е избрал точно тези жертви. Но каква, по дяволите, е тя?

Човекът със смачканото гърло в тъмната уличка не беше замесен в престъпна дейност и нямаше врагове. Същото важеше и за Джоан Харпър. Освен това никога не беше чувала за първата жертва, следователно между тях нямаше връзка. При все това и двамата бяха набелязани от Часовникаря. Защо? Неизвестната жертва на кея, млад бизнесмен, цветарка… и още седем души. Защо искаше да ги убие?

— Какво друго откри?

— Черни люспици — обяви Купър и показа едно пликче.

Вътре се виждаха частички като от засъхнало черно мастило.

— Те са от мястото, откъдето е взел макарата и където вероятно се е криел. Освен това намерих от тях пред вратата, когато е изскочил през стъклото и е хукнал към джипа.

— Пусни им една хроматография.

Купър включи хроматографския апарат и пусна малка проба от люспиците. След няколко минути резултатите излязоха на екрана.

— Какво е това, Мел?

Лаборантът намести очилата си на носа и се наведе напред.

— Органичен материал… Около седемдесет и три процента наситени въглеводороди, полициклични ароматни въглеводороди и тиарени.

— Аха, катран за изолация на покриви — веднага се досети Райм.

Кейтрин Данс се засмя:

— И това ли знаеш?

— Навремето Линкълн обикаляше града и събираше всичко, което сметнеше, че ще е полезно за картотеката му с данни за улики — обясни Селито. — Сигурно е било забавно да се излезе на ресторант с теб, Линк. С толкова епруветки и пликчета.

— Бившата ми жена има много да разказва — развеселено отговори Райм. Отново насочи вниманието си към парченцата катран. — Обзалагам се, че наблюдава следващата си жертва от сграда, на която ѝ слагат нов покрив.

— А може би живее в такава — добави Купър.

— Съмнявам се, че прекарва свободното си време с чашка в ръка на собствения си покрив в този студ. Да приемем, че става дума за чужд покрив. Искам да разберете на колко сгради им ремонтират покривите.

— Може да са стотици. Хиляди.

А може би не, при това време.

— Пък и откъде, по дяволите, ще вземем информация?

— От КСИТИО.

— Какво е това? — поинтересува се Данс.

— Космическа станция за измерване на термичното излъчване и отражение — разсеяно отговори Райм. Това е апарат, разположен на изкуствения спътник „Тера“, съвместен проект на НАСА и японското правителство. Прави подробни снимки на термичното излъчване от всяка точка на планетата. Обикаля Земята на всеки…

— Деветдесет и осем минути — уточни Купър, — но за пълно сканиране на земната повърхност са му необходими 16 дни.

— Поинтересувай се кога за последно е бил над Ню Йорк. Изискай снимките и нека да означат обектите, излъчващи топлина над 90 градуса. Предполагам, че това е минималната температура при изливане на катран. Така ще стесним кръга на търсенето.

— В целия град ли? — попита Купър.

— Изглежда, че работи главно в Манхатън. Да се ограничим с този район.

Купър телефонира.

— Готово — обяви след малко. — Обещаха да ни изпратят данните.

Том въведе Денис Бейкър.

— Няма други свидетели — обяви лейтенантът, като съблече якето си и с благодарност прие чаша кафе от Том. — Търсихме повече от час. Или никой не е видя нищо, или ги е страх да свидетелстват. Всички са уплашени от този негодник.

— Трябват ни още улики — обяви Райм и погледна схемата на местопрестъплението, която Сакс бе начертала.

— Къде е чакал джипът?

— От другата страна на улицата, срещу ателието — отговори тя.

— И си огледала мястото — установи той. Това не беше въпрос; Райм бе сигурен, че го е направила. — Имаше ли други коли?

— Не.

— Добре, изтичва при колата, потеглят и завиват на първата пресечка, като се надяват да се слеят с трафика. Спазва правилата за движение, затова прави хубав плавен завой.

Подобно на резките смени на скоростта и натискането на спирачки при бавните плавни завои от грайферите на гумите често изпадат важни микроулики.

— Ако улицата е още затворена, нека някой да събере материал от първата пресечка. — Райм се обърна към Бейкър. — Току-що си тръгнал оттам, нали? Преди петнайсетина минути?

— Приблизително.

Бейкър си наля още кафе. Изглеждаше уморен.

— Улицата беше ли още затворена?

— Не обърнах внимание. Мисля, че да.

— Да се провери — нареди Райм на Селито. — Изпрати хора.

Детективът веднага телефонира, но се оказа, че улицата вече е отворена. Следите, оставени от джипа на извършителя, вероятно вече бяха заличени от първата или втората преминала кола.

— По дяволите — измърмори Райм.

Отново погледна таблицата с уликите. Замисли се, че отдавна не е работил по толкова труден случай.

Том почука на касата на вратата и въведе жена на средна възраст със скъпо черно палто. На Райм му беше позната отнякъде.

— Здравей, Линкълн.

Сега си я спомни.

— Инспекторе.

Мерилин Флеърти изглеждаше състарена от времето, когато двамата бяха още капитани и си сътрудничеха по няколко съвместни разследвания. Той си я спомняше като умна и амбициозна жена — и по принуда, малко по-настървена и упорита от колегите си мъже. Поговориха си няколко минути за общи познати и колеги, минали и настоящи. Тя се поинтересува от разследването на Часовникаря.

След това инспекторката извика Сакс настрана и я попита за случая, Онзи случай. Райм не се сдържа да ги подслуша и разбра, че Сакс не е открила нищо съществено. От хранилището на участък 118 не е имало голяма кражба на наркотици. Партньорът и служителите на Крийли бяха потвърдили, че бизнесменът е бил потиснат и доста е пиел в последно време. Оказа се, че наскоро е ходил до Лае Вегас и Атлантик Сити.

— Възможно е да има връзка с организираната престъпност — изтъкна Флеърти.

— Това си мислех и аз — съгласи се Сакс.

Добави, че нямало данни за клиенти, които да са имали зъб на Крийли, но че очаква списък от фирмата.

Сюзан Крийли обаче била твърдо убедена, че съпругът ѝ не е бил замесен с наркотици и не се е самоубил.

— Освен това се оказва, че има още един смъртен случай с човек, който е пил бирата си с полицаите в „Сейнт Джеймс“ — добави Сакс.

„Още един смъртен случай?“ — изненада се Райм. Трябваше да признае, че Онзи случай става интересен.

— Кой? — поиска да знае Флеърти.

— Друг бизнесмен. Франк Сарковски. От Манхатън.

Инспекторката се намръщи:

— Как е станало?

— Още не знам подробности. Ще прегледам материалите по разследването.

Флеърти огледа лабораторията, таблицата за уликите, апаратурата.

— Информирайте ме, когато разберете повече. — Намръщи се и поклати глава. — Имате ли представа как е умрял?

— Говори се, че бил убит случайно при грабеж. Но няма да знам със сигурност, докато не прочета документацията.

По лицето на Флеърти се изписа безпокойство.

Сакс също изглеждаше напрегната. Райм разбра защо, когато инспекторката каза:

— Засега няма да намесвам вътрешния отдел.

Сакс видимо се успокои:

— Съгласна съм.

Линкълн Райм се радваше за Сакс, макар че предпочиташе да беше оставила Онзи случай на специалистите и да работи само по Неговото разследване.

Флеърти попита:

— А онзи млад полицай? Рей Пуласки? Справя ли се?

— Много добре.

— Ще докладвам на Уолас. — Инспекторката кимна на Райм: — Линкълн, радвам се, че се видяхме. Всичко хубаво.

— До скоро, инспекторе.

Флеърти излезе, крачеше като генерал на парад.

* * *

Амелия Сакс се канеше да телефонира на Рей Пуласки, за да го попита какво е научил за Сарковски, когато някой до нея прошепна:

— Великия инквизитор.

Обърна се. Селито точно слагаше захар в кафето си.

— Заповядай в кабинета ми — добави той и махна към антрето.

Излязоха в сумрачното помещение, оставяйки Райм, Данс и Купър в спалнята.

— Великия инквизитор. Така ли наричат Флеърти? — попита Сакс.

— Да. Това не означава, че не е способен полицай.

— Знам. Проверила съм я.

— Хъм — изръмжа дебелакът, докато довършваше кафето и една пастичка.

Добави по-тихо:

— Слушай, задникът ми се е подпалил от откачени часовникари, тъй че не знам какво става в „Сейнт Джеймс“, но ако има вероятност в това да са замесени полицаи, как става така, че вътрешният отдел още не е поел случая?

— Флеърти не искаше да го замесва. Уолас настояваше, но тя не позволи.

— Уолас?

— Робърт Уолас. Заместник-кметът.

— Аха, знам го. Принципен човек. Съвсем редно е да се уведоми вътрешният. Защо не е пожелала?

— Искаше разследването да се води от някого, когато да може да контролира. Каза, че Сто и осемнайсети е прекалено близо до Голямата сграда. Лесно щели да надушат, че вътрешният ги следи и да заличат дирите си.

Селито замислено прехапа устни.

— Възможно е. — Понижи глас. — И ти не си се дърпала много, защото искаш този случай, нали?

Тя го погледна в очите:

— Да.

— Поискай и ще ти дадат, а?

Той се изсмя мрачно.

— Какво има?

— Сега ти си жива мишена.

— Какво имаш предвид?

— Искам да знаеш в какво си се забъркала. Сега, ако нещо се провали, каквото и да било — оклеветяване на невинни или ако някой мръсник се измъкне — провалът ще е твой и само твой, дори да си направила всичко, както трябва, Флеърти ще си измие ръцете, а вътрешният — ни лук ял, ни лук мирисал. От друга страна, ако напипаш нещо голямо, те веднага ще поемат случая и изведнъж всички ще забравят за теб.

— Искаш да кажеш, че са ме натопили? — Сакс поклати глава. — Ама Флеърти не искаше аз да поемам разследването. Искаше да го даде на друг.

— Амелия, не бъди наивна. След романтична вечер младежът казва: „Чудесно беше, но по-добре да не те каня у нас.“ Какво казва момичето?

— „Хайде да се качим.“ Онова, за което той си е мислил през цялото време. Искаш да кажеш, че Флеърти ме е изиграла, така ли?

— Искам да кажа, че не е искала да ти отнеме случая. Ако искаше, нямаше да се колебае.

Сакс разсеяно се заигра с косата си. При мисълта за коварните политически ходове в управлението — все още непозната територия за нея — стомахът ѝ се сви.

— Не ми харесва, че водиш такова разследване точно на този етап от кариерата си — добави Селито. — Но каквото станало, станало. Едно ще те посъветвам. Стой ниско. Стани невидима.

— Ама аз…

— Изслушай ме. Внимавай да не се набиваш на очи по две причини. Първо, ако се разчуе, че разследваш полицаи, ще плъзнат слухове — че тоя взимал подкупи, че оня закрилял престъпници. Никакво значение няма, че не са верни. Слуховете са като зараза. Не можеш да ги изгониш. Те се разпространяват и съсипват живота на хората.

— Каква е втората причина?

— Това, че си полицай, не означава, че си неуязвима. Дори в Сто и осемнайсети да има подкупни ченгета, те няма да ти сторят нищо. Такива неща не стават. Цивилните, за които работят обаче, няма да са на това мнение. Нито за миг няма да се поколебаят да те приспят навеки в багажника на някоя кола на паркинга за дълъг престой на летището… Бог да ти е на помощ, малката. Пипни тия негодници. Но много внимавай. Не искам да съобщавам лоши новини на Райм. Никога няма да ми прости.

* * *

Рей Пуласки се появи и Сакс го извика в новия си кабинет — антрето на Райм.

Разказа му набързо за новия развой в разследването на Часовникаря и попита:

— Какво става със Сарковски?

Той погледна бележките си.

— Открих съпругата му и я разпитах. Мъжът ѝ е бил на петдесет и седем години и е имал фирма в Манхатън. Няма полицейско досие. Бил е убит на четвърти ноември тази година и е оставил съпруга и две деца, момче и момиче. Причина за смъртта — несъвместима с живота огнестрелна рана. Той…

— Рей? — прекъсна го тя с особен тон.

— О, да, клишетата.

Сакс си беше наумила да прекъсне лошия му навик.

Новобранецът продължи:

— Бил е собственик на сграда в Уестсайд, Манхатън, където е живял. Също имал фирма, извозваща отпадъците на големи компании и предприятия в града. Фирмата му била чиста. Не била разследвана и нямало подозрения за връзки с организираната престъпност. Самият Сарковски също нямал нарушения освен една глоба за превишена скорост през последната година.

— Изглежда изряден гражданин.

— Заподозрени?

— Няма.

— Кой участък води разследването?

— Сто трийсет и първи.

— Станало е в Куинс, не в Манхатън, така ли?

— Да.

— Къде?

— На някакъв празен парцел. Жена му не знаеше точно къде. Извършителят взел парите и портфейла му и го застрелял с три куршума в гърдите.

Ами „Сейнт Джеймс“? Чувала ли е за бара?

— Не.

— Познава ли Крийли?

— Не беше сигурна, но мисли, че не. Показах ѝ снимка и тя не го позна.

— Има ли подозрения за друг възможен мотив?

— Каза, че няколко от сделките му се провалили, изгубил доста пари. Не знае с кого ги е сключил, не искал да говори за това. Може би с мафията. Сигурно им е обещал да им осигури някакви пари, но не е успял и те са го ликвидирали.

Сакс кимна и му напомни казаното от познатия ѝ агент във ФБР, че класическата мафия отново се опитвала да печели позиции в Ийст Вилидж.

— Някой от Бруклин или Джърси плаща на ченгета в Сто и осемнайсети да бавят разследванията в квартала — предположи Пуласки. — Ние обаче не влизаме в сметката и те не са доволни. Това обяснява мерцедеса. Мафиотите ни следят. Мисля, че го видях пак.

— Така ли?

— След като ме остави, отидох пеша до дома на Сарковски. Претичах на червено и погледнах назад да видя дали има коли. Не съм много сигурен, но ми се стори, че го видях. Приличаше на мерцедес. Не видях номерата.

Сакс кимна. Погледна в ръцете на Пуласки, като държеше дебелия си бележник.

— Къде са материалите по разследването?

— Това е проблемът. Няма материали, няма улики. Претърсих цялата картотека на Сто трийсет и първи. Нищо.

— Става заплетено. Как така няма веществени доказателства?

— Изчезнали са.

— Изписали ли са ги?

— Може би, но не е отразено в компютъра. Трябва да е записано, ако са били иззети или прехвърлени другаде. Издирих обаче името на водещия детектив. Живее в Куинс. Сега е пенсионер. Арт Йънг.

Пуласки извади листче с името и адреса на детектива.

— Хубаво.

Три пъти за един ден, замисли се Сакс. Все този черен мерцедес. Кой, по дяволите, можеше да бъде?

— Искаш ли да разпитам детектив Йънг? — попита новобранецът.

— Не, аз ще отида. Искам да останеш тук и да попълваш таблицата на дъската.

— Добре. Няма да ми отнеме много време. Когато свърша, искаш ли да дойда у Йънг?

Сакс се замисли за мерцедеса. Думите на Селито още звучаха в главата ѝ.

„В багажника на някоя кола на паркинга за дълъг престой на летището.“

— Не, стой тук и помагай на Линкълн. — Тя се засмя. — Може би това ще подобри настроението му.

Часовникаря

Местопрестъпление едно

Място:

> Ремонтен док на река Хъдсън, при 23-та улица.

Жертва:

> Неизвестна самоличност.

> Мъж.

> Вероятно на средна възраст или по-стар. Възможно е да е имал високо кръвно налягане или сърдечно-съдово заболяване (висока концентрация на антикоагуланти в кръвта).

> Бреговата охрана и водолази търсят тялото в нюйоркското пристанище.

> Проверяват се и сигналите за изчезнали лица.

Извършител:

> Виж по-долу.

Начин на действие:

> Убиецът е принудил жертвата да се държи за ръба на кея и да виси над водата, рязал е пръстите и китките ѝ, докато е паднала.

> Час на нападението: между 18.00 в понеделник и 6.00 във вторник.

Улики:

> Кръв, група АВ положителна.

> Парченце от счупен нокът, без лак, широк.

> Част от прерязаната метална мрежа, срязана с обикновени клещи за тел, произход — неустановен.

> Часовник. Виж по-долу.

> Стихотворение. Виж по-долу.

> Следи от нокти по дъските на кея.

> Няма съществени микроследи, пръстови отпечатъци, следи от обувки и автомобилни гуми.

Местопрестъпление две

Място:

> Задънена пресечка на улица „Седар“ при „Бродуей“ зад три делови (задните входове се заключват между 20.30 и 22.00) и една административна сграда (заключва се в 18.00).

> Уличката е задънена. Широчина — 5 метра, дължина — 30 метра, настилка — павета. Трупът е бил намерен на пет метра от улица „Седар“.

Жертва:

> Тиодор Адамс.

> Живущ в Батъри Парк.

> Работил в областта на рекламата.

> Няма сведения да е имал врагове.

> Не е бил задържан от властите, щатски или федерални.

Извършител:

> Часовникаря.

> Мъж.

> Няма намерени съвпадения за името в полицейските картотеки.

Начин на действие:

> Гърлото на жертвата е премазано от метална греда, окачена над главата ѝ.

> Очаква се докладът от съдебния лекар.

> Няма следи от сексуална дейност.

> Време на настъпване на смъртта: Между 22.15 и 23 часа в понеделник. Очаква се потвърждение от съдебния лекар.

Улики:

> Часовник.

— Няма експлозиви, химични или биологични агенти.

— Еднакъв с часовника от кея.

— Няма пръстови отпечатъци, минимално количество микроследи.

— Производител: „Арнолд Продъктс“, Фреймингам, Масачузетс. Предстои справка за дистрибуторите.

> Стихотворение, оставено от извършителя на двете местопрестъпления.

— Отпечатано на обикновена принтерна хартия, мастило за принтер „Лазер Джет“ на „Хюлет Пакард“.

— Текст:

„На небето свети пълна Студената луна.

На земята проснат е трупът.

Минутите изтичат до смъртта

и края на жизнения път“

Часовникаря

— Не фигурира в сайтовете за поезия; вероятно е съчинено от него.

— Студената луна е име на лунен месец, месеца на смъртта.

> Златна щипка за банкноти; няма отпечатъци.

> В пачката има 340 долара, серийните номера не говорят нищо; няма отпечатъци.

> 60 долара в джоба на жертвата, серийните номера не говорят нищо; няма отпечатъци.

> За заличаване на следите е използван фин пясък. Обикновен, чист, без примеси. Може би е смятал да се върне на местопрестъплението?

> Метална греда, 36 килограма, дупки за въжета от двата края. Произход — неизвестен.

> Тиксо, обикновено, но отрязано абсолютно точно, необичайно. Парчета с абсолютно еднаква дължина.

> Талиев сулфат (отрова за мишки) в пясъка.

> Пръст, съдържаща рибни белтъчини — върху жертвата, не върху извършителя.

> Много малко микроследи.

Други:

> Автомобил.

— Вероятно шевролет „Бронко“, около тригодишен.

— При проверката на регистрационните номера на колите в района в понеделник вечер не са установени глоби.

> В нравствения отдел е изпратено искане за проверка на местните проститутки; възможни свидетели.

Разговор с Халърстейн

Извършител:

> Направен е фоторобот на Часовникаря — около петдесетте, кръгло лице, двойна брадичка, дебел нос, необикновено сини очи. Над метър и осемдесет, слаб, черна коса със средна дължина, няма украшения, тъмни дрехи. Име — неизвестно.

> Знае много за часовниците, кои са колекционерска ценност и какви експозиции има в града.

> Заплашил търговеца да мълчи.

> Купил 10 часовника. За 10 жертви?

> Платил в брой.

> Искал часовниците да показват фазите на луната, да тиктакат силно.

Улики:

> Часовниците са закупени от Халърстейн във Флатайрън.

> Няма отпечатъци по банкнотите, с които е платил, серийните номера не се издирват.

> Телефонирал от улични автомати.

Местопрестъпление три

Място:

> Улица „Спринт“ 481.

Жертва:

> Джоан Харпър.

> Няма ясен мотив.

> Не е познавала втората жертва, Адамс.

Извършител:

> Часовникаря.

> Съучастник.

— Вероятно мъжът, когото жертвата видяла по-рано.

— Бял, едър, с черни очила, шлифер, спортна шапка. Без особени белези. Кара джип.

Начин на действие:

> Отключил с шперц.

> Начин на нападението — неизвестен. Вероятно е смятал да използва тел за венци.

Улики:

> Рибният протеин е дошъл от ателието на Джоан (тор за орхидеи).

> Наблизо е имало разсипване на талиев сулфат.

> Телта за венци е била отрязана на абсолютно еднакви парчета. (За да се използва като оръжие на убийството?)

> Часовник:

— Същият като другите.

— Няма следи.

> Няма бележка или стихотворение.

> Няма следи от обувки, пръстови отпечатъци, оръжие или друго, което да е забравил.

> Черни частици — катран за покриви.

Поискана е проверка на сателитни снимки от Ню Йорк за откриване на възможните източници.

Други:

> Извършителят е наблюдавал жертвите, преди да ги нападне. Избира ги с цел. Каква?

> Има полицейска радиостанция. Да се смени честотата.

> Автомобил:

— Бежов джип.

Номер — неизвестен.

Обявен за издирване.

В района има 423 собственици на тъмни шевролети „Бронко“. Проверени се за предишни нарушения. Намерени са двама: единият е твърде стар, другият излежава присъда за наркотици.

* * *

Убийството на Бенджамин Крийли

> Бенджамин Крийли, 56-годишен, привидно самоубийство чрез обесване. Въже за пране. Бил е със счупен палец, което не му позволява да направи примката.

> Написана на компютър предсмъртна бележка, в която се говори за депресия. Мъртвецът не е проявявал склонност към самоубийство и не е имал душевни смущения.

> Около Деня на благодарността двама души са проникнали с взлом във вилата му и вероятно са изгорили улики. Бели мъже, но лицата им не са забелязани. Единият бил по-едър. Стояли вътре около час.

> Улики във вилата в Уестчестър:

Счупена ключалка, професионално изпълнение.

Следи от плат по инструментите около камината и бюрото на Крийли.

Пръстта пред камината е с по-кисела реакция от пръстта около къщата и съдържа замърсители. От индустриална зона?

> Следи от изгорен кокаин в камината.

> Пепел в камината.

— Финансови документи, ведомост, числа от порядъка на милиони долари.

— Емблема на документите и счетоводни данни — изпратени за проверка.

— Дневник: планирал е смяна на маслото, час при фризьор и посещение в бара „Сейнт Джеймс“.

> Бар „Сейнт Джеймс“.

— Крийли го посещавал на няколко пъти.

— Не е използвал наркотици в заведението.

Не е сигурно с кого се е срещал, но най-вероятно с полицаи от близкия участък 118.

— Барманка — Гърт, може би знае повече. Среща с нея.

— При последното си посещение — малко преди смъртта си — Крийли се скарал с неизвестно лице.

— Парите, дадени в касата на „Сейнт Джеймс“ от полицаите — серийните номера не се издирват, но има следи от кокаин и хероин. Откраднати от участъка?

— Не липсват много наркотици, само около 200 гр. хероин и около 100 гр. кокаин.

> Няма разследвания на организирана или друга престъпна дейност, забавени от полицаите в участък 118.

> Две банди в Ийст Вилидж са възможни, но не много вероятни извършители.

> Разговор с Джордан Келър, партньор на Крийли, и обаждане на съпругата на покойния.

— Крийли не е употребявал наркотици.

— Нямал е открити връзки с престъпния свят.

— Пиел е повече от обикновеното, отдал се на хазарт; пътувания до Вегас и Атлантик Сити. Загубил много пари, но сумата не била сериозна за Крийли.

— Не се знае защо е бил потиснат.

— Очаква се списък на клиентите.

— Келър не печели от смъртта на Крийли.

> Разговор с втората барманка в „Сейнт Джеймс“.

— Втори клиент на бара е умрял наскоро, Франк Сарковски. Убийство/грабеж? Пуласки да намери материалите по разследването.

> Сакс/Пуласки — следени от мерцедес „А Ем Ге“.

15.

18.27 ч.

Къщичката беше в Лонг Айлънд Сити, онзи район на Куинс, който се намира точно срещу Манхатън и Рузвелтовия остров през Ийст Ривър.

Коледната украса — изобилна — бе безупречно подредена, тротоарът — идеално почистен от лед и сняг, тойотата „Камри“ в двора — безупречно чиста въпреки падналия наскоро сняг. Черчеветата на прозорците бяха шлайфани за пребоядисване и отстрани имаше равна купчинка тухли, подготвени за постилане на нова алейка или тераса.

Къща на човек, който наскоро се е видял с премного свободно време и търси начини да го запълни.

Амелия Сакс отвори външното крило на двойната врата и потропа по вътрешното.

След няколко секунди ѝ отвори едър мъж около петдесетте, присви очи и я изгледа. Носеше син велурен спортен екип.

— Детектив Йънг?

Сакс внимаваше да не пропусне званието му. Учтивата дума железни врата отваря — казваше баща ѝ.

— Да, влез. Ти ли си Амелия?

Учтивост срещу фамилиарничене. Различен подход. Тя се усмихна, ръкува се с него и влезе. Вътре проникваше бледа синя светлина от улицата и в хола бе мрачно и студено. Сакс подуши миризма на мокра пепел от камината и котешка урина. Свали якето си и седна на един разскърцан диван. От пръв поглед забеляза, че креслото „Баркалаунджър“, до което имаше три дистанционни устройства, е кралският трон.

— Жена ми я няма — обяви той. Присви очи. — Ти ли си щерката на Херман Сакс?

„Щерка…“

— Да! Работили ли сте с него?

— За известно време. В Бруклин и няколко пъти в Манхатън. Свестен тип. Чух, че за пенсионирането му имало щур купон. Продължил цяла нощ. Нещо за пиене, безалкохолно, вода? Нямам алкохол, съжалявам.

Каза го с характерен тон и това, комбинирано с напуканите капиляри по носа му, ѝ подсказа, че и той като много полицаи на определена възраст, е имал проблеми с алкохола. Сега се опитваше да ги преодолее. Браво на него.

— Нищо не искам, благодаря… Само няколко въпроса. Разследвали сте едно убийство при грабеж малко преди да се пенсионирате. Жертвата е Франк Сарковски.

Йънг сведе очи към килима.

— Да, спомням си. Беше някакъв бизнесмен. Застреля_ли го при опит за грабеж, нещо такова.

— Интересувам се от материалите по разследването. Но са изчезнали. Веществените доказателства също.

— Изчезнали? — Йънг сви рамене. Изненада се, но не твърде много. — В хранилището на участъка винаги е пълен хаос.

— Искам да разбера какво е станало.

— Ох, не си спомням добре. — Йънг почеса мускулестата си ръка, покрита с люспици от екзема. — Сещаш се, това е един от онези случаи. Никакви следи… Абсолютно никакви. След седмица се отказваш. Трябва да ти се падне такъв, та да видиш.

Последното прозвуча почти като заяждане, намек, че е още твърде зелена и вероятно не е разследвала много такива престъпления. Или каквито и да било други.

— Разкажете ми каквото си спомняте — подкани го тя, сякаш не е разбрала забележката.

— Намериха го на празен парцел, проснат бе до колата си. Без пари и портфейл. Така и не ги открихме. Оръжието на убийството бе захвърлено наблизо.

— Какво беше?

— „Смит и Уесън“ със заличени серийни номера, избърсан грижливо, никакви отпечатъци.

Интересно. Престъпниците купуват оръжия със заличени серийни номера, когато планират убийство. Щампованите серийни номера — задължително изискване за американските производители — никога не могат да се изтрият напълно, но някои европейски фирми изобщо не слагат. Точно такива използват наемните убийци. И често ги оставят на местопрестъплението.

— Да сте научили нещо от информатори?

Много убийства се разкриват благодарение на грешки, допуснати от убиеца — ако се изпусне пред някого за извършеното престъпление или се опита да продаде откраднат предмет. Полицията често научава за това от информатори, които свидетелстват срещу дребни услуги или пари.

— Не.

— Къде в Куинс е станало?

— На празен парцел при канала. Знаеш ли големите резервоари?

— Хранилището за природен газ ли?

— Да.

— Какво е правил там?

Иънг сви рамене:

— Имал е фирма за поддръжка. Сигурно е имал клиент там и е отишъл да провери нещо.

— При огледа не се ли откри нещо? Микроследи? Отпечатъци?

— Нищо.

Иънг през цялото време я изучаваше със сълзливите си очи. Изглеждаше малко кисел. Сигурно си мислеше: „Това ли е новото поколение полицаи? Добре, че се махнах навреме“

— Убеден ли сте, че случаят е такъв, какъвто изглежда? Убийство при грабеж.

— Почти съм убеден — отговори той след кратко замисляне.

— Но не съвсем, нали?

— Възможно е да е било планирано убийство.

— Професионален удар?

Йънг сви рамене:

— Районът беше съвсем пуст. На километър до най-близкия жилищен район. Само фабрики и складове. По улиците не щъкат деца. Няма какво да правят там. Хрумна ми, че убиецът може да е взел парите и портфейла, за да го изкара като обир. Но да зареже пистолета? Намирисва ми на поръчково убийство.

Потвърждение за връзка с организираната престъпност. Мерцедесът, мафията, ченгетата от Сто и осемнайсети участък, които си затварят очите пред бандите.

— Името Бенджамин Крийли има ли някаква връзка с разследването ви?

Иънг поклати глава.

— Знаехте ли, че жертвата, Сарковски, е посещавала „Сейнт Джеймс“?

— „Сейнт Джеймс“… Чакай, онзи бар в Алфабет Сити, на една пресечка от…

— Същият — участък 118.

Йънг се умълча. След малко измърмори:

— Не знаех. Не.

— Посещавал е бара на няколко пъти. Странно за човек, който живее в Уестсайд и работи в центъра, да посещава такова изпаднало заведение. Знаете ли нещо за това?

— Не. Нищо. — Йънг се огледа. — Но ако питаш дали някой от Сто и осемнайсети е дошъл да ме накара да зарежа разследването на Сарковски, отговорът е не. Водихме го по всички правила.

Сакс го погледна в очите:

— Какво знаете за Сто и осемнайсети?

Иънг взе едно от дистанционните устройства, завъртя го разсеяно и пак го остави.

— Споменах ли нещо преди малко? — попита Сакс.

— Какво?

Тя проследи погледа му към празната полица на близкия шкаф. Още се виждаха отпечатъци от дъна на бутилки.

— Имам много лоша памет — отбеляза тя.

— Памет ли?

— Понякога забравям дори името си.

Йънг я погледна объркано:

— Млада жена като теб?

— Да, за съжаление — усмихна се тя. — Още щом изляза от къщата ви, ще забравя, че съм била тук. Ще забравя името ви, лицето ви. Нищо няма да си спомням. Странна работа е това човешката памет.

Той разбра намека, но пак поклати глава.

— Защо се занимаваш с това? — попита шепнешком. — Хлапе като теб. Има много да учиш. Не дърпай за каишката куче, което спи.

— Ами ако не спи? — Тя се наведе напред. — Вече има две вдовици и сирачета, загубили бащите си.

— Две?

— Крийли е вторият. Посещавал е същия бар като Сарковски. Изглежда, че и двамата са познавали служители от Сто и осемнайсети. И двамата са мъртви.

Йънг се втренчи в плоскоекранния телевизор. Апаратът беше впечатляващ.

— Какво сте слушали за това? — настоя Сакс.

Йънг се втренчи в килима, сякаш търсеше участъци, които трябва да се изперат. Може би поредното занимание за запълване на свободното време. Накрая заговори:

— Има слухове. Но само толкова. Ще ти кажа истината. Не знам имена. Не знам подробности.

Сакс кимна окуражително:

— И на слухове съм съгласна.

— Въртят се доста големи суми. Само толкова знам.

— Пари ли? Колко?

— Може да са ценни книжа. Става дума за сериозни числа. А може и да са само джобни.

— Уточнете.

— Не знам подробности. Дочувал съм оттук-оттам. Например вършиш си работата, някой се доближава до някого от колегите ти и му казва нещо, което не разбираш съвсем, но получаваш някаква представа.

— Спомняте ли си имена?

— Не, не. Беше отдавна. Знам само, че са замесени пари. Не знам как стават плащанията. Не знам колко и на кого. Знам само, че човекът, около когото се върти всичко, който прибира голямата печалба, има някаква връзка с Мериленд.

— Къде по-точно?

— Не знам. Не съм чувал някой да е пострадал. Бога ми, не ме карай да си измислям повече. Парите може да са просто стари заеми, които някой връща, или печалба от залагания. Така де, може да са стотици невинни неща.

Сакс се замисли, почуди се каква ли е истината. Дали Крийли или Сарковски имат къща в Мериленд, може би на брега на океана — в Оушън Сити или Риъбет? Или пък някой от ченгетата от участък 118? Дали бизнесмените са прали парите на полицаите? Може би са били убити, защото са станали твърде алчни.

Мериленд, размишляваше тя. Това може би обясняваше защо няма следа, която да води към мафиотските групировки в Манхатън, Бруклин или Джърси. Може би балтиморската мафия стоеше зад убийствата.

— Искам да видя материалите по случая „Сарковски“ — заяви тя. — Можете ли да ме насочите някъде?

Иънг се подвоуми, след което отговори:

— Ще завъртя няколко телефона.

— Благодаря.

Сакс стана.

— Чакай — спря я Иънг. — Искам да ти кажа още нещо. Нарекох те хлапе. Е, не беше правилно. Ти си смела, не се отказваш, умна си. Личи си от пръв поглед. Но отскоро си в този занаят и не разбираш някои неща. Искам да имаш предвид, че дори в Сто и осемнайсети да става нещо, то няма да е черно и бяло. Запитай се какъв е смисълът. Какво означават няколко долара в този или онзи джоб. Понякога лошо ченге спасява живота на дете. Понякога добър полицай взема нещо, което не му се полага, но после продължава да върши добре работата си. Такъв е законът на улицата. — Намръщи се смутено. — Тъй де, Бога ми, ти най-добре трябва да го разбираш.

— Аз ли?

— Ами да. — Той я изгледа от глава до пети. — Нали знаеш за клуб „Шестнайсето авеню“.

— Не знам.

— Трябва да знаеш.

И той ѝ разказа всичко.

* * *

Денис Бейкър каза:

— Чувал съм, че стреляла добре. Участва в състезания.

В лабораторията за момент бяха останали само мъже; Кейтрин Данс бе отишла да поднови престоя си в хотела, а пък Амелия работеше по Онзи случай.

Райм обясни за уменията на Сакс и състезанията, в които е участвала. Гордо обяви, че малко ѝ остава да стане най-добрия стрелец с управлението. Надявала се на състезанието през следващата година да грабне титлата.

Бейкър кимна:

— Изглежда в добра форма, сякаш е прясна от Академията.

По ирония, Райм също тренираше повече от преди. Ежедневно се упражняваше на велоергометър и компютъризирана пътека за бягане. Няколко пъти седмично си правеше акватерапия. Този режим служеше за две цели. Първо, да поддържа мускулите му за деня, когато (надяваше се) ще може да ходи. Освен това упражненията подобряваха инервацията на парализираните части на тялото му. През последните няколко години си беше възвърнал физиологични функции, за които лекарите твърдяха, че е загубил завинаги.

Бейкър обаче явно не се интересуваше особено от стрелковите умения на Сакс и това се потвърди от следващия въпрос на привлекателния и неженен полицай:

— Чух, че двамата… ходите.

Амелия Сакс бе лампа, привличаща много пеперуди, и Райм не се изненада, че детективът също е забелязал тази светлина. Той се изсмя на иронията: „Ходите“.

— Да, може да се каже.

— Сигурно е трудно — отбеляза Бейкър. — Чакай, не исках да кажа това.

Райм обаче знаеше много добре какво е имал предвид. Нямаше предвид връзката между паралитик и човек с нормални функции. Имаше предвид друг проблем.

— Искаш да кажеш, че и двамата сме полицаи.

Онзи случай и Неговият случай.

Бейкър кимна:

— Имах връзка с агентка от ФБР. Постоянно спорехме за юрисдикцията.

Райм се засмя:

— Добър израз. Бившата ми съпруга не беше полицайка, но пак срещахме трудности. Блейн ставаше за копиехвъргачка. Разделих се с две доста хубави лампи. И с микроскоп „Бош и Ломб“. Може би не е трябвало да го нося вкъщи… Е, може би проблемът не беше, че го занесох вкъщи, а в това, че го държах на нощното шкафче в спалнята.

— Сещам се за един виц, свързан с микроскопи в спалнята — обади се Селито от другия край на стаята.

— Хъм, сигурно имаш личен опит.

Докато си приказваха така, Райм се приближи до Пуласки и Купър, които се опитваха да вземат отпечатъци от макарата с тел за венци от цветарското ателие. Криминалистът се надяваше, че Часовникаря не е успял да размотае телта с ръкавици и е трябвало да ги свали. Не намериха обаче нищо.

Райм чу отваряне на врата и след малко Сакс влезе в лабораторията, свали коженото си яке и го хвърли небрежно на един стол. Изражението ѝ беше сериозно. Кимна за поздрав и попита:

— Нещо ново?

— Още не. Имаме няколко нови сигнала от пътната полиция, но описанията на шофьорите не отговарят. Дон провери собствениците на бежови джипове. Има двама с нарушения, но единият е твърде стар, а другият е в затвора.

Сакс погледна таблицата за случая „Крийли“, която Рей Пуласки бе начертал. На Райм обаче му се струваше, че гледа през дъската. Тя се обърна към Пуласки и каза:

— Рей, детективът, който е разследвал случая „Сарковски“, ми разказа за слухове, че полицаите от „Сейнт Джеймс“ са замесени в пране на пари. Има мерилендска връзка. Мисля си за мафията в Балтимор.

— Мериленд ли? Откъде го е измислил?

— Това искам да разбера — сопна се тя.

— Извинявай.

— Обадѝ се където трябва, открий дали някой от балтиморската мафия действа в Ню Йорк. И провери дали Крийли, Сарковски или някой от участък 118 им е вършил или върши някакви услуги.

— Ще се отбия в участъка и…

— Не, само се обади. Анонимно.

— Не е ли по-добре да го направя лично? Мога…

— По-добре е — сряза го тя, — ако изпълняваш, каквото ти казвам.

— Слушам.

Той вдигна безпомощно ръце.

— Линк, твоето добро настроение май е заразително — отбеляза Селито.

Сакс стисна устни. След малко добави с по-мек тон:

— Така ще е по-безопасно за теб, Рей.

Извинение в стил Линкълн Райм, но Пуласки все пак го прие:

— Добре.

Сакс отмести поглед от дъските.

— Искам да поговорим, Райм. Насаме. — Погледна Бейкър. — Ако нямаш нищо против.

Той се намръщи и поклати глава:

— Разбира се. Трябва да проверя как вървят още няколко разследвания. — Взе палтото си. — Ще съм в централата, ако ви потрябвам.

— Какво има? — тихо попита Райм.

— Горе. Сами.

Той кимна:

— Добре.

Какво ставаше? Нещо с Онзи случай ли?

* * *

Сакс и Райм се качиха на втория етаж с малкия асансьор и влязоха в спалнята.

Тя веднага седна на един компютър и започна да пише трескаво.

— Какво има? — попита Райм.

— Чакай малко.

Преглеждаше документите, които излязоха на екрана. Райм забеляза две неща: Сакс нервно човъркаше главата си и палецът ѝ бе разкървавен. Очите ѝ бяха зачервени, сякаш е плакала. Това се беше случвало само два или три пъти през всичките години, откакто се познаваха.

Тя тракаше все по-бързо по клавиатурата, страниците на екрана се движеха с все по-голяма скорост, почти невъзможно бе да ги прочетеш.

Райм се изнерви. Тревожеше се. Накрая настоя:

— Кажи ми какво става, Сакс.

Тя не отмести очи от екрана, поклати глава. Обърна се към него:

— Баща ми. Бил е корумпиран.

Задави се. Райм се приближи с количката, погледна монитора. Имаше няколко статии от вестници.

Краката ѝ трепереха от напрежение.

— Вземал е подкупи — прошепна тя.

— Не е възможно.

Райм не познаваше Херман Сакс, който бе починал от рак преди с Амелия да се запознаят. Цял живот работил като патрулиращ полицай (заради което Амелия бе получила прякора Дъщерята на стражаря). Полицейската професия била наследствен занаят за семейството. Дядото на Амелия, Хайнрих Закс, емигрирал от Германия през 1937 година, заедно с бащата на годеницата си, който бил детектив в Берлин. След като получил гражданство, Хайнрих постъпил в нюйоркската полиция.

За Райм беше немислимо някой от фамилията Сакс да е бил корумпиран.

— Току-що говорих с детектива по случая „Сейнт Джеймс“. Работил е с баща ми. В края на седемдесетте е имало скандал. Рекет, подкупи, дори насилие. Десетина униформени и детективи били арестувани. Били известни като клуб „Шестнайсето авеню“.

— Да, спомням си.

— Тогава съм била малка. — Гласът ѝ потрепери. — Не съм подозирала за това, дори след като постъпих в полицията. Но татко е бил един от тях.

— Сакс, не мога да повярвам. Попита ли майка си?

Тя кимна:

— Каза, че не било нищо сериозно. Някои от арестуваните униформени започнали да изброяват имена, за да сключат сделка с обвинението. Разпитали татко и толкова.

— Значи, нищо сериозно. Случва се при много вътрешни разследвания. Всеки се опитва да натопи някого, дори невинни.

— Не е така, Райм. Това не е всичко. Проверих във вътрешния. Там били убедени, че е виновен. Двама от арестуваните полицаи свидетелствали под клетва, че са го видели да изнудва собственици на магазини и да защитава рекетьори, дори да потулва документи и улики по важни разследвания срещу Галанте и други мафиотски фамилии в Бруклин.

— Непотвърдени слухове.

— Доказателства. Има доказателства — сопна се тя. — Негови отпечатъци по банкноти от рекет. И върху незаконно притежавани оръжия, които криел в гаража си. При балистична експертиза се установило, че едно от тях е било използвано в опит за убийство една година по-рано. Баща ми е укривал оръжие на убийство, Райм.

Криминалистът се замисли. След кратко мълчание каза:

— Как се е измъкнал при толкова доказателства?

Сакс се изсмя мрачно:

— Ето каква е иронията, Райм. Отделът по криминалистика е прецакал всичко. Картончетата за съхранение на уликите не били попълнени правилно и адвокатът му издействал да не се представят като доказателство.

Формулярите за съхранение на улики се попълват с цел да се премахне възможността за подправяне или подхвърляне на веществени доказателства. Проблемът в този случай обаче е бил, че е почти невъзможно да се сложат допълнително пръстови отпечатъци върху вече иззети предмети. При все това законът важи еднакво за всички, затова, ако формулярите не са били попълнени правилно, уликите не биха могли да се използват в съда.

— На връщане от дома на Йънг се отбих у нас. — Сакс избърса очите си. — Прегледах снимките от баща ми. Имаше десетки с някои от арестуваните полицаи. На няколко дори бяха заедно на плаж. Също на казино. Освен това… Имаше снимки с Тони Галанте.

Това бе кръстникът на мафията в Бей Ридж.

— Баща ти с Галанте?

— Двамата заедно на ресторант. Обадих се на Джо Нокс, един от униформените в квартала, който бил сред арестуваните. Излежал е присъдата си и сега има частен бизнес. Попитах го направо. Отначало не искаше да ми каже нищо. Доста се стресна, когато му се обадих, но накрая призна всичко. Татко, Нокс и още неколцина репетирали собственици на магазини и строителни фирми в продължение на близо две години. Потулвали доказателства, дори заплашвали със саморазправа неколцина души, които искали да се оплачат. Очаквали, че татко сериозно ще загази, но се измъкнал благодарение на гафа при криминалистите. Нарекли го „рибката, което се изплъзна“.

Тя избърса сълзите си и продължи да преглежда документите на екрана. Влезе в полицейски архиви, до които Райм имаше достъп заради работата, която вършеше за полицията. Той се приближи, усещаше аромата на сапуна ѝ.

— Дванайсет полицаи от клуб „Шестнайсето авеню“ са били осъдени — продължи Сакс. — Във вътрешния са знаели за други трима, но не можели да им направят нищо заради проблема с доказателствата. Баща ми е бил един от тези трима. Боже мой. Рибката, която се е изплъзнала…

Тя се отпусна отчаяно на един стол, зарови пръст в косата си и започна да дере кожата. Усети се и бързо свали ръката си в скута. По нокътя ѝ имаше следи от кръв.

— Когато се случи онова нещо с Ник… — Тя си пое дълбоко въздух. — Когато се случи онова с Ник, не можех да си представя нищо по-лошо от продажен полицай. Нищо… Сега се оказва, че баща ми е бил един от тях.

— Сакс…

Райм изпита мъка, че не може да вдигна ръката си и да я постави утешително върху нейната, да се опита да я успокои. Изпълни го гняв от безсилие.

— Говори се, че полицаите от клуб „Шестнайсето авеню“ са вземали подкупи, за да заличават улики… Колко престъпници са се измъкнали благодарение на него, Райм? — Сакс отново се втренчи в компютъра. — Колко невинни хора са загубили живота си заради него?

16.

19.20 ч.

Гладът на Винсънт се върна, заля го като вълна. Не можеше да спре да зяпа жените по улицата.

Фантазиите му още повече усилваха глада.

Ето онази блондинка с късата коса и пазарската чанта. Той си представи как притиска главата ѝ между дланите си, докато тя се гърчи под тялото му.

Тази брюнетка с дълга коса като на Сал и Ан, висяща изпод шапката ѝ. Струваше му се, че вече чувства потрепването на мускулчетата ѝ, когато обгърне кръста ѝ с ръка.

Още една русокоса, с костюм и куфарче. Дали щеше да запищи или заплаче, когато я хване? Беше готов да се обзаложи, че ще пищи.

Сега Джералд Дънкан шофираше, свърна по тясна уличка, излезе на главната, продължи на север, бързаше да се отдалечат колкото се може повече от полицаите, които претърсваха района около цветарското ателие.

— Вече не говорят за нас — отбеляза убиецът, като кимна към радиостанцията; чуваха само обичайните разговори и информация. — Сменили са честотата.

— Да се опитам ли да хвана новата?

— Сигурно е закодирана. Дори се изненадвам, че от самото начало не предаваха закодирано.

Винсънт видя друга брюнетка. О, красавица! Тъкмо излизаше от едно кафене. Носеше ботушки. Винсънт харесваше ботуши.

„Колко още ще изтърпя?“ — почуди се той.

Не много. Може би нямаше да издържи до вечерта, със сигурност не до утре сутринта. Когато срещна Дънкан, убиецът му каза, че трябва да се откаже временно от гукането, докато започнат „мисията“. Винсънт се съгласи — защо пък не? Часовникаря му обясни, че сред жертвите има пет млади жени. Имало и две по-стари, на средна възраст. Ако се интересува, можел да има и тях. („Ще бъде досадно, но някой трябва да свърши тази работа“ — помисли си Умния Винсънт.)

Вече изоставаха от плана.

Дънкан поклати глава:

— Чудех се как са разбрали, че сме ние.

„Ние“. Понякога говореше странно.

— Имаш ли представа?

— Не — отговори Винсънт.

Въпреки всичко Дънкан не се ядосваше, което изненада Винсънт. Бащата на Винсънт крещеше, когато се разгневеше, например след случая със Сали Ан. Самият Винсънт направо побесняваше, когато жените му се съпротивляваха и го удареха. Но не и Дънкан. Казваше, че гневът е нещо безсмислено. Човек трябвало да гледа широко на нещата. Важен бил големият план, малките неуспехи били незначителни, не си струвало да си хабиш енергията да се ядосваш.

— Като при времето — казваше. — Важни са вековете и хилядолетията. Същото е и при хората. Един човешки живот не означава нищо. Важни са поколенията.

Вероятно беше прав, макар че за Винсънт всяко гукане беше важно; не искаше да пропуска нито едно. Затова попита:

— Ще пробваме ли пак? С цветарката?

— Засега не. Сигурно ще я пазят. Пък и дори да я убием, ще разберат, че сме я избрали с цел. Най-важното е да си помислят, че това са случайни жертви. Сега ще…

Той замълча. Погледна в огледалото.

— Какво има?

— Ченгета. От една уличка излезе полицейска кола. Завиваше в другата посока, но спря и тръгна след нас.

Винсънт погледна назад. Видя бяла кола със сигнална лампа на покрива на около една пресечка зад тях. Настигаше ги бързо.

— Май ни гонят.

Дънкан свърна рязко в една уличка и даде газ. На следващото кръстовище зави на юг.

— Какво виждаш?

— Май не… Чакай. Да, ето я. Карат след нас. Определено.

— Онази улица, на следващата пресечка. Вдясно. Познаваш ли я? Излиза ли на Уестсайдската магистрала?

— Да. Карай по нея.

Дланите на Винсънт се изпотиха.

Дънкан зави и даде газ по еднопосочната уличка. Излезе на магистралата и зави на юг.

— Пред нас. Какво е това? Сигнални лампи?

— Да. — Винсънт ги видя ясно; приближаваха се срещу тях. Той повиши глас: — Какво ще правим?

— Завиваме в тази пряка и ще си пробваме късмета — отвърна Дънкан и спокойно завъртя кормилото, вземайки плавно на пръв поглед невъзможния завой.

* * *

Линкълн Райм се опитваше да не слуша дебелия глас на Селито, който говореше по мобилния телефон. Опита се да не слуша и Пуласки, който проверяваше за балтиморските банди.

Не искаше да ги чува… за да може да мисли за друго.

Не знаеше за какво. Просто нещо го глождеше.

Едно име, инцидент, място… не беше сигурен. Знаеше обаче, че е важно, жизненоважно.

Какво?

Затвори очи и се опита да хване мисълта. Но тя му се изплъзна.

Като дух, като пухчетата от глухарчета, които бе гонил като малък в покрайнините на Чикаго, когато тичаше сред полята, тичаше ли, тичаше. Линкълн Райм обожаваше да тича, да гони семената на глухарчетата или вертолетчетата, които се спускаха от дърветата. Обожаваше да преследва водни кончета, пеперуди, пчели.

Да ги наблюдава, изучава. Линкълн Райм бе роден за учен.

Да тича… задъхан.

Сега, парализиран, той продължаваше да тича, да гони всякакви изплъзващи се от дланите му семенца. И макар че преследването ставаше във въображението му, то не беше по-малко изморително от гонениците в детството.

Ето… ето…

Почти го хвана.

Не, не съвсем.

По дяволите.

„Не мислѝ, не я насилвай. Оставѝ я сама да дойде.“

Умът му препускаше през спомени, цели и откъслечни, както краката му навремето препускаха през уханна трева и напечена от слънцето почва, през шумолящи тръстики и царевици, под огромни буреносни облаци, издигащи се като планини с километри високо в синьото небе.

Хиляди вихри, глухарчета, скакалци, перца от червеношийки.

Хиляди убийства, отвличания, кражби, снимки от местопрестъпления, циркуляри и рапорти, списъци на улики, образи от видното поле на микроскопи, върхове и падини на графиката от масспектрометъра.

Добре, близко… близко…

Той отвори очи.

— Лупонте — прошепна.

Самодоволство изпълни безчувственото му тяло. Не знаеше защо, но беше сигурен, че има нещо много важно, свързано с Лупонте.

— Трябва ми едно досие.

Райм погледна Селито, който не отместваше очи от компютърния монитор.

— Досие! — изкрещя криминалистът. — Трябва ми едно досие.

Дебелият детектив го погледна:

— На мен ли говориш?

— Разбира се, че на теб.

Селито се подсмихна:

— Досие, а? При мен ли е?

— Не. Искам да го намериш.

— За какво? Някакво разследване?

— Така мисля. Не знам от кога. Не знам срещу кого.

— Само знам, че съдържа името Лупонте. Отпреди около година.

— Това престъпник ли е?

— По-скоро не. Може би. А може би е свидетел, може би е полицай или детектив. Или дори висш началник. Не знам.

Лупонте…

— Приличаш на котарак, преял със сметана — отбеляза Селито.

— Това някакъв израз ли е? — намръщи се Райм.

— Не знам. Просто ми харесва как звучи. Добре, значи търся досие с името Лупонте. Ще телефонирам тук-там. Важно ли е?

— След като разследваме убиец психопат, мислиш ли, Лон, че ще си губя времето с нещо, което не е важно?

Получи се факс.

— Това сателитните снимки ли са? — нетърпеливо попита Райм.

— Не — отвърна Купър, — за Амелия е. Къде е тя?

— Горе.

Райм се канеше да я извика, но тя влезе. Лицето и очите ѝ бяха сухи и вече не бяха зачервени. Тя рядко си слагаше грим, но Райм се почуди дали сега не е направила изключение, за да скрие признаците, че е плакала.

— За теб е — каза ѝ Купър и кимна към факса. — Вторичен анализ на пепелта от къщата на… как му беше името?

— Крийли.

— В лабораторията най-после са разшифровали емблемата върху листата. Оказва се, че е от софтуера за фирмено счетоводство. Нищо необичайно. Продава се на хиляди фирми в цялата страна.

Сакс сви рамене, взе листа и се зачете:

— Да̀ли са ведомостта на експерт-счетоводител. Оказва се стандартен документ за премиите на ръководството в някаква фирма. И тук нищо необичайно. — Поклати глава. — Изглежда маловажно. Предполагам, че взломаджиите са изгорили каквото са намерили, за да са сигурни, че са унищожили всичко, свързващо Крийли със „Сейнт Джеймс“.

Райм се вгледа в тревожните ѝ очи.

— Освен това е обичайна практика да се горят материали, нямащи нищо общо с целите на извършителите — отбеляза той. — За заблуда на следствието.

Сакс кимна:

— Да, така е. Има логика, Райм. Благодаря, че ми каза.

Записа го в таблицата за своето разследване.

Телефонът ѝ иззвъня.

Тя вдигна, послуша за няколко секунди, намръщи се.

— Къде… Добре. — Записа си нещо. — Тръгвам. — Обърна се към Пуласки: — Може би имаме следа по случая „Сарковски“. Отивам да проверя.

Той попита плахо:

— Да дойда ли с теб?

Сакс се беше поуспокоила. Усмихна се, но Райм видя, че е пресилено.

— Не, останѝ тук, Рей. Благодаря.

Взе якето си и без да продума повече, излезе.

В момента, когато външната врата изтрака след нея, телефонът на Селито иззвъня. Той настръхна, докато слушаше. Затвори и обяви:

— Слушайте. Засекли са бежов шевролет „Бронко“ с двама бели. Побягнали са от една патрулна кола. Сега ги гонят.

— Отново вдигна телефона на ухото си. — Ясно. — Затвори. — Проследили са ги до голям покрит паркинг край река Хъдсън. Изходите са завардени. Може би ги пипнахме.

Радиопредаването продължи и всички се заслушаха, втренчени в малките черни пластмасови колонки. Накрая двама патрулиращи полицаи съобщиха, че са намерили джипа на втория етаж, но бил изоставен. Нямало и следа от двамата пътници.

— Знам къде е гаражът — обяви Селито. — Като сито е. Може да са се измъкнали отвсякъде.

Бо Хауман и един лейтенант от местния участък докладваха, че хората им претърсват улиците около покрития паркинг.

Селито мрачно поклати глава:

— Поне хванахме колата им. От нея ще научим доста неща. Да извикаме Амелия за огледа.

Райм се замисли. Очакваше да се получи конфликт между двете разследвания, но не беше подозирал, че ще стане толкова скоро.

Да, трябваше да я извикат.

Той обаче реши да не го прави. Познаваше я може би по-добре, отколкото себе си, и разбираше, че трябва да я остави да работи по случая с полицейската корупция.

„Няма нищо по-лошо от подкупен полицай…“

Това поне можеше да направи за нея.

— Не, да я оставим на мира.

— Ама, Линк…

— Ще намеря друг.

Напрегнатото мълчание, което сякаш се проточи цяла вечност, бе прекъснато от едно:

— Аз ще отида, сър.

Райм погледна към гласа.

— Ти ли, Рей?

— Да, сър. Ще се справя.

— Съмнявам се.

Новобранецът го погледна в очите и изрецитира:

— „Важно е да се знае, че мястото, където е намерено тялото на жертвата, често е най-маловажното от множеството райони с улики от убийството. Това се дължи на факта, че повечето предпазливи извършители вземат мерки да почистят в непосредствена близост и да подхвърлят лъжливи улики за заблуда на следствието. Още по-важно е…“

— Това е…

— От вашия учебник, сър. Прочетох го. Дори два пъти.

— Научил си го наизуст?

— Само важните моменти.

— Кое не е важно?

— Имам предвид, че съм запомнил основните правила.

Райм се замисли. Пуласки беше млад и неопитен. Но поне разбираше какво става и имаше набито око.

— Добре, Рей. Но няма да правиш дори една стъпка на местопрестъплението, без да го съгласуваш с мен.

— Много добре, сър.

— „Много добре“, а? — жлъчно изсумтя Райм. — Благодаря за оценката, новак. Хайде, действай.

* * *

Задъхваха се от тичане.

Дънкан и Винсънт, натоварени с големи брезентови торби с нещата от джипа, позабавиха ход в една градинка край река Хъдсън. Бяха на две пресечки от покрития паркинг, където бяха зарязали колата.

Значи все пак носенето на ръкавици не е било излишно — бе първата мисъл на параноика Винсънт.

Той погледна назад.

— Никой не ни гони. Не са ни видели.

Дънкан се облегна на едно дръвче, изхрачи се и се изплю в тревата. Винсънт притисна гърдите си с ръка, дробовете го боляха. От устите и носовете им излизаше пара. Убиецът все още не беше ядосан, но любопитството му се беше засилило.

— Джипът… Знаели са каква кола караме. Не разбирам.

— Може би не са знаели, че сме ние. Може би са ни подгонили, защото джипът е краден.

— Не, последваха ни, преди да видят номерата… И нали видя колко полиция наобиколи гаража — пет-шест коли. Няма да хвърлят толкова сили за крадена кола. Не, не, знаели са, че сме ние… Как са разбрали? Кой ни преследва? Онази червенокоса полицайка, която видях на „Седар“. Може би тя.

Дънкан погледна встрани и се намръщи. Брезентовата торба беше отворена.

— О, не — прошепна; сега вече се разтревожи.

— Какво има?

Убиецът коленичи и разрови в торбата.

— Липсват неща. Забравил съм книгата и боеприпасите.

— Нищо с имената или отпечатъците ни, нали?

— Не. — Дънкан се огледа. — Не могат да ни разпознаят.

— Погледна Винсънт. — Обвивките от шоколадчетата и кутиите от колите ти останаха там. Нали носеше ръкавици през цялото време?

Винсънт живееше в страх да не разочарова приятеля си и винаги внимаваше. Сега кимна.

Дънкан погледна към гаража.

— Но при все това… всеки предмет, който намерят, е като зъбно колелце от часовник. Ако съберат достатъчно и са достатъчно умни, могат да разберат как действа. Дори да се досетят кой го е направил. Повече от ясно е, че са умни.

Свали якето си и го даде на Винсънт. Отдолу носеше сив анцуг. Взе шапка с козирка от торбата и си я сложи.

— Чакай ме в църквата. Отивай направо там. Не спирай никъде.

— Какво ще правиш? — прошепна Винсънт.

— Гаражът е голям и тъмен. Нямат достатъчно хора да го претърсят целия. А пък задната врата, откъдето се измъкнахме, не се вижда отвън. Може би не са я завардили… Ако имаме късмет, може още да не са намерили джипа. Ще се върна за нещата, които забравихме.

Взе ножчето за картон и го пъхна в чорапа си. Извади от джоба си малкия пистолет и провери дали е зареден. Върна го на мястото му.

— Ами ако са го намерили? — попита Винсънт.

— Зависи — спокойно отговори Дънкан. — Може пак да пробвам да ги взема.

17.

20.13 ч.

Рей Пуласки стоеше в леденостудения гараж и гледаше бежовия джип, осветен от ярки прожектори. Не беше очаквал, че може да изпитва такова напрежение.

Беше сам.

Лон Селито и Бо Хауман — две легенди от Нюйоркското полицейско управление — бяха в командния пункт на долния етаж. Двама техници бяха монтирали прожекторите, връчиха му няколко куфара и си тръгнаха, като с малко зловещ тон му пожелаха успех.

Той бе облякъл белия гащеризон над униформата си, без яке, и трепереше.

„Джени — мислено се обърна към жена си, както често правеше, когато се страхуваше, — бъди с мен. — Добави, този път на себе си: — Дано не прецакам работата.“

Носеше слушалки, чрез които би трябвало да поддържа постоянна радиовръзка с Линкълн Райм, но засега само бръмчаха.

Изведнъж от тях изгърмя сопнатият глас на Райм:

— Какво има там?

Пуласки подскочи. Намали звука.

— Ами, сър, виждам джип. На около седем метра от мен. Спрян е в сравнително пуста част на…

— „Сравнително пуст“? Това ми звучи като „доста уникален“ или „леко бременна“. Има ли коли или не?

— Има.

— Колко?

— Шест, сър. На разстояния между три и шест метра от колата на заподозрения.

— Не ме „съросвай“. Пази си гласа за по-важни неща.

— Добре.

— Колите празни ли са? Да не се крие някой в тях?

— Колегите от специалния отряд са проверили.

— Капаците им топли ли са?

— Ами, не знам. Ще проверя.

Трябваше да се сети по-рано.

Той ги докосна един по един с опакото на дланта си — не биваше да оставя отпечатъци.

— Студени са. Отдавна са тук.

— Добре, значи няма свидетели. Има ли пресни следи от гуми, водещи към изхода?

— Нищо прясно, не. Само следите на джипа.

— Значи вероятно не са имали резервна кола. Избягали са пеша. Това е по-добре за нас… Така, Рей, изгради си общ поглед към местопрестъплението.

— Трета глава.

— Проклетата книга е моя. Много добре знам какво пише в нея.

— Добре, общ поглед… джипът е спрян случайно, между две места за паркиране.

— Бързали са да се разкарат, разбира се. Знаели са, че ги преследват. Има ли видими следи от обувки?

— Не. Подът е сух.

— Къде е най-близкият изход?

— Към стълбите. На около осем метра.

— Проверен ли е от спецотряда?

— Да.

— Какво още се вижда на пръв поглед?

Пуласки се огледа, завъртя се. „Обикновен гараж — помисли си. — Нищо необичайно…“ Присви очи, искаше да види нещо важно. Но нямаше. Неохотно каза:

— Не знам.

— В тази работа човек никога не знае — заговори спокойно Райм като търпелив преподавател. — Случайността е важна. Понякога просто трябва да ти хрумне нещо. Осланяй се на впечатленията си. Отпусни се.

За момент Пуласки не може да измисли нищо. Изведнъж му хрумна:

— Защо са спрели точно тук?

— Какво?

— Попитахте какво ми хрумва. Ами, струва ми се странно, че са спрели точно тук, толкова далеч от изхода. Защо не са спрели там? И защо не са се опитали да скрият по-добре джипа?

— Добре, Рей. Трябваше сам да се досетя за този въпрос. Какво мислиш? Защо са спрели там?

— Може би се е уплашил.

— Може. Нищо по-хубаво за нас от невнимателен извършител… Помисли за това. Така, започвай огледа от изхода към колата, после около нея. Погледни отдолу и тавана отгоре. Знаеш ли как се прави оглед по метода на мрежата?

— Да.

Пуласки едва се сдържа да не добави „сър“.

През следващите двайсет минути той обикаля напред-назад, огледа пода и тавана около джипа. Не пропусна и един милиметър. Подуши въздуха — и не откри нищо съществено в миризмата на машинно масло, бензин и мухъл. Разтревожен, отново се обади на Райм и докладва, че не е открил нищо съществено. Криминалистът не реагира, само му каза да претърси самия джип.

Провериха регистрационните номера и номера на двигателя и установиха, че джипът наистина принадлежи на онзи човек от списъка, когото бяха изключили като заподозрян, защото излежаваше присъда за наркотици на Райкърс Айлънд. Джипът бил конфискуван, което означаваше, че Часовникаря го е откраднал от полицейски паркинг, където е чакал да бъде продаден на търг в полза на държавата. Умно, замисли се Райм, защото можеха да минат месеци, преди документите за продажбата да бъдат оформени. Регистрационните номера пък бяха откраднати от друг бежов шевролет „Бронко“, паркиран на летище „Нюарк“.

Ненадейно Райм изрече със странен, шепнещ глас:

— Обичам колите, Рей. Те казват много. Като книги са.

Пуласки се спомни главата от учебника, където се съдържаше тази информация. Понечи да цитира, но се спря и се задоволи да каже:

— Да, номерата на двигателя, регистрацията, лепенките по броните, лепенките от магазина, талоните за пре…

Райм се изсмя:

— Да, ако извършителят е собственикът. Само че нашият джип е краден, затова автосервизът, където си е сменял маслото и фактът, че е учил в гимназия „Джон Адамс“, не ни помагат много, нали?

— Май не.

— „Май не“ — повтори Райм. — Каква информация може да ни даде една крадена кола?

— Ами, пръстови отпечатъци.

— Много добре. В една кола има безброй неща, които можеш да пипнеш — копчета, дръжки, облегалки, държатели за чашки, стотици места. Има безброй лъскави повърхности. Благодаря, Детройт… Е, може да е Токио, или Хамбург, както и да е. Да видим какво ще намериш. Има много места. Стотици. Повечето хора използват колите си като куфарчета за документи или чекмеджета за инструменти, тъпчат в тях какво ли не. Безброй лични вещи. Колата е като дневник, в който никой не се сеща да излъже. Първо потърси такива неща. В. Д.

Веществени доказателства.

Младият полицай се наведе, но недейно чу скърцане на метал. Той подскочи и се огледа, взря се в полумрака. Знаеше предпочитанията на Райм огледите да се извършват само от един човек, затова бе отпратил всички подкрепления. Може би беше плъх. Или паднала ледена висулка. Чу щракане. Напомняше тиктакане на часовник. Може би беше от нагорещените прожектори.

„Продължавай — смъмри се Пуласки. — Сам си изпроси да си тук.“ Погледна предните седалки.

— Има трохи. Много трохи.

— Трохи ли?

— От бързи закуски, предполагам. Трохи от бисквити, пуканки, чипс, парченца шоколад. Някакви лепкави петна. От кока-кола най-вероятно. Чакай, тук има нещо. Под седалката. Кутия с патрони.

— Какви?

— „Ремингтон“. Трийсет и втори калибър.

— Какво има в кутията.

— Ами, патрони?

— Сигурен ли си?

— Не съм я отварял. Да я отворя ли?

Мълчание. Значи да.

— Да, има патрони. Трийсет и втори калибър. Но не е пълна.

— Колко липсват?

— Седем.

— Аха, това е полезна информация.

— Защо?

— Ще разбереш.

— И гледай това…

— Какво? — сопна се Райм.

— Извинявайте. Има още нещо. Книга за разпити. Но май става дума повече за изтезания.

— Изтезания ли?

— Да.

— Купена? От библиотека?

— Не, има лепенка, вътре няма заемна бележка, няма печати от библиотека. И явно собственикът много я чете.

— Браво, Рей. Не прие автоматично, че е извършителят. Бъди непредубеден. Винаги бъди непредубеден.

Не беше голяма похвала, но младежът се възгордя.

Пуласки събра микроулики от пода с парчета тиксо; после изсмука частичките изпод седалките с преносимата прахосмукачка.

— Мисля, че събрах всичко.

— Жабката.

— Проверих я. Празна е.

— Педалите?

— Изстъргах ги. Няма много частички.

— Облегалките за главите?

— О, забравих.

— Може да има косми или следи от гел.

— Може да са били с шапки — изтъкна Пуласки.

Райм се тросна:

— Има малка вероятност Часовникаря да е сикх, монахиня, астронавт или тежководолаз, та косата му да е била напълно покрита. Не философствай, а събери частиците от облегалките.

— Дадено.

След секунда Пуласки намери бели и черни косми. Призна пред Райм, но криминалистът не злорадства.

— Добре. Прибери ги в найлоново пликче. Сега отпечатъците. Искам да знам кой точно е нашият Часовникар.

Пуласки се потеше въпреки студа. В продължение на десет минути работи с четчици, спрейове, прахове, източници на ултравиолетови лъчи.

— Как върви? — попита нервно Райм.

— Ами, няма нищо — призна новобранецът.

— Искаш да кажеш, че няма цели отпечатъци, така ли? Няма проблем, частични също вършат работа.

— Не, искам да кажа, че няма никакви, сър. Никъде. В цялата кола.

— Невъзможно.

От учебника на Райм Пуласки си спомняше, че има три типа отпечатъци: пластични, които са триизмерни следи, оставени във вещества като кал или глина; видими, които се виждат с просто око; и скрити, видими само със специална апаратура. При огледи на сгради повечето отпечатъци са скрити, понеже стените, вратите и мебелите нямат повърхности, на които да се задържат видими следи. От друга страна, в колите има много стъклени и хромирани части и затова е в сила обратното твърдение.

Само не и в джипа на Часовникаря.

— Размазани?

— Няма.

— Не мога да повярвам. Не са имали време да изчистят цялата кола за пет минути. Провери отвън, навсякъде. Особено около вратите и капачката на резервоара.

С треперещи ръце, Пуласки продължи да търси. Дали държеше неправилно четчицата? Дали пръскаше неправилно със спрея? Дали не слагаше правилните очила, когато осветяваше с ултравиолетова светлина?

Тежкото нараняване на главата, което бе получил неотдавна, оказваше странични ефекти, предизвикваше стресова реакция и необоснована паника — а също и едно състояние, за което бе разказал на Джени: „Чувствам се непълноценен“. Постоянно си мислеше, че след нещастния случай вече просто не е същият човек, че е един вид бракувана стока и не е толкова умен като брат си, макар че навремето имаха еднакъв коефициент на интелигентност. Сега изпита паника, че не е умен, колкото престъпника, когото преследваше.

Но после се смъмри: „Няма време. Мислиш си, че няма да успееш. По дяволите, ти беше сред петте процента с най-висок успех в академията. Знаеш какво правиш. Работиш два пъти по-яко от повечето ченгета.“

— Сигурен съм, Линкълн. Някак са успели да не оставят отпечатъци… Чакай.

— Никъде не съм тръгнал, Рей.

Пуласки си сложи очила с увеличителни стъкла.

— Ето, тук има нещо. Памучни влакна. Бежови. Почти като цвета на човешка кожа.

— „Почти“ — повтори жлъчно Райм.

— С цвят на човешка кожа. Обзалагам се, че са от ръкавици.

— Значи престъпниците са умни и внимателни — заключи Райм.

Звучеше леко неспокойно, което разтревожи Пуласки. Не му харесваше, когато Линкълн Райм се обезпокои. Побиха го тръпки, но не от студа.

— Има ли нещо по гумите и решетката на радиатора?

Пуласки провери.

— Киша и кал.

— Вземи проби.

След като свърши, младежът обяви:

— Готово.

— Снимай с фотоапарата и камерата. Знаеш ли как?

Пуласки знаеше. Беше снимал на сватбата на брат си.

— След това провери възможните пътища за бягство.

Пуласки се огледа. Тогава отново чу стъргане, стъпки?

Шум от капки. Звучеше и като тиктакане, което го изправи на нокти. Отново започна да оглежда, напред-назад, към изхода, гледаше не само надолу, а и нагоре, както Райм съветваше в книгата си.

„Местопрестъплението е триизмерно…“

— Засега нищо.

Райм изръмжа.

Пуласки застина. Чу нещо, което прозвуча като стъпки.

Посегна към хълбока си, но установи, че е забравил пистолета си под гащеризона. Глупаво. Дали да не отвори ципа, да извади кобура и да го сложи отвън?

Не, така щеше да замърси уликите.

Рей Пуласки реши да не пипа пистолета.

„Това е само един стар гараж; разбира се, че ще има шумове. Спокойно.“

* * *

Непроницаемите лунни лица от визитните картички на Часовникаря гледаха Линкълн Райм.

Зловещите очи не издаваха нищо.

Чуваше се само тиктакане; нищо от радиостанцията. Изведнъж — странни шумове. Стъргане, тракане. Дали бяха смущения?

— Рей? Чуваш ли?

Нищо, само тик-так… тик-так…

— Рей?

Силен трясък. Метален звън.

Райм се стресна.

— Рей? Какво става?

Пак никакъв отговор.

Точно се канеше да смени честотата и да изпрати Хауман да провери новобранеца, когато радиостанцията най-после се включи.

— Помощ! — чу се уплашеният глас на Пуласки. — Десет-тринайсет, десет… Тук…

Код 10-13 бе най-спешният полицейски сигнал.

Райм изкрещя:

— Отговорѝ ми! Там ли си?

— Не мога…

Изпъшка.

Радиостанцията замлъкна.

Боже мой.

— Мел, веднага се обади на Хауман!

Купър натисна няколко копчета.

— Има връзка — извика и посочи на Райм слушалките.

— Бо, Райм е. Има проблем с Пуласки. Извика десет-тринайсет. Чу ли?

— Не, но веднага тръгваме.

— Оглеждаше по-близките стълби до джипа.

— Разбрано.

Свързан на общата честота, Райм чуваше всички предавания. Хауман изпрати няколко тактически екипа и извика бърза помощ. Заповяда на хората си да се разпръснат и да блокират всички изходи.

Райм отпусна главата си върху облегалката на инвалидната количка, беше бесен.

Бесен, защото Сакс изостави Неговото разследване, заради Онова. Бесен на себе си, защото позволи на неопитен новобранец да прави оглед на потенциално опасно местопрестъпление.

— Линк, горе сме — чу се гласът на Селито. — Не го виждаме.

— Не ми казвай какво не си намерил, мамка му!

Още гласове.

— Нищо на този етаж.

— Ето джипа.

— Къде е?

— Там има някой, вляво.

— Не. Той е от нашите.

— Още светлина! Дайте още светлина!

Минаха няколко секунди. Сякаш бяха часове.

Какво ставаше там?

„Мамка му, някой да каже!“

Никой обаче не отговори на мълчаливия му въпрос. Той превключи на честотата на Пуласки.

— Рей?

Чу няколко изщраквания, сякаш (или поне така си представяше) някой с прерязано гърло се опитва да говори, но няма глас.

18.

20.26 ч.

— Здравей, Ейми. Трябва да поговорим.

— Разбира се.

Сакс караше към Хелс Кичън в централен Манхатън, за да вземе досието по случая „Франк Сарковски“, но не мислеше за това. Мислеше за часовниците. Как времето може да тече напред или да е спряло. Мислеше си за моментите, когато ни се иска да тече по-бързо, за да ни избави от онова, което изпитваме в момента. Но това не става. В такива моменти времето се влачи ужасно бавно, понякога дори спира като сърцето на осъден на смърт в момента на екзекуцията.

— Трябва да поговорим.

Амелия Сакс си спомняше един разговор отпреди много години.

— Сериозно е — добавя Ник.

Двамата влюбени са в апартамента на Сакс в Бруклин. Тя е новобранец, с униформа, с обувки, излъскани като огледало. („Лъснатите обувки показват повече уважение от изгладената униформа — съветваше я баща ѝ. — Запомнѝ това.“ И тя го беше запомнила.)

Тъмнокосият красавец Ник също е полицай. По-старши. Луда глава, по-щур дори от Сакс сега. Тя седи върху масичката, хубава, от тиково дърво, купена преди година с последните ѝ пари, припечелени като манекенка. До нея стои тъмнокосият Ник — той също би могъл да работи като манекен. Идва от акция под прикритие. Носи тениска без ръкави, дънки и малък револвер на хълбока си. Малко е брадясал и Сакс го харесва така. Плановете за вечерта бяха следните: той се прибира и вечерят заедно. Тя е купила вино, свещи, салата и сьомга, всичко е подредено, както си трябва. От друга страна, Ник не се е прибирал от няколко дни. Затова може би ще отложат вечерята за по-късно.

Или изобщо няма да вечерят.

Но нещо не е наред. Има нещо „сериозно“.

Е, той е при нея, жив е, не са го убили при акцията под прикритие — най-опасните задачи в полицейската кариера. Трябваше да проследи банда, ограбваща тирове по магистралите. В това са замесени много пари, което означава много тежко въоръжение. Трима от най-добрите приятели на Ник са били с него. Със свито сърце тя се запитва дали някой от тях не е загинал. Познава ги всичките.

Или има друго? Дали е решил да скъса с нея?

Лошо, лошо… но поне е по-добре, отколкото някой да загине в престрелка с бандитите от Източен Ню Йорк.

— Казвай — подканва го тя.

— Виж, Ейми.

Така я наричаше на галено баща ѝ. Само двама мъже на света използваха това обръщение към нея.

— Стана така…

— Казвай направо — подканва го тя.

Амелия Сакс обича да казва нещата в очите. Очаква от другите същото.

— Сигурно скоро ще се разчуе. Исках да узнаеш първо от мен. Загазих.

Тя си мисли, че разбира. Ник е каубой, винаги готов да извади автомата си МР-5 и да влезе в престрелка с престъпниците. Сакс е по-добър стрелец, поне с пистолет, но по-рядко натиска спусъка. („Не можеш да върнеш куршумите назад“ — казваше баща ѝ.) Тя си помисля, че е имало престрелка и Ник е убил някого — може би дори някой невинен. Добре. Ще го отстранят временно, докато се събере комисия да реши дали стрелбата е била оправдана.

Тя му съчувства и ще го подкрепя, каквото и да става. Неочаквано той добавя:

— Хванаха ме с подкуп.

— Теб…

— Със Сами… и Джо… обирджиите на камиони. Хванаха ни. Яко загазихме.

Гласът му потреперва. Никога не го е чувала да плаче, но ѝ се струва, че всеки момент от очите му ще потекат сълзи.

— Взимал си подкупи? — не вярва на ушите си тя.

— Да… — Но това е само началото, той продължава: — Има обаче и по-лошо.

По-лошо? Кое може да е по-лошо?

— Ние бяхме извършителите. Ние ги ограбвахме.

— Искаш да кажеш, че тази вечер ти…

Гласът ѝ изневерява.

— О, Ейми, не само тази вечер. Цяла година. Цяла шибана година. Имахме хора в складовете. Те ни казваха, когато се очаква пратка. Спирахме камионите и… Е, сигурно разбираш. Няма нужда да ти казвам подробности. Днес ни бяха устроили клопка. Пипнаха ни с мръсни ръце. Ох, как само ни пипнаха.

Тя се замисля за нощите, когато е отсъствал, уж под прикритие, уж следи грабителите. Поне веднъж седмично.

— Случайно попаднах в играта. Нямах избор…

Няма нужда да му отговаря, да каже: „Не, не, не, божичко, винаги има избор.“ Амелия Сакс не търси оправдания за себе си, не ги приема и от другите. Той, разбира се, го знае, това е в основата на любовта им.

Това беше в основата на любовта им.

Ник престава да се оправдава:

— Прецаках всичко, Ейми. Провалих се. Дойдох само да ти кажа.

— Ще се предадеш ли?

— Най-вероятно. Не знам какво ще правя. Мамка му.

Тя е като втрещена, не се сеща какво да каже, нищичко. Спомня си за моментите им заедно — часовете на стрелбището, когато са изстрелвали килограми куршуми; в баровете на „Бродуей“, когато са пресушавали десетки чаши с дайкири; когато лежаха пред камината в апартамента ѝ.

— Ще разнищят миналото ми под лупа, Ейми. Ще им кажа, че си чиста, но пак ще те разпитват. Много ще те разпитват. Ще се опитам да не те замесвам.

Иска ѝ се да го попита защо… Ник е израсъл в Бруклин, той е типичен привлекателен нахакан хлапак. Като юноша се забърквал в бандите, но баща му някак е успял да му набие в главата здрав разум и той се е отказал от това. Защо пак е преминал на другата страна? За парите ли? (Ето още нещо, което е крил от нея; как не се е досетила?)

Защо?

Той обаче не ѝ дава възможност да попита.

— Трябва да тръгвам. Ще проверят телефонните ми обаждания, ще узнаят за нас. Скоро ще дойдат при теб. Ще гледам да не те замесвам. Ще се постарая. Обичам те.

Целува я и излиза.

Сега Амелия Сакс си спомня онези моменти като вечност, безкрайната нощ, сякаш времето е спряло, как стоеше втренчена в свещите, догарящи сред езерца от кафеникав восък.

„Ще ти се обадя по-късно…“

Но така ѝ не се обади.

Двойният удар — неговото престъпление и краят на връзката им — ѝ се отрази дълбоко; тя реши да се откаже да работи като патрул. Реши да си потърси чиновническо място. Само провидението я срещна с Линкълн Райм, който я накара да промени решението си и да запази униформата. Онзи случай обаче породи в нея безкомпромисна омраза към подкупните полицаи. За нея те бяха по-отвратителни от лъжливите политици, изневеряващите съпрузи и жестоките престъпници. Затова нищо не можеше да я спре в стремежа да узнае дали групичката от „Сейнт Джеймс“ е престъпен кръг от полицаи в участък 118. Ако беше така, нищо нямаше да ѝ попречи да ги разобличи.

Шевролетът спря със свирене на гуми.

Сакс хвърли служебната си карта за паркиране на предното табло и слезе, затръшна силно вратата, сякаш се опитваше да запуши дупката, зееща между минало и настояще.

* * *

— Отврат.

На горния етаж на покрития паркинг, където бе открит джипът на Часовникаря, полицаят, който направи този коментар, гледаше втренчено човека, проснат по корем на земята.

— Ужасно — добави друг. — Божичко.

Трети коментира с едносричното:

— Пфу!

Селито и Хауман изтичаха при тях.

— Добре ли си? Добре ли си? — изкрещя Селито.

Говореше на Рей Пуласки, застанал над проснатия на земята човек, който бе покрит с вонящ боклук. Новобранецът едва дишаше. Той кимна:

— Изкара ми ангелите, но съм добре. Човече, много беше як за бездомник.

Един санитар дотича и обърна нападателя по гръб. Пуласки му сложи белезници и металните халки издрънчаха. Очите на бездомника шареха уплашено във всички посоки, дрехите му бяха дрипави и мръсни. Вонеше нетърпимо. Беше подмокрил гащите си. (Затова бяха тези коментари: „отврат“ и „пфу“.)

— Какво стана? — попита Хауман.

— Правех оглед… — Пуласки посочи към първата площадка. — Изглежда, че извършителите са избрали този път на отстъпление…

„Без клишета“ — смъмри се на ум. Опита с други думи:

— Извършителите са избягали по тези стълби, почти съм сигурен. Затова оглеждах, търсех следи. Чух нещо зад мен и се обърнах. Този човек ме нападна. — Посочи желязната тръба, лежаща наблизо. — Не можах да извадя оръжието си, но хвърлих кофата за боклук върху него. Сборихме се и накрая успях да го стисна в мъртва хватка.

— Използването на такива е забранено — напомни му Хауман.

— Искам да кажа, че съумях успешно да го обездвижа чрез ръчен метод.

Командирът на тактическия отряд кимна:

— Добре.

Пуласки намери слушалките и отново ги включи. В ушите му изгърмя гласът на Райм:

— Мамка му, жив ли си или мъртъв? Какво стана?

— О, извинете, детектив Райм.

Пуласки обясни какво е станало.

— Добре ли си?

— Да, добре съм.

— Добре. Сега би ли ми обяснил защо, по дяволите, оръжието ти беше под гащеризона?

— Небрежност, сър. Няма да се повтори.

— Дано. Значи пътят на бягството е замърсен.

— Е, не точно.

— Как не точно?

— Само е покрит с боклук. Наложи се да овладея нападателя чрез кофа за боклук. Беше доста пълна.

— Ами, тогава започвай да чистиш. До двайсет минути те искам тук с всички улики. Ще се справиш ли?

— Да, сър. Ще…

Райм рязко прекъсна връзката.

Докато двама полицаи с гумени ръкавици отвеждаха бездомника, Пуласки се наведе и започна да маха боклуците. Опита се да си спомни какво в тона на Райм му беше познато. Накрая се досети. Да, същата смесица от гняв и облекчение, както при „лекциите“ на баща му, след като откриеше, че двамата близнаци пак са се надбягвали по железопътните релси.

* * *

Първото, което Амелия Сакс забеляза, беше чашата, пълна с жълтеникаво уиски.

Стоеше на вратата на бара „О’Трейди“ в Хелс Кичън. Пенсионираният детектив Арт Йънг седеше край надраскания, изтъркан бар.

Кимна на бармана, каза нещо и двамата избухнаха в смях.

Тя си спомни празния шкаф за алкохол у дома му. Тона му, когато казваше: „Нещо за пиене, вода, безалкохолно? Нямам алкохол, съжалявам…“

— Ъ, извинете, госпожице — измърмори зад нея някакъв мъж, който бързаше да влезе в бара, пълен със среднощни клиенти.

Тя влезе, изчака полицая да допие уискито си. Той потропа по бара с юмрук, кожата му бе зачервена и се лющеше. Барманът взе една бутилка и напълни чашата му с евтино уиски.

Сакс седна на паянтовото столче до Йънг. Кимнаха си за поздрав.

— Здрасти, момиче.

— Добър вечер, детективе.

— Да, и аз исках да кажа „детектив“. Нещо за пиене?

— Не, благодаря.

Иънг се огледа.

— Тук е по-добре, отколкото вкъщи — отбеляза. — Не искам да замесвам жена си в тези игри.

Тоест не искаше да разбере, че пак се е пропил.

Сакс седна до него. Йънг не изглеждаше добре. Лицето му беше бледо, очите му сълзяха — по-зачервени от преди. Дрехите му бяха намачкани, а палтото, преметнато на столчето, се влачеше по пода.

— Благодаря, че се обадихте — каза Сакс.

Йънг погледна бармана и поклати глава:

— Няма пак да избяга. Абсурд. Ще загуби, ако се опита.

Съсухреният мъж с татуировка на котва на ръката измърмори разсеяно:

— Може би.

Сакс почувства допир до коляното си, за момент се почуди дали старецът не се опитва да я опипва. Погледна надолу и видя листче. Искаше да ѝ го подаде, без някой да види. Беше ксерокопие от счетоводна книга или дневник.

Йънг се наведе към нея и прошепна:

— Това е страница от деловодната книга за досиетата.

Сакс погледна листа. По средата пишеше:

Разследване номер: 3453496, Сарковски, Франк

Същност: Убийство

Изпратено на: участък 158

По искане на:

Дата на изпращане: 28 ноември

Дата на връщане:

— Колегата, с когото работя, е проверил и каза, че във ведомостта не се споменава за изпращане на материалите някъде.

— Сигурно е търсил само в компютъра. Аз погледнах и тук. Може би е фигурирало в компютъра, но са го изтрили. Това е резервната ведомост на книга.

— Защо в Сто петдесет и осми?

— Не знам. Няма причина да го пращат там.

— Откъде взехте това? — попита Сакс и кимна към листа.

— От един приятел. Бивш колега. Надежден човек. Вече е забравил какво съм го помолил.

— Къде в Сто петдесет и осми може да са го прибрали? В хранилището?

Иънг сви рамене:

— Нямам представа.

Пресуши чашата си.

— Благодаря — каза Сакс.

Той сви рамене и потропа по барплота.

— Смятате да поработите в къщата и градината, а? — осведоми се тя.

— Да. Може да се каже.

Йънг явно не искаше да говори повече за това.

Сакс погледна часовника си.

— Слушайте, колата ми е отвън. Мога да ви откарам.

— Не, имам среща с един приятел, бивш колега. Ще поиграем билярд в Челси. Там има хубав клуб. Играеш ли билярд?

— Не. Е, само като дете, с татко. — Сърцето ѝ се сви при мисълта за баща ѝ. — Да ви откарам ли там?

Йънг се изсмя дрезгаво:

— Да не си таксиджийка? Да ме откара вкъщи, да ме откара до залата за билярд. Не, ще отида пеша. Малко физически упражнения. — Огледа бара. — Това местенце е супер, как мислиш?

— Става.

— На „Таймс Скуеър“ вече не са останали много от тия стари дупки… Работех във Втори. Знаеш ли…

— На Четирийсет и втора улица. Аз също съм била там.

— Преди да стане търговски център. Винаги съм си мислил, мамка му, каква жега. Понякога през август дори бандюгите се завираха в миша дупка, толкова беше горещо. Какви дни. — Йънг отпи глътка уиски, жълто като очите му. — Сега минавам покрай тия барове. Този, другите… На някои още стоят старите надписи, от четирийсетте и петдесетте предполагам. Че имали климатик. Странна работа, а, бар да рекламира, че има климатик, за да привлича клиенти. Сега е друго, а? Времената се менят. — Потропа с осеяния си с белези юмрук по надраскания барплот, за да привлече вниманието на бармана. — Дааа, мамка му, времената се менят.

19.

21.01 ч.

Новата им кола беше буик „Льосабр“.

— Откъде го взе? — попита Винсънт, когато седна до Дънкан.

Колата чакаше с работещ двигател пред църквата.

— От Долен Ийстсайд — отвърна Дънкан и за миг го погледна.

— Никой ли не те видя?

— Само собственикът. За кратко. Но няма да каже на никого.

Дънкан потупа по джоба си, където държеше пистолета. Кимна към ъгъла, където преди няколко часа бе заклал студента.

— Да си виждал полиция наоколо?

— Не, никой не е идвал.

— Добре. Значи вероятно са извозили контейнера и трупът вече пътува на някой шлеп.

„Прережи очите…“

— Какво стана в гаража? — попита Винсънт.

Дънкан леко се намръщи:

— Не успях да се приближа до джипа. На етажа нямаше много ченгета, но имаше някакъв клошар. Вдигна врява и след малко дотичаха полицаи. Трябваше да се махна.

Тръгнаха. Винсънт нямаше представа къде отиват. Дънкан се беше обадил преди десет минути и нареди да го чака долу. Буикът беше стар и миришеше на цигари. Не знаеше как да го нарича. Беше тъмносин, но синьомобил звучеше смешно. Не можеше да измисли име за колата. В момента Умния Винсънт не беше в много духовито настроение. След няколко минути попита:

— Какво най-много обичаш да ядеш?

— Какво…

— Любимата ти храна. Коя е.

Дънкан се намръщи леко. Често се мръщеше, вземаше всичко сериозно и за всичко имаше премислен отговор. Този въпрос обаче го изненада. Той се изсмя смутено:

— Ами, нали знаеш, че не ям много.

— Все пак трябва да имаш любима храна.

— Не съм се замислял. Защо питаш?

— Ами, мислех си да отидем някъде и да сготвя вечеря за двамата. Мога да правя много неща. Спагети… Обичаш ли спагети? Правя ги с кюфтенца. Може със сметанов сос. Наричат се „Алфредо“. Или с доматен.

— Ами, май предпочитам доматен. Така си ги поръчвам на ресторант.

— Тогава така ще ти ги направя. Ако сестра ми дойде, можем да си спретнем парти. Е, не чак парти. Само тримата.

— Това… — Дънкан поклати глава, изглеждаше трогнат. — Никой не ми е приготвял вечеря от… от много време.

— Какво ще кажеш за следващия месец?

— Става. Разкажи ми за сестра си.

— С две години е по-млада от мен. Работи в банка. И тя е хилава като теб. Не че ти си много хилав. Просто, така да се каже, в добре форма.

— Омъжена ли е, има ли деца?

— О, не. Твърде е заета с работата си. Много ѝ се удава.

Дънкан кимна:

— Добре, следващия месец. Пак ще дойда. Можем да купим храна за вкъщи. Аз не мога да ти помогна. Не мога да готвя.

— О, аз ще сготвя. Много обичам. Редовно гледам готварския канал.

— В такъв случай мога да купя десерта. Нещо готово. Знам, че обичаш сладко.

— Страхотно — въодушевено възкликна Винсънт; огледа студените, синкави улици. — Къде отиваме?

Дънкан помълча за момент. Спря на един светофар, предните колела се заковаха на самата мръснобяла стоп линия.

— Нека да ти разкажа нещо — рече след малко.

Винсънт погледна приятеля си.

— През хиляда седемстотин и четиринайсета Английският парламент обявил награда от двайсет хиляди лири стерлинги за онзи, който изобрети преносим часовник, достатъчно точен, за да се използва в морето.

— Тогава това са били много пари, нали?

— Огромна сума. Нуждаели се от часовник за корабите, защото всяка години загивали хиляди моряци заради грешки в навигацията. За да планираш маршрута на кораб, трябва да знаеш географската дължина и ширина. Ширината може да се определи астрономически. За дължината обаче е нужда да знаеш точното време. Британският часовникар Джон Харис решил да се помъчи да вземе наградата. Започнал да работи по изобретението през хиляда седемстотин трийсет пета и най-накрая създал малък часовник, който можел да се използва на кораб и изоставал само с няколко секунди за едно презокеанско пътуване. Кога мислиш, че завършил изобретението? През хиляда седемстотин шейсет и първа.

— За толкова много време?

— Сблъскал се с политически интриги, конкуренция, алчни бизнесмени и разбира се, с механични трудности — почти непреодолими. Но нищо не можело да го обезкуражи. Успял, макар и след двайсет и шест години.

Светлината стана зелена и Дънкан увеличи скоростта.

— Отговорът на въпроса ти е, че отиваме да видим следващата жена в списъка. Миналия път ни изпревариха, но това не бива да ни обезкуражава.

„Големият план…“

* * *

— Първо, в гаража има ли охранителни камери? — попита Райм.

Селито се изсмя, сякаш казваше: „Мечтай си“.

С Пуласки и Бейкър се бяха върнали в къщата на Райм и сега разглеждаха събраното от новобранеца в гаража. Бездомникът, който бе нападнал младия полицай, беше заведен в психиатрична болница. Нямаше връзка със случая и му поставиха диагноза параноидна шизофрения, дълго оставена без лечение.

— На неподходящо място в неподходящо време — измърмори Пуласки.

— Той или ти? — попита Райм; след малко добави: — Охранителни камери на паркинга, откъдето е откраднал джипа?

Селито отново се засмя мрачно.

— Да видим тогава какво е намерил Рей. Първо патроните.

Купър донесе кутията и я отвори пред Райм.

Трийсет и два калибровите патрони са необичаен боеприпас. Имат по-голям обхват от по-дребните 22-калиброви, но нямат такава мощ като по-едрите 38-калиброви и 9-милиметрови. Трийсет и два калибровите пистолети са известни повече като „дамско оръжие“. Пазарът им е ограничен, но все пак голям. Ако намерят оръжие, стрелящо с такива патрони, у заподозрян, това би било косвено доказателство, че той е Часовникаря, но Купър не можеше просто да провери в местните оръжейни магазини и да направи списък на хората, които са си купили подобен пистолет.

Понеже от кутията липсваха седем, Райм предположи, че пистолетът най-вероятно е „Отоуга Мк II“, който побира толкова патрона, но беше възможно да е „Берета Том Кат“, „Гардиън“ или Ел Дабъл-ю Ес 32. Убиецът можеше да носи едно от тези оръжия. (Ако беше въоръжен. Както изтъкна Райм, патроните навеждат на мисълта, че извършителят има пистолет, но не са твърдо доказателство.)

Райм забеляза, че куршумите са 4,6-грамови, достатъчно тежки, за да нанесат сериозни поражения, ако са изстреляни от близко разстояние.

— На дъската, новобранец — изкомандва криминалистът.

Книгата, която беше открил в джипа, се казваше „Изтръгнати самопризнания“, издание на малко издателство в Юга. Хартията, шрифтът и печатът — да не говорим за стила — бяха третокласни.

Книгата, дело на анонимен автор, който твърдеше, че бил служил в специалните части, описваше използването на мъчения, които биха довели до смърт, ако разпитваният не направи самопризнания — удавяне, удушаване, измръзване в студена вода и други. Описваше се увесване на тежест над гръкляна на пленника, а също нарязване на китките и дланите и оставяне на кърви, докато не проговори.

— Боже мой — възкликна Бейкър. — Това е неговият учебник… Решил е да убие десет души по такива начини.

— Частици? — попита Райм, загрижен повече за криминалистичното значение на книгата, отколкото за психологическото.

Купър разлисти книгата над голям бял лист, за да изтърси частичките, които са се задържали в нея. Нищо не изпадна.

Разбира се, нямаше и отпечатъци.

Никой от методите в книгата не изискваше специална екипировка; ако имаше такива, Райм би могъл да открие снабдителите. За умъртвяване на десетина души според описанията бяха достатъчни обикновени предмети като въже и кухненски ножове.

Купър откри, че книгата не се предлага от основните книжарници или книгоразпространителни вериги — никой не искаше да я продава. Все пак можеше да се купи от различни сайтове за търговия по Интернет и няколко екстремистки организации, продаващи всичко необходимо да се предпазиш от множащите се малцинства, чужди емигранти и самите американски власти. През последните години Райм бе работил като консултант в доста разследвания на терористични дейности; много от тях бяха свързани с „Ал Кайда“ и други ислямски фундаменталисти, но имаше и чисто американски групировки — заплаха, на която смяташе, че властите не обръщат достатъчно внимание.

Обадиха се на издателя, който не пожела да им сътрудничи. Райм го очакваше. Казаха му, че не продават книгата директно на читателите и ако искал да получи списък на книжарниците, които са закупили екземпляри от нея, трябвало да вземе съдебна заповед. За издаването ѝ щяха да отидат седмици.

— Не разбирате ли? — тросна се Денис Бейкър по телефона. — Някой използва вашата книга като ръководство как да убива хора.

— Ами, тя е точно за това — отвърна издателят и затвори.

— По дяволите.

Продължиха с другите веществени доказателства. Пръстта, листата и пепелта, които Пуласки бе събрал от решетката на радиатора, не показваха нищо конкретно.

— Събрах частици и от страничното огледало и тасовете на колелата — отбеляза той.

Частичките обаче бяха най-обикновена градска кал.

На пода на джипа имаше следи от пясък като онзи, с който бе посирана уличката на второто местопрестъпление.

Трохите бяха от пуканки, чипс, солети и шоколад. Също от бисквити с фъстъчено масло. Петната бяха от безалкохолни — със захар, не диетични. Разбира се, нищо от това не разкриваше пряко извършителя, това бяха само малки стъпки по пътя към разкриването му.

Късите кафеникави памучни влакна бяха, както бе предположил Пуласки, от обикновени работни ръкавици, каквито се продават в хиляди магазини. Престъпниците явно бяха изчистили внимателно всички повърхности в колата и бяха носили ръкавици през цялото време.

Това ясно показваше, че Часовникаря е изключително предпазлив и предвидлив.

Космите от облегалката бяха дълги около осемнайсет сантиметра, повече черни, но и няколко започнали да побеляват. Космите са добра улика и често падат сами или се отскубват при борба. Косъм, намерен на местопрестъплението може да доведе до разкриване на престъпника по цвета на косата, дължината ѝ или наличието на боя и други вещества. Те обаче по принцип не могат да се конкретизират — тоест да се свържат по недвусмислен начин с точно определен човек (освен ако не са изскубнати с луковицата, от която може да се вземе ДНК). Космите, намерени от Пуласки, не бяха изтръгнати с корените.

Райм забеляза, че са твърде дълги, за да са от Часовникаря — фотороботът по описанието на Халърстейн бе на мъж със средно дълга коса. Джоан Харпър беше видяла съучастника с шапка, следователно можеше да са от него. Райм обаче достигна до извода, че космите вероятно са от някого, който се е возил в колата, преди да бъде открадната от Часовникаря. Можеха да са както мъжки, така и женски, разбира се. Това, че започваха да побеляват, означаваше човек на средна възраст, а за мъж на тези години беше странно да носи коса до раменете.

— Часовникаря може да има приятелка или друга съучастничка, но това не е много вероятно… Запиши го все пак на дъската — изкомандва Райм.

— Защото никога не се знае — отбеляза Пуласки, сякаш цитираше нещо заучено. — Нали?

Райм вдигна вежди и кимна. След това попита:

— Обувки?

Единствените отпечатъци, намерени от Пуласки, бяха от обувки с гладки подметки, размер 47. Собственикът им бе стъпил в малка локва в гаража и беше оставил десетина следи към изхода. Пуласки беше почти сигурен, че са от Часовникаря или съучастника му, защото отпечатъците бяха на сравнително голямо разстояние един от друг и токовете почти не личаха.

— Означава, че е бягал — отбеляза младежът.

Отпечатъците обаче не им помагаха много. Нямаше начин да се установи марката, защото не се виждаха изразени следи от грайфери. Нямаше и необичайно износване на подметката, от което да си извадят заключение за ортопедични проблеми на собственика им.

— Поне знаем, че носи голям номер — отбеляза Пуласки.

— Не знам откъде реши, че човек с крака четирийсет и първи номер, не може да носи обувки четирийсет и седми? — изсумтя Райм.

Новобранецът кимна:

— Разбирам.

„Ще се научиш“ — помисли си Райм и погледна уликите.

— Това ли е всичко?

Пуласки кимна:

— Направих, каквото можах.

— Добре си се справил явно — измърмори криминалистът.

Може би не прозвуча много ентусиазирано, но не го беше грижа. Почуди се дали резултатът щеше да е друг, ако Сакс бе извършила огледа. Все му се струваше, че щеше да има разлика.

Той се обърна към Селито:

— Какво става с разследването на Лупонте?

— Още нямам нищо. Ако знаеше повече подробности, щях по-лесно да го намеря.

Новобранецът погледна дъската с таблицата:

— Толкова много информация… А още не знаем почти нищо за него.

„Много си прав — помисли си Райм. — Знаем само, че е дяволски хитър.“

* * *

Часовникаря

Местопрестъпление едно

Място:

> Ремонтен док на река Хъдсън, при 23-та улица.

Жертва:

> Неизвестна самоличност.

> Мъж.

> Вероятно на средна възраст или по-стар. Възможно е да е имал високо кръвно налягане или сърдечно-съдово заболяване (висока концентрация на антикоагуланти в кръвта).

> Бреговата охрана и водолази търсят тялото в нюйоркското пристанище.

> Проверяват се и сигналите за изчезнали лица.

Извършител:

> Виж по-долу.

Начин на действие:

> Убиецът е принудил жертвата да се държи за ръба на кея и да виси над водата, рязал е пръстите и китките ѝ, докато е паднала.

> Час на нападението: между 18.00 в понеделник и 6.00 във вторник.

Улики:

> Кръв, група АВ положителна.

> Парченце от счупен нокът, без лак, широк.

> Част от прерязаната метална мрежа, срязана с обикновени клещи за тел, произход — неустановен.

> Часовник. Виж по-долу.

> Стихотворение. Виж по-долу.

> Следи от нокти по дъските на кея.

> Няма съществени микроследи, пръстови отпечатъци, следи от обувки и автомобилни гуми.

Местопрестъпление две

Място:

> Задънена пресечка на улица „Седар“ при „Бродуей“ зад три делови (задните входове се заключват между 20.30 и 22.00) и една административна сграда (заключва се в 18.00).

> Уличката е задънена. Широчина — 5 метра, дължина — 30 метра, настилка — павета. Трупът е бил намерен на пет метра от улица „Седар“.

Жертва:

> Тиодор Адамс.

> Живущ в Батъри Парк.

> Работил в областта на рекламата.

> Няма сведения да е имал врагове.

> Не е бил задържан от властите, щатски или федерални.

Извършител:

> Часовникаря.

> Мъж.

> Няма намерени съвпадения за името в полицейските картотеки.

Начин на действие:

> Гърлото на жертвата е премазано от метална греда, окачена над главата ѝ.

> Очаква се докладът на съдебния лекар.

> Няма следи от сексуална дейност.

> Време на настъпване на смъртта: Между 22.15 и 23 часа в понеделник. Очаква се потвърждение от съдебния лекар.

Улики:

> Часовник.

Няма експлозиви, химични или биологични агенти.

Еднакъв с часовника от кея.

Няма пръстови отпечатъци, минимално количество микроследи.

Производител: „Арнолд Продъктс“, Фреймингам, Масачузетс. Предстои справка за дистрибуторите.

> Стихотворение, оставено от извършителя на двете местопрестъпления.

Отпечатано на обикновена принтерна хартия, мастило за принтер „Лазер Джет“ на „Хюлет Пакард“.

Текст:

„На небето свети пълна Студената луна.

На земята проснат е трупът.

Минутите изтичат до смъртта

и края на жизнения път“

Часовникаря

Не фигурира в сайтовете за поезия; вероятно е съчинено от него.

Студената луна е име на лунен месец, месеца на смъртта.

> Златна щипка за банкноти; няма отпечатъци.

> В пачката има 340 долара, серийните номера не говорят нищо; няма отпечатъци.

> 60 долара в джоба на жертвата, серийните номера не говорят нищо; няма отпечатъци.

> За заличаване на следите е използван фин пясък. Обикновен, чист, без примеси. Може би е смятал да се върне на местопрестъплението?

> Метална греда, 36 килограма, дупки за въжета в двата края. Произход — неизвестен.

> Тиксо, обикновено, но отрязано абсолютно точно, необичайно. Парчета с абсолютно еднаква дължина.

> Талиев сулфат (отрова за мишки) в пясъка.

> Пръст, съдържаща рибни белтъчини — върху жертвата, не върху извършителя.

> Много малко микроследи.

Други:

> Автомобил.

Вероятно шевролет „Бронко“, около тригодишен.

При проверката на регистрационните номера на колите в района в понеделник вечер не са установени глоби.

> В нравствения отдел е изпратено искане за проверка на местните проститутки; възможни свидетели.

Разговор с Халърстейн

Извършител:

> Направен е фоторобот на Часовникаря — около петдесетте, кръгло лице, двойна брадичка, дебел нос, необикновено сини очи. Над метър и осемдесет, слаб, черна коса със средна дължина, няма украшения, тъмни дрехи. Име — неизвестно.

> Знае много за часовниците, кои са колекционерска ценност и какви експозиции има в града.

> Заплашил търговеца, за да мълчи.

> Купил 10 часовника. За 10 жертви?

> Платил в брой.

> Искал часовниците да показват фазите на луната, да тиктакат силно.

Улики:

> Часовниците са закупени от Халърстейн във Флатайрън.

> Няма отпечатъци по банкнотите, с които е платил, серийните номера не се издирват.

> Телефонирал от улични автомати.

Местопрестъпление три

Място:

> Улица „Спринг“ 481.

Жертва:

> Джоан Харпър.

> Няма ясен мотив.

> Не е познавала втората жертва, Адамс.

Извършител:

> Часовникаря.

> Съучастник.

— Вероятно мъжът, когото жертвата видяла по-рано.

— Бял, едър, с черни очила, шлифер, спортна шапка. Без особени белези. Кара джип.

Начин на действие:

> Отключил с шперц.

> Начин на нападението — неизвестен. Вероятно е смятал да използва тел за венци.

Улики:

> Рибният протеин е дошъл от ателието на Джоан (тор за орхидеи).

> Наблизо е имало разсипване на талиев сулфат.

> Телта за венци е била отрязана на абсолютно еднакви парчета. (За да се използва като оръжие на убийството?)

> Часовник:

— Същият. Няма следи от нитрати (експлозив).

— Няма микроследи.

> Няма бележка или стихотворение.

> Няма следи от обувки, пръстови отпечатъци, оръжие или друго, което да е забравил.

> Черни частици — катран за покриви.

— Поискана е проверка на сателитни снимки от Ню Йорк за откриване на възможните източници.

Други:

> Извършителят е наблюдавал жертвите, преди да ги нападне. Избира ги с цел. Каква?

> Има полицейска радиостанция. Да се смени честотата.

> Автомобил:

— Бежов джип.

— Номер — неизвестен.

— Обявен за издирване.

— В района има 423 собственици на тъмни шевролети „Бронко“. Проверени се за предишни нарушения. Намерени са двама: единият е твърде стар, другият излежава присъда за наркотици.

Автомобилът на извършителя — шевролет „Бронко“

Място:

> Намерен в покрит паркинг на улица „Хюстън“ край река Хъдсън.

Улики:

> Собственикът на джипа е в затвора. Колата е била конфискувана и открадната от паркинг, където е чакала да бъде обявена за продан в полза на държавата.

> Спрян във вътрешността на гаража, далеч от изходите.

> Трохи от пуканки, чипс, солети, шоколад, бисквити с фъстъчено масло. Петна от безалкохолно, със захар, не диетично.

> Кутия с патрони „Ремингтон“, 32-ри калибър, седем от тях липсват. Оръжието вероятно е „Отоуга Мк II“.

> Книга — „Изтръгнати самопризнания“. Ръководство за начини на умъртвяване? Издателят не оказва съдействие.

> Черни и посивели косми, вероятно женски.

> Няма пръстови отпечатъци, никъде в колата.

> Бежови памучни влакна от ръкавици.

> Пясък като намерения на уличката при „Седар“.

> Отпечатъци от обувки с гладка подметка, размер 47.

* * *

Убийства на Бенджамин Крийли/Франк Сарковски

Бенджамин Крийли:

> Бенджамин Крийли, 56-годишен, привидно самоубийство чрез обесване. Въже за пране. Бил е със счупен палец, което не му позволява да направи примката.

> Написана на компютър предсмъртна бележка, в която се говори за депресия. Мъртвецът не е проявявал склонност към самоубийство и не е имал душевни смущения.

> Около Деня на благодарността двама души на проникнали с взлом във вилата му и вероятно са изгорили улики. Бели мъже, но лицата им не са забелязани. Единият бил по-едър. Стояли вътре около час.

> Улики във вилата в Уестчестър:

Счупена ключалка, професионално изпълнение.

Следи от плат по инструментите около камината и бюрото на Крийли; Пръстта пред камината е с по-кисела реакция от пръстта около къщата и съдържа замърсители. От индустриална зона?

Следи от изгорен кокаин в камината.

> Пепел в камината.

Финансови документи, ведомост, числа от порядъка на милиони долари.

Емблема на документите и счетоводни данни — изпратени за проверка.

— Дневник: планирал е смяна на маслото, час при фризьор и посещение в бара „Сейнт Джеймс“.

> Анализ на пепелта от лабораторията в „Куинс“:

Емблема на софтуер за фирмено счетоводство.

— Анализ от специалист счетоводител: обичайни премии за висши служители във фирма.

— Документите са изгорени заради самите данни или за заблуждаване на следствието.

> Бар „Сейнт Джеймс“.

— Крийли го посещавал на няколко пъти.

Не е използвал наркотици в заведението.

Не е сигурно с кого се е срещал, но най-вероятно с полицаи от близкия участък 118.

Барманка — Гърт, може би знае повече. Среща с нея.

При последното си посещение — малко преди смъртта си — Крийли се скарал с неизвестно лице.

Парите, дадени в касата на „Сейнт Джеймс“ от полицаите — серийните номера не се издирват, но има следи от кокаин и хероин. Откраднати от участъка?

Не липсват много наркотици, само около 200 гр. хероин и около 100 гр. кокаин.

> Няма разследвания на организирана или друга престъпна дейност, забавени от полицаите в участък 118.

> Две банди в Ийст Вилидж са възможни, но не много вероятни извършители.

> Разговор с Джордан Келър, партньор на Крийли, и обаждане на съпругата на покойния.

Крийли не е употребявал наркотици.

Нямал е открити връзки с престъпния свят.

Пиел е повече от обикновеното, отдал се на хазарт; пътувалия до Вегас и Атлантик Сити. Загубил много пари, но сумата не била сериозна за Крийли.

Не се знае защо е бил потиснат.

Очаква се списък на клиентите.

Келър не печели от смъртта на Крийли.

> Разговор с втората барманка от „Сейнт Джеймс“.

Втори клиент на бара е умрял наскоро, Франк Сарковски. Убийство/грабеж? Пуласки да намери материалите по разследването.

> Сакс/Пуласки — следени от мерцедес „А Ем Ге“.

Франк Сарковски:

> Жертвата е 57-годишен бизнесмен от Манхатън, няма полицейско досие, убит на 4 ноември тази година, наследници — жена и две деца.

> Собственик на фирма, занимаваща се с поддръжката на делови сгради и фабрики.

> Застрелян при привиден опит за грабеж. Оръжието е намерено на местопрестъплението — 38-калибров „Смит и Уесън“, няма отпечатъци, заличени серийни номера. Според водещия детектив по разследването може да е поръчково убийство.

> Няма заподозрени.

> Убит на празен парцел в Куинс близо до хранилищата за природен газ.

> Слухове — полицаи от участък 118 получават подкупи: Мерилендска връзка. Връзка с балтиморската мафия?

> Уликите и материалите по разследването са изчезнали. Търсят се.

Материалите по случая са изпратени в участък 158 на 28 ноември. Не са върнати; не се знае кой ги е изискал.

20.

21.38 ч.

— Трябва ми едно досие.

— Аха — измуча чиновничката.

Жвакаше дъвка. Шумно.

Пльок.

Амелия Сакс бе в хранилището на участък 158 в Долен Манхатън, недалеч от Сто и осемнайсети. Даде номера на разследването „Сарковски“ на дежурната чиновничка, която затрака отсечено по клавиатурата на компютъра си. Погледна монитора.

— Няма такова.

— Сигурна ли сте?

— Няма го.

— Хъм. — Подсмихна се Сакс. — Къде ли е избягало?

— Да избяга?

— Получили сте го на двайсет и осми или двайсет и девети ноември от участък 131. Някой от вашия участък го е поискал.

Пльок.

— Ами, не е картотекирано. Сигурна ли сте, че се е получило при нас?

— Е, не хиляда процента.

— Хиляда, а? — измънка чиновничката и още по-нервно задъвка дъвката.

До нея имаше кутия цигари, готови за почивка за пушене.

— При какъв сценарий би могло да не е картотекирано?

— Сценарий?

— Нали винаги картотекирате, получените досиета?

— Ако е поискано от определен детектив, досието се получава при него и той трябва да го заведе.

— Не е било поискано от конкретен детектив.

— Тогава трябва да се е получило тук. — Чиновничката кимна към кутия с бележка „За обработка“. — Ако някой се е интересувал от него, трябва да го е взел. И да го е регистрирал. Трябва да е заведено в книгата.

— Да, ама не е.

— Трябва да е заведено. Защото иначе откъде ще знаем къде е?

Сакс почна да рови в кутията.

— Не можете да правите това — възрази чиновничката.

— Добре, но нали разбирате проблема ми?

Чиновничката примигна. Балончето от дъвка в устата ѝ се пукна.

— Сигурна съм, че досието се е получило при вас. Вие обаче не можете да го намерите. Какво предлагате да направя?

— Подайте искане. Някой ще го потърси.

— Мислите ли, че ще стане? Аз не съм убедена. — Сакс погледна към хранилището. — Ще хвърля един поглед вътре, ако не възразявате.

— Не е позволено.

— Само за няколко минути.

— Не може…

Сакс влезе в стаичката и започна да рови купищата папки. Чиновничката измърмори нещо, но тя не я чу.

Папките бяха подредени по номера и бяха с различни цветове в зависимост от това, дали разследванията са открити, приключени или очакващи да влязат в съдебна зала. Особено тежките случаи бяха означени с червена лента по края. Сакс откри папките с най-пресните разследвания и ги прегледа една по една. Разбира се, материалите по случая „Сарковски“ ги нямаше.

Тя спря, постави ръце на кръста си и се вгледа в купищата документи.

— Здравейте — чу се мъжки глас.

Тя се обърна. Зад нея стоеше висок мъж с прошарена коса, бяла риза и тъмносини панталони. Имаше стойка на военен и се усмихваше.

— Вие сте…?

— Детектив Сакс.

— Младши инспектор Джефрис.

Младшите полицейски инспектори обикновено бяха началници на участъци. Името му бе познато на Сакс, но тя не знаеше нищо за него. Освен че явно работи съвестно, защото след девет вечерта все още бе на работа.

— С какво можем да ви помогнем, детектив?

— Едно досие е било изпратено във вашия участък от участък 131. Преди около две седмици. Трябва ми за едно разследване.

Той погледна чиновничката, която се беше измъкнала гузно в коридора.

— Няма го тук, сър — побърза да каже тя. — Казах ѝ.

— Според ведомостта в Сто трийсет и първи трябва да е тук — настоя Сакс.

— Не е ли заведено? — поинтересува се Джефрис.

— Не — отвърна чиновничката.

— Ами в кутията за обработване?

— Не.

Той кимна:

— Добре, елате в кабинета ми. Ще видя какво може да се направи.

— Благодаря, сър.

Сакс излезе, като се престори, че не забелязва чиновничката. Не искаше да ѝ доставя удоволствие.

Тръгнаха мълчаливо по лабиринт от мрачни коридори. Сакс с мъка настигаше бързо крачещия мъж, ставите я боляха от артрита.

Влязоха в един кабинет, инспекторът ѝ кимна към стола срещу бюрото и затвори вратата, на която имаше голяма табела: „Холстън П. Джефрис“.

Сакс седна.

Джефрис внезапно се наведе към нея, приближи лицето си на сантиметри от нейното. Удари с юмрук по бюрото:

— Какво, по дяволите, си въобразявате?

Сакс се отдръпна, усети топлия му дъх с лек мирис на чесън върху лицето си.

— Ами… Какво имате предвид?

Успя да преглътне думата „сър“, която почти машинално ѝ дойде на езика.

— Откъде сте?

— Откъде?

— Проклета дилетантка, от кой участък сте?

Сакс занемя за момент, стъписана от гнева на инспектора.

— По принцип работя в „Тежки престъпления“…

— Какво значи „по принцип“? За кого работите?

— Водя едно разследване. Прекият ми началник е Лон Селито. В „Тежки престъпления“. Аз…

— Не сте детектив…

— Аз…

— Не смейте да прекъсвате по-висшестоящ от вас. Никога. Ясно ли е?

Сакс се запъна. Беше като занемяла.

— Ясно ли е? — изкрещя той.

— Да.

— Не сте детектив много отдавна, нали?

— Не.

— Личи си, защото ако бяхте истински детектив щяхте да спазите протокола. Щяхте да дойдете при мен и да помолите за разрешение да вземете досието. Това, което направихте… Пак ли искате да ме прекъснете?

Тя наистина се канеше да го прекъсне, но отговори:

— Не.

— Това, което направихте, е лична обида за мен.

От устата му хвърчаха слюнки като куршуми.

Той замълча. Дали щеше да е прекъсване, ако Сакс заговори сега? Не ѝ дремеше.

— Не съм искала да ви засегна. Просто водя едно разследване. Трябва ми едно досие, което се явява изчезнало.

— „Явявало се изчезнало“? Що за израз? Или се явява, или е изчезнало. Ако се отнасяте толкова небрежно към разследването, както се изразявате, нищо чудно сама да сте го изгубили и сега да се опитвате да изкарате другиго виновен.

— Досието е изписано от участък 131 и е изпратено тук.

— За кого?

— Това е проблемът. Тази графа във ведомостта е празна.

— Има ли други досиета, които са били изпратени тук?

Той седна на ръба на бюрото и се втренчи в нея.

Какво имаше предвид? Тя се намръщи.

— Други досиета, от другаде? — уточни той.

— Не разбирам какво имате предвид.

— Знаете ли с какво се занимавам аз тук?

— Моля?

— Каква е работата ми в Сто петдесет и осми?

— Ами, предполагам, че сте началник на участъка.

— Предполагате — имитира я той. — Виждал съм полицаи да загиват, защото предполагат. Отиват си ей така…

Ставаше досадно. Сакс се втренчи решително в очите му. Нямаше проблем да издържи погледа му.

Джефрис сякаш не забеляза. Продължи да крещи:

— Освен, че съм началник на участъка, както гениално се досетихте, аз ръководя комисията за разпределяне на личния състав в целия район. Преглеждам хиляди досиета всяка година, виждам какво трябва за разследванията, определям колко хора са необходими, за да се справят. Служа като буфер между градската и щатската власт, за да осигуря всичко, от което имаме нужда. Може би си мислите, че това е чиста загуба на време, а?

— Не, не мисля…

— Е, ще ви кажа, че не е, госпожичке… Аз преглеждам тези досиета и след това ги връщам… От кое разследване точно се интересувате?

Сакс понечи да каже, но замълча. Изведнъж реши, че не иска да му казва. По всяка логика, ако криеше нещо, той едва ли щеше да се държи толкова отвратително. Но от друга страна, може би се държеше така, за да разсее подозренията ѝ. Тя се замисли. Беше казала на чиновничката само номера на досието, не и името Сарковски. Тя бе твърде разсеяна и едва ли щеше да си спомни дългото число. Сакс отговори спокойно:

— Предпочитам да не казвам.

Той примигна изненадано:

— Какво…

— Няма да ви кажа.

Джефрис кимна. Изглеждаше спокоен. Изведнъж обаче пак се наведе напред и удари с юмрук по бюрото:

— Длъжна сте да ми кажете. Искам да знам за кое досие става дума. Казвайте.

— Не.

— Ще подам искане да ви отстранят за неподчинение.

— Правете, каквото искате, инспекторе.

— Искам да ми кажете името на разследването. Веднага.

— Няма.

— Ще се обадя на началника ви. Ще разбера кое е досието.

Гласът му затрепери. Той бе на ръба на истерията. Сакс се почуди дали няма да прибегне към физическо насилие.

— Той не знае за него.

— Всички сте еднакви — закрещя Джефрис. — Мислите си, че сте за златна значка, мислите си, че знаете всичко за полицията. Вие сте хлапачка, просто една хлапачка — при това нагла. Идвате в участъка ми, обвинявате ме, че крада досиета…

— Не съм…

— Това е неподчинение, обиждате ме, прекъсвате ме. Нямате представа какво е да си полицай.

Сакс го погледна спокойно. Не се страхуваше от този човек. Знаеше, че последствията могат да са лоши за нея, но за момента Джефрис не можеше да ѝ направи нищо.

— Тръгвам си — обяви тя.

— Много сте загазили, госпожичке. Запомних номера от значката ви. Пет осем осем пет. Мислите си, че не съм. Ще се погрижа да ви свалят от длъжност. Как ви харесва да се ровите в бумаги по цял ден? Не можете безнаказано да нахълтвате в чужд участък и да обиждате началника!

Сакс стана, отвори вратата и си излезе. Ръцете ѝ затрепериха, започна да се задъхва.

Той закрещя след нея:

— Ще запомня номера ви. Ще се обадя на когото трябва. Ако пак се върнете в участъка ми, горчиво ще съжалявате. Госпожичке, чувате ли?

* * *

Сержант Луси Рихтер заключи вратата на стария си апартамент в Гринич Вилидж и влезе в спалнята. Съблече тъмнозелената си военна униформа, украсена с правилно подредени пагони, ленти и значки с името ѝ. Идваше ѝ да хвърли дрехата върху леглото, но разбира се, я закачи грижливо в гардероба, куртката също, почисти и лъсна обувките и ги сложи на полицата от вътрешната страна на вратата.

Изкъпа се набързо, след което, увита със стара розова хавлия, седна със свити крака на килимчето в спалнята и се загледа през прозореца. Впери поглед в сградите от другата страна на „Бароу“, в лампите, проблясващи между разклатените от вятъра дървета, и луната, ослепителнобяла в мрака над Манхатън. Това бе позната гледка, успокояваше я. Като малка също бе седяла така.

Луси беше в отпуск. Най-после се бе окопитила от разликата във времето и отпадналостта от продължителното безсъние. Сега, докато съпругът ѝ все още беше на работа, тя нямаше желание да прави друго, освен да седи, да гледа през прозореца и да си мисли за далечното и не толкова далечното минало.

За бъдещето също, разбира се. Дните, които ни остава да видим, като че ли повече занимават ума ни, отколкото вече отминалите, размишляваше тя.

Бе израсла в тази кооперация, в този най-уютен от всички квартали на Манхатън. Обожаваше го. Когато се преместиха в по-малко жилище и в по-топъл район на страната, родителите ѝ продадоха жилището си на двайсет и две годишната си дъщеря. Три години по-късно, когато приятелят ѝ направи предложение за женитба, тя прие, но при едно условие — да живеят тук.

Като всяка енергична млада жена тя обичаше живота във Вилидж. Ежедневието в квартала, излизането с приятели, работата ту като сервитьорка, ту като секретарка (макар че не беше завършила колежа, тя си оставаше най-интелигентната сред колежките си). Обичаше атмосферата и чудатостите на големия град.

През онзи септемврийски ден обаче тя видя пламъците и дима, изпита ужаса и безкрайната мъка след това.

Обликът на града и целият ѝ живот се промениха за един ден.

Луси продължи да живее постарому, сравнително доволна от живота, във вихъра на ежедневието; чакаше гневът и мъката да отминат, празнотата да се запълни. Това обаче все не ставаше. Затова един ден слабичката млада жена, която беше демократ по убеждение, харесваше „Сайнфелд“ и сама си печеше хляб от екологично чисто брашно, излезе от дома си, взе метрото за „Тайм Скуеър“ и се записа в армията.

Както обясни на съпруга си Боб, това бе най-правилното, което можеше да направи. Той я целуна по челото, прегърна я силно и не се опита да я разубеждава. Той също бе служил в армията.

Основна подготовка в прашния Тексас, после презокеанска мисия — Боб отиде с нея за известно време благодарение на шефа му, който се оказа патриот. За една година дадоха апартамента под наем. Тя научи немски, как да се гмурка, устройството на всеки модел камион, който съществува, и един факт за себе си — че има природна дарба на организатор. Назначиха я за началник на снабдителите с гориво — хора, които осигуряват бензин и други подобни продукти на войската, където и когато се наложи.

Бензинът и дизелът печелят битки; празните резервоари ги губят. Това бе основно военно правило през последните 100 години.

Един ден командирът ѝ дойде при нея и ѝ каза две неща. Първо, че са я повишили от ефрейтор на сержант. И второ, че я изпращат на курс по арабски.

Боб се върна в Щатите, а Луси се натовари на самолета и отлетя за страната на лютивите мъгли.

Превратности на съдбата…

Луси Рихтер попадна от дома си — страна с променен завинаги пейзаж — на място, където той е еднакъв във всички посоки. Безкрайни пустинни гледки, изгаряща жега и десетки различни видове пясък — от едър, изстъргващ кожата, до съвсем ситен, като талк — това се превърна в нейно ежедневие. Задълженията ѝ придобиха нови мащаби. Ако камион остане без гориво на път от Берлин за Кьолн, просто телефонираш да ти доставят. Ако това стане на бойното поле, загиват хора.

Луси се постара това никога да не се случи.

С часове кандилкане в цистерни или камиони с боеприпаси, от време на време игра на каубой, натоварвайки овце в транспортни машини, част от импровизирани мисии за осигуряване на храна на някое откъснато от света село. Овце… Луси се засмя на себе си.

Сега бе отново тук, в страната на небостъргачите, без добитък, без пясък, без изгарящо слънце… без лютиви мъгли.

Без врагове.

Много различен живот от онзи, който бе водила отвъд океана.

Луси Рихтер обаче не живееше в мир. Затова сега гледаше на юг и търсеше отговори в Голямата празнота на променения пейзаж.

Да или не…

Телефонът иззвъня. Тя подскочи. Напоследък много се стряскаше — при всеки внезапен шум. Телефон, затръшване на врата, изгърмяване на ауспух.

Побиха я тръпки… Тя вдигна слушалката.

— Ало?

— Здрасти, момиче.

Една добра приятелка от квартала.

— Клер.

— Какво става?

— Просто ми е малко нервно.

— Хей, в коя часова зона си?

— Един Бог знае.

— Боб вкъщи ли е?

— Не. Остана да работи до късно.

— Добре, ела да хапнем нещо сладко.

— Дадено.

Луси затвори.

Още веднъж погледна черното празно небе, стана, сложи си анцуг, яке и шапка и излезе. Слезе по мрачното стълбище.

Отново се стресна, изненадано се втренчи в познат силует.

— Здравей, Луси.

Миришещ на камфор и цигари, управителят на сградата (от малка си го спомняше все толкова стар) мъкнеше вързопи вестници. С петнайсетина килограма по-тежка и с петнайсет сантиметра по-висока, Луси взе два, за да му помогне.

— Не — възпротиви се той.

— Трябва да поддържам фо̀рмата си, господин Джирадело.

— Аха, фо̀рмата. По-яка си от сина ми.

Студът защипа носа и устните ѝ. Чувството беше прекрасно.

— Видях те с униформата. Получи ли онази награда?

— В четвъртък. Тази вечер репетирах. И не е награда, а грамота.

— Каква е разликата?

— Хубав въпрос. Всъщност и аз не знам. Мисля, че наградата я спечелваш, а грамотата ти я дават вместо парична премия.

— Родителите ти се гордеят.

Това бе твърдение, не въпрос.

— Да, разбира се.

— Поздрави ги от мен.

— Непременно.

— Добре. Хайде, аз да се прибирам, че тук измръзнах. Умната.

— Лека нощ.

Луси тръгна, стъпваше внимателно по заледения тротоар. Забеляза син буик с двама мъже вътре, единият пиеше безалкохолно. „Кой пие студени напитки в това време?“ — запита се. Лично тя би предпочела ирландско кафе. Вряло и двойно. Със сметана, разбира се.

Луси огледа тротоара, спря и рязко тръгна в другата посока. Развеселена се замисли, че заледените локви вероятно са единствената опасност, на която не е била изложена през последните осемнайсет месеца.

21.

22.12 ч.

Кейтрин Данс бе у Райм. За момента бяха сами с криминалиста.

Е, и с кучето Джаксън. Кейтрин го държеше в скута си.

— Имаш ли куче? — попита Райм.

— Две. Малко по-едри са от този сладур. Децата ги извеждат на плажа по два пъти седмично. Гонят чайките, а ние тичаме след тях. Добра тренировка. И за да не прозвучи прекадено здравословно, след това отиваме във „фърст Уоч“ в Монтерей и похапваме хубаво с гофрети, за да възстановим изгубените калории.

Райм погледна към кухнята, където Том миеше съдовете. Понижи глас и я попита дали ще участва в една малка конспирация.

Данс се намръщи:

— Зависи.

— Не се бой, никой няма да ти се кара. Просто ми се иска малко от онова… — кимна към една бутилка отлежало уиски „Гленморанджи“ да се озове тук. — Кимна към чашата си. — И без много шум.

— Заради Том ли?

— От време на време въвежда сух режим. Много е досадно.

Кейтрин Дано познаваше удоволствието от дребните капризи. (Е, в Мексико ѝ беше струвало няколко килограма повече, но онова бе твърде дълга и досадна седмица.) Тя остави кучето на пода и наля на Райм порядъчна доза уиски. Постави чашата в държателя на инвалидната му количка и приближи сламката до устата му.

— Благодаря. — Той отпи жадно. — Искам да ми кажеш какъв хонорар вземаш за помощта в разследването. Ще се погрижа кметството да ти плати двойно. И ако ти се пие нещо, не се стеснявай да поискаш. Том с удоволствие ще ти сервира.

— Може да се заредя с малко кофеин.

Тя си наля черно кафе и се поглези с една курабийка от овесени ядки от чинийка, оставена от болногледача. Беше ги приготвил сам и тя му поиска рецептата.

Данс погледна часовника си. В Калифорния беше с три часа по-рано.

— Извинявай за минутка. Искам да се обадя вкъщи.

— Разбира се.

Тя телефонира. Маги се обади.

— Здравей, слънчице.

— Мамо.

Момиченцето обичаше да приказва и за десет минути Данс научи всички подробности от пазаруването за Коледа с детегледачката. Маги завърши:

— А след като се върнахме, четох „Хари Потър“.

— Новия ли?

— Да.

— Колко пъти ти станаха?

— Шест.

— Не искаш ли да прочетеш и нещо друго? Трябва да разшириш погледа си.

— Мамо, ами ти колко пъти си слушала онзи албум на Боб Дилън? „Блонд Он Блонд“? Или Ю Ту?

Непоклатима логика.

— Тук ме хвана, слънчице.

— Мамо. Кога се прибираш?

— Може би утре. Обичам те. Дай ми брат си.

Уес се обади и с него също си поговориха, но не с толкова словоизлияния и по-сериозно, макар че темата беше само спорт. Той искаше да тренира борба и я помоли да му разреши. Данс предпочиташе не толкова агресивен спорт. Неговото мускулесто тяло бе подходящо за гимнастика, но това не го привличаше.

От опит Кейтрин знаеше, че гневът е първата реакция, когато се опиташ да разобличиш лъжеца. Тя разбираше, че влечението на Уес към борбата идва от гнева, загнездил се в него като болест, и че практикуването на агресивен спорт няма да е полезно за момчето. Много е опасно да даваш воля на яростта.

Поговориха малко за това.

Разследването на Часовникаря накара Кейтрин да си дава по-добра сметка за времето. Тя зависеше от него както в работата си, така и в общуването с децата си. Така например то бързо разсейва гнева (едно яростно избухване рядко продължава повече от три минути) и отслабва опозицията понякога по-ефективно и от най-убедителните аргументи. Данс не забрани на сина си да тренира борба, но го убеди преди това да пробва за известно време с успоредките и висилките. (Веднъж го бе чула да казва на един приятел: „Да, скапано е майка ти да е ченге“.)

Ненадейно настроението му се промени и той забърбори весело за някакъв филм, който гледал по телевизията. В един момент мобилният му телефон изпиука — съобщение от приятел. Набързо каза „довиждане“ на майка си и затвори.

Щрак.

Спонтанното кратко „обичам те“ бе като награда.

Тя затвори и погледна Райм:

— Имаш ли деца?

— Аз ли? Не. Не мисля, че ще се справя.

— Никой не мисли, че ще се справи, докато не му се родят.

Той се загледа в слушалките на миникомпютърчето ѝ, които вечно висяха на врата ѝ като лекарска слушалка.

— Както виждам, обичаш музика… Какво ще кажеш за това дълбоко умозаключение?

— Музиката ми е хоби.

— Наистина ли? Свириш ли?

— Понякога пея. Бях кънтри певица. Сега обаче, когато имам малко свободно време, качвам децата и кучетата в караваната и отпрашваме нанякъде на лов за песни.

Райм се намръщи:

— О, как му се казва иначе?

— Издирване на песни.

— Да. Точно така.

Това бе страстта на Кейтрин Данс. Тя беше сред онези фолклористи, които обикалят страната и събират непознати народни песни. Алан Ломакс бе може би най-известният сред тях, събрал много образци на традиционната музика в САЩ и Европа. Данс от време на време посещаваше източното крайбрежие, но народното творчество от тази област бе добре познато, затова в последно време пътуваше във вътрешността, а също в Нова Скоуша и Канада, селскостопански райони и места — като централна Калифорния — с голям процент испаноговорящо население.

Тя разказа всичко това за Райм и му обясни как с една приятелка поддържат уебсайт с информация за музикантите, песните и самата музика. Помагали на музикантите да регистрират авторските права на песните си и им изпращали всички средства, които слушателите плащали, за да изтеглят музиката на компютрите си. Някои от тези музиканти дори сключили договори със звукозаписни компании, които купували музиката им за озвучаване на любителски филми.

Кейтрин Данс не каза на Райм за специалната си връзка с музиката.

Тя често се претоварваше. За да си върши добре работата, трябваше да се настрои на вълната на престъпника или свидетеля, когото разпитва. Разпитите можеха да се проточат с дни, изтръгването на признания от убийци бе вълнуващо занимание, но и много изтощително. Тя понякога толкова се вживяваше в разпита, че с дни на ред продължаваше да чува самопризнанията, които беше изтръгнала.

„Да, да, добре, де, убих я. Прерязах ѝ гърлото… Да, на сина ѝ също, онова хлапе. Беше там. Видя ме. Трябваше да го убия, тъй де, кой ще го остави така? Но тя си го заслужаваше. Не съм виновен, че стана така. Може ли сега да си получи цигарата, както обещахте?“

Музиката бе вълшебно лекарство. Когато слушаше Сони Тери, Брауни Макги, Ю Ту, Дилън или Дейвид Бирн, Кейтрин преставаше да чува как Карлос Аленде се оплаква, че венчалната халка на жертвата одраскала пръста му, когато прерязвал гърлото ѝ.

„Болеше, казвам ви. Много.“

— Свирила ли си някога професионално? — поинтересува се Райм.

О, и още как! Но онези години, в Бостън, после в Бъркли и Норт Бийч в Сан Франциско не ѝ носеха удовлетворение. Музиката е изливане на душата, но Кейтрин бе забелязала, че тя е и преграда между теб и слушателя. Повече се интересуваше какво искат да кажат или изпеят другите хора. Данс мислеше за себе си — в работата си и изобщо — като за професионална слушателка.

— Опитах се — каза на Райм, — но накрая реших, че е по-добре да запазя музиката като приятел.

— Затова си станала полицай. Диаметралната противоположност.

— Вероятно.

— Как стана?

— Ами, просто така — отвърна тя с достатъчно красноречиви мимика и жестове, за да му покаже, че не иска да говори за това. — Ами ти? Какво ти е отношението към музиката?

— Интригува ме — замислено отговори Райм.

Данс веднага забеляза, че не склонен да разкрива много душата си пред чужди хора, и сега не се чувстваше много комфортно. Той отпи малко уиски и продължи:

— Преди нещастието не се интересувах много от музика. След това сетивата ми много се промениха. Зрението и обонянието ми се изостриха. Започнах да усещам повече вкусове и да се вслушвам по-задълбочено в музиката. Лекарите не ми вярват, но аз не им обръщам много внимание… Доста често слушам музика. Най-вече джаз. Също и класическа. Имам чувството, че мога да я видя.

Данс вдигна вежди:

— Пробвал ли си да композираш?

— Разбира се, че не — изсмя се той. — Аз съм учен.

Тя не го остави да се измъкне с това:

— Да, но звукът се подчинява на законите на физиката, а музиката е математика. Какво по-научно от това?

— Откъде да взема толкова време? Не, не се опитвам да композирам.

Тя не се захвана за тази невинна лъжа.

Райм отпи глътка уиски и я огледа внимателно.

— Е?

Тя вдигна вежди:

— Какво „е“?

— Аз съм труден обект за кинесично изучаване. Май не можеш да ме разгадаеш, а?

Тя се засмя:

— О, ясен си ми. Жестовете и мимиката се допълват взаимно. Ти издаваш с очите и главата си толкова, колкото човек, който използва цялото си тяло.

— Сериозно?

— Така се получава. Дори си ми по-лесен, защото реакциите ти са по-концентрирани.

— Хъм, отворена книга, а?

— Никой не е отворена книга, но някои книги се четат по-лесно от други.

Той се засмя:

— Спомням си, когато разказваше за състоянията, през които преминава разпитваният. Гняв, потиснатост, отричане, пазарене… След нещастието преминах през дълга терапия. Не исках, но когато си неподвижен, какво можеш да направиш? Психиатрите ми разказаха за етапите на страданието. Почти същите са.

Кейтрин Данс много добре познаваше стадиите на страданието, но не това я интересуваше в момента.

— Да, невероятно как умът се справя с трудностите — били те физическо нараняване или стрес.

Райм отмести поглед.

— Дълго се опитвах да преодолея гнева.

Данс поклати глава, без да сваля очи от него:

— О, изобщо не си толкова сприхав, колкото искат да се изкараш.

— Аз съм инвалид — заупорства той. — Разбира се, ще съм сприхав.

— Аз пък съм полицайка. Това дава право и на двама ни да се мусим за различни неща. Потискаме се от какво ли не и понякога не приемаме действителността… Но гняв? Не, не и ти. Ти си го преодолял.

— Когато преследвам убийци… — Райм кимна към дъската — … това ми е като физиотерапия. Том дори твърди, че се претоварвам. До припадък. Това едва ли е приемане на действителността.

— Не е приемане. Ти оценяваш условията и се бориш. Не седиш по цял ден… О, всъщност май точно това правиш.

Шегата постигна целта си и Райм се засмя. Данс бе преценила, че криминалистът не обича предпазливото отношение и евфемизмите.

— Ти приемаш действителността, истината, но се опитваш да я промениш. Не се самозалъгваш.

— Мисля, че не си права.

— А, примигна два пъти. Това е стресова реакция. Не вярваш в това, което казваш.

Той пак се засмя:

— С теб не може да се спори.

— Разчетох те, Линкълн. Не можеш да ме излъжеш. Но не се тревожи. Няма да издам тайните ти на никого.

Вратата се отвори и Амелия Сакс влезе. Двете жени се поздравиха. По Стойката и изражението на Сакс личеше, че нещо я тревожи. Тя отиде при прозореца, погледна навън и спусна щорите.

— Какво има? — попита Райм и отпи от уискито.

— Един съсед ми се обади. Каза, че някакъв човек ме търсил. Представил се за един приятел от полицията, с когото съм служила заедно преди години.

— И какво?

— Значи някой знае, че сме били партньори и го е използвал като оправдание да разговаря за мен със съседите ми, та дори ако ми споменат, да не прозвучи подозрително.

— Сигурна ли си, че не е бил той?

— Преди няколко години напусна и се премести в Монтана.

— Може да се е върнал.

— В такъв случай трябва да е духът му. Миналата пролет загина при мотоциклетна катастрофа. И това не е всичко. По-рано днес някой е ровил в чантичката ми. Бях я оставила в колата, заключена.

— Къде?

— На огледа на улица „Спринт“. Освен това някой следи мен и Рей. Не знам кой и защо, но според мен сме в опасност.

Нещо загложди Кейтрин Данс, но не можеше да определи точно какво. Накрая се сети:

— Трябва да ви кажа нещо. Може да не е важно, но…

* * *

Райм свика всички: Селито, Купър, Пуласки и Бейкър.

Амелия Сакс ги огледа и заговори:

— Знам, че е късно, но искам да знаете какво става. Не е свързано с Часовникаря, а с другия случай, който разследвам. С Крийли… Някой ме следи. Кейтрин мисли, че и тя е видяла някого.

Специалистката по кинесика кимна.

Сакс погледна Пуласки:

— Каза, че си видя онзи мерцедес. След това появявал ли се е?

— Не. Последният път беше този следобед.

— Ами при теб, Мел? Нещо необичайно?

— Мисля, че не. — Стройният лаборант намести очилата си. — Но не съм се оглеждал. Рядкост е някой да следи обикновен лаборант.

Селито каза, че му се струва, че е видял да го следят.

— А теб, Денис? — попита Сакс. — Забелязал ли си да те следят, когато беше в Бруклин?

Той поклати глава:

— Аз ли? Не съм бил в Бруклин.

Тя се намръщи:

— Ама… не си ли бил?

— Не.

Сакс погледна Данс, която внимателно наблюдаваше Бейкър. Калифорнийската полицайка кимна.

Сакс премести ръката си към пистолета и се обърна към Бейкър:

— Денис, дръж ръцете си така, че да ги виждаме.

Очите му се разшириха от изненада.

— Какво?

— Трябва да поговорим.

Никой от другите (които бяха запознати с положението) не реагира, само Пуласки приближи ръката си към пистолета. Лон Селито застана зад Бейкър.

— Хей, какво става? — намръщи се Бейкър и погледна плахо дебелия детектив.

— Трябва да ти зададем няколко въпроса, Денис — каза Райм.

Това, което Кейтрин Данс сподели пред криминалиста, бе много тънко наблюдение и нямаше нищо общо със следене; Сакс го беше споменала само за да притъпи вниманието на Бейкър. Данс си спомни, че когато разказваше, че е бил на местопрестъплението в цветарското ателие, лейтенантът седеше с кръстосани крака, гледаше в земята и положението на тялото му подсказваше, че може би лъже. Твърдеше, че току-що идва от местопрестъплението, но не си спомняше дали улица „Спринг“ е отворена за движение или не. Тъй като нямаше причина да лъже за мястото, където е бил, за момента Кейтрин не му обърна внимание.

Когато обаче Сакс спомена, че някой е отварял колата ѝ, Данс си спомни поведението на Бейкър. Сакс се обади на Нанси Симпсън и попита в колко часа си е тръгнал лейтенантът.

— Веднага след вас, детективе — отговори ѝ полицайката.

Бейкър обаче ѝ беше казал, че е останал още близо час.

Симпсън спомена, че Бейкър е тръгнал за Бруклин.

Сега Сакс го попита дали е ходил в квартала, за да може Данс да следи за признаци, че лъже.

— Отворил си колата ми и си пребъркал чантичката ми — обвини го Сакс. — Разпитвал си съседите ми, като си се представял за бивш колега.

Дали щеше да отрече? Щяха да си навлекат много неприятности, ако се окажеше, че грешат.

Бейкър сведе виновно поглед.

— Вижте, станало е недоразумение.

— Ти ли си разпитвал съседите ми за мен? — гневно попита Сакс.

— Да.

Тя се приближи. Бяха почти еднакво високи, но в гнева си Сакс като че ли се извисяваше над него.

— Твой ли е черният мерцедес?

Той се намръщи:

— С полицейска заплата?

Отговорът му звучеше искрено.

Райм погледна Купър, който провери архива на Управлението по моторните средства. Лаборантът поклати глава:

— Няма такава кола.

Е, значи в това отношение бяха сбъркали. Но на Бейкър определено не му беше чиста работата.

— Добре, каква е интригата?

Бейкър погледна Сакс:

— Амелия, наистина исках да работиш по разследването. С Линкълн сте първокласен екип. И наистина се ползвате с добро име пред пресата. Исках да работя с вас. Но след като убедих началството да ви повери случая, получих телефонно обаждане. Имаше проблем.

— Какъв?

— В куфарчето ми има един лист. — Бейкър кимна на Пуласки, който стоеше до него. — Сгънат, в горния десен ъгъл.

Младежът отвори куфарчето и извади листа.

— Получих това по електронната поща — продължи Бейкър.

Сакс взе листа. Прочете го и се намръщи. За момент остана неподвижно. След това се приближи до Райм и му показа листа. Той прочете кратката поверителна бележка. Беше от един старши инспектор на „Полис Плаза“. Ставаше дума, че преди години Сакс е имала връзка с бившия детектив Никълас Карели, който преди няколко години бил осъден на затвор по различни обвинения, включително рекет, вземане на подкуп и грабеж.

Сакс не била замесена в престъпленията, но Карели бил пуснат наскоро и началството се тревожеше, че тя може пак да се свърже с него. Не я подозирали в престъпна дейност, но ако се появила в компанията му сега, би било, както гласеше писмото, „неудобно“.

Сакс се покашля, но не коментира. Райм знаеше всичко за Ник и Амелия, как са смятали да се оженят, колко близки са били, колко тежко е приела връзката му с престъпния свят.

Бейкър поклати глава:

— Съжалявам. Не знаех какво да направя. Наредиха ми да изготвя пълен доклад. Да те наблюдавам, да разуча за миналото ти. За професионалния и личния ти живот. Дали имаш връзка с Карели и приятелите му.

— Затова ли все ме подпитваш за нея? — сопна се Райм. — Това са глупости.

— С цялото ми уважение, Линкълн, аз също рискувам престижа си. И без това искаха да я отстранят от разследването. Не искат да работи по толкова важен случай с нейното минало. Аз обаче се възпротивих. Обещах да проверя всичко.

— Не съм виждала Ник от години. Дори не знаех, че са го пуснали.

— Ще докладвам за това. — Бейкър пак кимна към куфарчето си. — Записките ми са вътре.

Пуласки намери още няколко листа. Сакс ги взе, прочете ги и ги показа на Райм. Бейкър бе записал наблюденията си и въпросите, които бе задавал.

— Разбил си колата ѝ — отбеляза Селито.

— Признавам. Беше грешка. Съжалявам.

— Защо, по дяволите, не ми каза? — сопна се Райм.

— Или на някого от нас — добави Селито.

— Това ми беше изпратено от много висша инстанция. Заповядаха ми да не казвам на никого. — Бейкър се обърна към Сакс: — Виждам, че си ядосана. Съжалявам за това, но исках да продължиш да работиш по случая. Не се сетих за друг начин да го постигна. Вече изпратих доклада си. Всичко ще отшуми. Хайде, да забавим тази малка неприятност и да продължаваме да си вършим работата, става ли?

Райм погледна Сакс; най-много го натъжаваше да гледа реакцията ѝ — хладните очи, изчервеното лице. Гневът ѝ бе отминал. Повече се срамуваше, че с това противоречие е отклонила колегите си от разследването. Трудно му бе да гледа Амелия толкова уязвена.

Тя върна листа на Бейкър. Без да продума, взе якето си от близкия стол и спокойно излезе, като изваждаше ключовете си от джоба.

22.

23.18 ч.

Винсънт Рейнолдс гледаше жената в ресторанта.

Двамата мъже наблюдаваха стройната брюнетка — около трийсетте, облечена с анцуг. Късата ѝ коса бе събрана назад с големи шноли. Бяха я проследили от старата сграда в Гринич Вилидж, първо до един местен бар, а след това тук, в кафенето на няколко пресечки от дома ѝ. Беше със своя приятелка, млада блондинка и двете се забавляваха, смееха се, бърбореха безспир.

Луси Рихтер се радваше на последната вечер в живота си. Дънкан бе пуснал класическа музика на уредбата в колата. Беше замислен, както обикновено. Понякога не можеше да разбереш какво става в главата му.

Винсънт, от друга страна, се измъчваше, гладът го разкъсваше. Ядеше шоколадче след шоколадче.

„По дяволите големия план. Искам жена…“ — мислеше си.

Дънкан извади златния си джобен часовник и внимателно го нави.

Винсънт беше виждал часовника, но винаги се впечатляваше. Дънкан бе обяснил, че е изработен от Бреге, френски часовникар от далечното минало. („Според мен това е най-великият часовникар на всички времена“ — беше споделил.)

Часовникът бе простичък, с бял циферблат, римски цифри и по-малки циферблатчета, показващи фазите на луната и както обясни Дънкан, вечния календар. Имал също и „парашут“, противоударна система, изобретена от Бреге.

— Колко е стар? — попита Винсънт.

— Продаден е през дванайсетата година.

— Дванайсета? Още в римско време?

Дънкан се усмихна:

— Не, ще ти обясня. Това е датата на документа за първата му продажба, затова смятам, че е и годината на производство. Става дума за дванайсета година по френския революционен календар. След свалянето на монархията републиканците въвели нов календар, започващ от хиляда седемстотин деветдесет и втора. Той бил изграден на много интересен принцип. Седмицата имала десет дни, а месеците — по трийсет. На всеки шест години имало по една високосна, която била посветена предимно на спортовете. По някаква причина си мислели, че календарът е по-справедлив от другия и в полза на потиснатите бедняци. Оказал се обаче твърде неудобен. Задържал се само четиринайсет години. Както много други революционни идеи — изглеждали добре на хартия, но не се оказвали много практични.

Дънкан се загледа с обич в златния диск.

— Обожавам часовниците от онази епоха. Тогава те били символ на власт и богатство. Не били много хората, които можели да ги си позволят. Собственикът на часовник контролирал времето. Другите трябвало да ходят при него и да чакат, докато дойде уреченият час на срещата. Верижките и ланците били измислени за това, та дори човекът да го носи в джоба, пак да се вижда, че има часовник. Часовникарите били богове. — Дънкан замълча за момент и се засмя. — Говоря образно, но в някои отношения е вярно.

Винсънт вдигна вежди. Дънкан обясни:

— През осемнайсети век имало философско движение, което използвало часовника като метафора. Според него Бог е създал механизма на вселената, навил го и той започнал да работи. Един вид вечен часовник. Наричали Бог „Великия часовникар“. Ако щеш вярвай, но това философско течение имало много последователи. То отреждало на часовникарите жреческо положение.

Отново погледна часовника. Прибра го.

— Да тръгваме. — Дънкан кимна към жените. — Скоро ще стават.

Запали двигателя, даде мигач и потегли, оставяйки общата им жертва, която скоро щеше да даде живота си на единия, а после — честта си на другия. Но не тази нощ — Дънкан бе научил, че съпругът ѝ е останал на работа и можеше да се прибере по всяко време между шест и десет.

— Значи Луси е войник, а?

— Да. Сержант.

— Защо не носи униформа?

— Не е длъжна постоянно да се разкарва с униформа. В отпуск е.

— Откъде знаеш?

— Следя я отдавна. Както и останалите. Научих, че се е прибрала вкъщи за около седмица.

— В армията стреля ли по хора?

— Не знам. Едва ли е въоръжена. Но добре ме подсети. Ще си взема пистолета.

— Изгубихме патроните.

— Имам достатъчно.

Винсънт дишаше дълбоко, опитваше се да преодолее глада. Изяде един пакет чипс.

— Как ще я убиеш? — попита след това.

Дънкан замълча за момент.

— Вчера ме попита за колко време са умрели първите две жертви — отбеляза след малко.

Винсънт кимна.

— Е, Луси ще умре наистина бавно.

Макар че бяха загубили книгата за изтезания, Дънкан явно я беше запомнил наизуст. Започна с подробности да описва как смята да убие жертвата. Щял да я обеси за краката и да залепи устата ѝ с тиксо. После щял да налива вода в носа ѝ. Така можеш да измъчваш човека, колкото си поискаш, като от време на време му оставаш време да вдиша.

— Ще се опитам да я задържа за половин час. Или четирийсет минути, ако мога.

— Заслужила ли си го е?

— Всъщност се питаш защо убивам точно тези хора, нали? — уточни Дънкан след кратко мълчание.

— Ами…

— Не съм ти казвал досега.

— Не, не си.

„Доверието е ценно, почти колкото времето…“

Дънкан погледна Винсънт за миг, после се загледа към улицата.

— Знаеш, че на всеки от нас е отредено определено време на този свят. Може би ни остават само дни или месеци, макар че се надяваме да са много години.

— Да.

— Сякаш Бог — или в каквото друго вярваш — има голям списък с всички на земята и на всеки е определил колко точно ще живее. Когато часовникът Му удари предопределения час, край. Отиваш си… Ето, аз също си имам списък.

— Десет души.

— Да, десет… Разликата е в това, че Бог няма определена причина да отнеме живота им. Аз имам.

Винсънт замълча. В момента не беше нито умен, нито гладен. Беше си просто Обикновения Винсънт, слушащ как приятелят му споделя нещо много важно.

— Мисля, че вече мога да ти кажа каква е причината.

И Дънкан му разказа.

* * *

Луната образуваше бяла линия върху капака на автомобила, отразяваше се в очите ѝ.

Амелия Сакс караше бързо покрай Ийст Ривър, сигналната лампа на таблото ѝ светеше.

Чувстваше се, сякаш я смазва огромна тежест — бремето на всичко, което бе научила през последните дни. Вероятността корумпирани полицаи да са свързани с убийците на Бен Крийли и Франк Сарковски. Обезпокоителната мисъл, че инспектор Флеърти може всеки момент да ѝ отнеме случая — и да свали доверието. Следенето от страна на Денис Бейкър и недоверието на шефовете ѝ по отношение на връзката ѝ с Ник. Избухването на инспектор Джефрис.

Всичко това я измъчваше. Но най-вече ужасната новина за баща ѝ.

„Какъв смисъл има да си вършиш работата, да се стараеш, да жертваш спокойствието си, да рискуваш живота си, ако накрая пак ще те стъпчат?“ — питаше се тя.

Превключи на четвърта и вдигна сто и десет. Двигателят започна да вие като вълк в полунощ.

Тя не познаваше полицай, по-съвестен, по-отговорен от баща си. А ето какво се беше случило с него… Не, даде си сметка, че не може да разсъждава така. Нищо не му се беше случило. Той сам си го бе направил.

Спомняше си го спокоен, жизнерадостен, как обичаше да прекарва следобедите с приятели, да гледа състезания с коли, да обикаля с дъщеря си автомобилните морги в околността, търсейки малки съкровища — карбуратори, уплътнители, ауспуси. Вече знаеше, че е било само фасада, зад нея се е криел друг човек, лош и непознат.

В душата на Амелия Сакс бушуваше скрита сила, която не ѝ даваше спокойствие, караше я да се съмнява във всичко и да рискува, дори живота си. Тя страдаше от това. Наградата обаче бе голяма: невинната жертва — спасена, или опасен престъпник — заловен. Тя осъзнаваше, че това би било невъзможно, ако са го преследвали полицаи с по-малко устрем и плам.

Този устрем я тласкаше в една посока; но явно бе увлякъл баща ѝ в друга, коренно противоположна.

Шевролетът поднесе. Тя лесно го овладя.

Защо, защо, защо?

Сакс разбираше, че този въпрос е безсмислен. Линкълн Райм смяташе, че е няма смисъл да питаш защо някой е извършил престъпление. Че е чиста загуба на време да се чудиш дали мотивът му е бил алчност или страст, илюзия, жажда за мъст или просто прищявка. Единственият въпрос, на който трябва да си отговори детективът е този: „Правя ли това, което смятам за правилно, или се отклонявам от правия път?“ Всъщност това важи за всеки човек.

При моста „Бруклин“ тя рязко излезе от магистралата, направи десетина завоя и потегли на юг.

Накрая намери кея, който търсеше, натисна рязко спирачките и колата се закова на място след три метра спирачен път. Сакс слезе, затръшна силно вратата. Мина през малката градинка, прескочи бетонната барикада. Без да обръща внимание на предупредителния знак, излезе на кея в постоянния, тихо шепнещ вятър.

„Леле, какъв студ!“

Спря на ръба и се хвана за дървения парапет. Обхванаха я спомени:

Като десетгодишна в една лятна нощ баща ѝ я качва на стълба по средата на кея (още стоеше), държи я здраво. Не я е страх, защото той я е научил да плува и дори някой внезапен порив на вятъра да ги събори във водата, те просто ще доплуват, ще се покачат по металната стълба — и може би пак ще скочат, хванати за ръце, надолу с главите в топлата мътна вода на шест метра под тях.

Като четиринайсетгодишна пак стоят на кея — баща ѝ с кафе, тя с кока-кола — гледат във водата. Говореше ѝ за майка ѝ:

Тя изпада в такива настроения, Ейми. Това не означава, че не те обича. Не го забравяй. Просто си е такава. Но се гордее с теб. Знаеш ли какво ми каза онзи ден?

Няколко години по-късно, когато вече бе постъпила в полицията, пак стояха тук, до същия шевролет „Камаро“, който караше сега (макар че тогава беше жълт, хубав цвят за полицейски автомобил). Сакс — с униформа, Херман — с вълнено палто и дебели панталони.

— Имам един проблем, Ейми.

— Какъв проблем?

— Със здравето.

Тя затаи дъх, зачопли кожичките на пръстите си.

— Имам малко рак. Нищо сериозно. Ще постъпя на лечение.

Разказа ѝ подробностите — винаги беше искрен с дъщеря си. Изведнъж стана необичайно сериозен:

— Но по-големият проблем е, че платих цели пет долара за подстрижка, а сега цялата ми коса ще опада. — Почеса се по главата. — Трябваше да спестя тези пари.

Обичаше да ѝ разказва за онези моменти, когато човек трябва да се изправи сам пред непреодолими трудности.

— Наричам го „юмручно време“, Ейми. Понякога се налага да си пробиваш път със сила. Да се изправиш сам срещу престъпник, срещу партньора си. Дори срещу цялата полиция… Понякога най-трудната битка е да надвиеш сам себе си.

Спомени…

По бузите ѝ потекоха сълзи.

— По дяволите — смъмри се тя. — Престани.

Но не можеше. Сълзите продължаваха да текат и от влагата бузите ѝ мръзнеха.

Сакс се върна при колата, качи се и потегли към Райм. Когато пристигна, той беше на горния етаж и вече спеше.

Тя се съблече, влезе в банята и остави горещата вода да облива тялото ѝ. След доста време излезе, сложи си фланелка и шорти и отиде в спалнята.

Легна и положи главата си върху гърдите на Райм.

Добре ли си? — сънено попита той.

Тя не отговори, само го целуна по бузата. Легна по гръб и се загледа в светлите цифри на електронния часовник. Минутите течаха бавно, мъчително, сякаш всяка бе дълга колкото цял ден. Накрая, към три часа, Амелия Сакс заспа.

Втора част

Времето е огън, в който всички горим.

Делмор Шварц

23.

Сряда, 9.02 часа

Линкълн Райм беше буден повече от час. Млад служител от бреговата охрана бе донесъл яке, размер 44, което плавало в залива. Според капитана на катера вероятно е било на първата жертва, защото ръкавите бяха в кръв.

Марката беше „Мейси“ и нямаше частички или други следи, подсказващи самоличността на притежателя му.

Райм беше сам в спалнята с Том, който току-що бе свършил обичайните процедури — физическите упражнения и така наречения от болногледача „сутрешен тоалет“ (Райм използваше не толкова деликатен термин, макар и рядко — само когато имаше твърде изтънчени посетители).

Амелия Сакс влезе.

Когато Райм се събуди, нея вече я нямаше. Сега тя остави якето си на един стол, отиде при прозореца и дръпна пердетата. Погледна навън, към Сентрал Парк.

Том веднага усети, че искат да ги остави насаме.

— Отивам да приготвя кафе. Или нещо друго.

Излезе и затвори вратата след себе си.

„Какво означава пък това?“ — мрачно се замисли Райм. През последните дни му се бяха насъбрали прекадено много лични проблеми.

Сакс продължаваше да се взира в светлия парк.

— Какво толкова спешно имаше да вършиш? — попита Райм.

— Бях в „Арджайл Секюрити“.

Райм примигна и се вгледа в безизразното ѝ лице.

— Онези, които ти се обадиха, след като в „Таймс“ писаха за теб? След случая с илюзиониста?

— Да.

„Арджайл“ бе голяма фирма, занимаваща се с охрана на богати бизнесмени и освобождаване на отвлечени за откуп. Бяха предложили работа на Сакс. Заплатата ѝ щеше да е двойна спрямо полицейската. Бяха ѝ обещали разрешително за оръжие, валидно за повечето щати — нещо необичайно за охранителна фирма.

— Защо?

— Напускам, Райм.

— Напускаш полицията? Сериозно ли говориш?

Тя кимна:

— Абсолютно сериозно.

Райм също се загледа през прозореца, към осветените от слънцето голи дървета. Замисли се за разговора си с Кейтрин Данс предишния ден, за ранните дни на терапията си. Един лекар, умен млад мъж от полицейското управление, Тери Добинс, му беше казал: „Нищо не е вечно“. Имаше предвид депресията му. Оказа се прав.

Сега си спомни тези думи.

„Нищо не е вечно…“

— Аха.

— Мисля, че е най-правилно, Райм. Трябва да го направя.

— Заради баща ти ли?

Тя кимна, зарови пръстите си в косата и започна да се чеше. Присви очи от болка, вероятно не само физическа.

— Стига глупости. Това е лудост.

— Не мога повече да работя като полицай.

— Не мислиш ли, че е твърде прибързано?

— Цяла нощ го обмислях. През живота си не съм мислила толкова много за нещо.

— Тогава помисли още. Не можеш да вземеш такова решение заради една лоша новина.

— Лоша новина ли? Всичко, което съм знаела за татко, се оказва лъжа.

— Било е отдавна, Сакс. Клубът „Шестнайсето авеню“ беше разкрит, когато си била още бебе.

— Това правили го по-малко корумпиран? Прави ли престъпленията по-приемливи?

Райм замълча.

Сакс поклати глава:

— Може би искаш да ти го обясня. Като веществените доказателства. Добавяш малко реактив и виждаш резултата. Не става така. Знам само, че всичко това ме отвращава. Промених виждането си за цялата професия.

— Сигурно ти е трудно — тихо отбеляза той. — Но каквото и да е направил, то няма никакво отношение към това, което правиш ти сега. Важното е, че ти си добър полицай и ако напуснеш, много престъпления ще останат неразкрити.

— Ще бъдат разкрити само ако работя с желание. Но него вече го няма. Пуласки се справя добре, можеш да използваш него. По-способен е от мен, когато започнах да работя за теб.

— По-добър е, защото тя го обучаваш.

— Не правѝ така.

— Как?

— Не ме утешавай, недей с тези малки комплименти. Така майка правеше с баща ми. Знам, че не искаш да напусна, но недей да играеш тази игра.

Нямаше как. Райм бе готов на всичко, за да я спре. След нещастието на няколко пъти бе решавал да се самоубие. Отказваше се в последния момент. Това, което беше решила Сакс, се равняваше на духовно самоубийство. Ако напуснеше полицията, това би убило душата ѝ.

— „Арджайл“ не е за теб. — Той поклати глава. — Никой не приема телохранителите сериозно, дори — особено — самите клиенти.

— Заплащането е добро.

Той се изсмя:

— Откога те интересуват парите? Помислѝ добре, Сакс. Защо толкова бързаш?

Тя поклати глава:

— Ще довърша разследването за „Сейнт Джеймс“. Ще ти помогна да заловиш Часовникаря. Но след това…

— Имай предвид, че ако напуснеш, ще се задейства цяла верига от събития. С трайни последици. Ще ти се отразят сериозно, ако все пак решиш да се върнеш.

Тя приближи един стол, седна и хвана Райм за ръката — за дясната, която имаше някаква чувствителност.

— Както и да постъпя, това няма да се отрази на нас, на нашия живот. — Усмихна се. — Това, което имаме, е много повече от служебни отношения.

„Ти и аз, Райм…“

„Ти и аз, Сакс…“

Линкълн Райм беше учен, ръководеше се от ума, не от сърцето. Преди няколко години се беше запознал случайно със Сакс при разследването на тежки престъпления — серийни отвличания и убийства от човек, вманиачен да колекционира човешки кости. Никой не можеше да го спре освен тези двама неудачници — парализирания Райм и младата полицайка Сакс, все още страдаща по бившия си приятел. При все това някак си бяха успели да се сближат, взаимно да запълнят празнотите в живота си, и заловиха убиеца.

Колкото и да не искаше да го признае, тези думи, „ти и аз“, бяха станали пътеводна светлина в живота му. Бяха създали крехък свят, взел по нещо от всеки от тях: острия ум на Райм и устрема на Сакс. Той не беше убеден, че е права. Дали премахването на общата им цел в живота нямаше да ги промени?

Дали в момента не ставаше свидетел пак на онзи преход: Преди и След?

Тази мисъл го уплаши.

— Направѝ ми една услуга — каза след малко той.

— Разбира се. Каква?

— Изчакай два дни, преди да решиш. Не си ми длъжна с нищо. Просто те моля. Два дни.

Тя се намръщи. Въздъхна:

— Добре.

— Хайде сега на работа.

— Искам да разбереш…

— Няма какво да разбирам — равнодушно я прекъсна той, което изненада дори него. — Трябва да разкрием убиеца. Няма време да мислим за други неща.

Остави я сама в спалнята и слезе в лабораторията с малкия асансьор. Мел Купър вече работеше.

— Кръвта по якето е АВ положителна. Съвпада с онази на кея.

Райм кимна. Накара лаборанта да се обади в лабораторията на НАСА, за да провери за информацията от спътниковите снимки — за местата, където наскоро е бил изливан катран.

В Калифорния беше още рано, но Купър намери някого и с малко повече настоятелност уреди изпращането на снимките. Скоро се получиха. Бяха впечатляващи, но не им помогнаха много. Точно както бе предположил Селито, имаше триста-четиристотин сгради, показващи признаци на висока температура — системата не правеше разлика между сменени покриви, сгради в строеж, чистене на фасадите с пара или просто твърде нагрети комини.

Единственото, за което се сети Райм, бе да се обади в централата и да поиска информация за наскорошни прониквания с взлом в сгради с наскоро подменени покриви.

Телефонистката се подвоуми, след което обеща, че ще въведе заявката му в компютъра.

Тонът ѝ подсказваше, че не вижда смисъл в такава проверка.

Можеше ли да я обвини? Права беше.

* * *

Луси Рихтер затвори вратата и заключи.

Остави на закачалката палтото и анорака си — с щампа „4-та пехотна дивизия“ отпред, а отзад с девиза на подразделението: „Смели и лоялни…“

Всичко я болеше. В залата за бодибилдинг бе извървяла седем километра с бързо темпо и по деветпроцентов наклон на пътеката за бягане, след това в продължение на половина час прави лицеви опори и коремни преси. Това беше другото, което бе научила в армията — да се грижи за тялото си. Можеш да се отнасяш с пренебрежение към физическите упражнения, да ги отречеш като суета и губене на време, но нищо не променя факта, че действат ободряващо.

Тя сложи чайника, извади една поничка от хладилника и се замисли какво ще прави днес. Можеше да отиде на обяд с майка си. Имаше страшно много неща за вършене: да говори по телефона с приятели, да пише писма, да пече курабийки и да приготви знаменития си чийзкейк за утрешните гости. Можеше да излезе с приятелки на пазар и да купи нещо сладко от хлебарницата.

Или просто да си лежи и да гледа сериали. Да се поглези.

Това бе кратката ѝ почивка в рая — две седмици далеч от страната на лютивата мъгла — и тя смяташе да се наслади на всяка минута.

Лютивата мъгла…

Чула бе израза от един багдадски полицай; имаше предвид дима след избухването на някое СВУ — самоцелно взривно устройство.

На кино експлозиите са само ярки пламъци от запален бензин. След секунди изчезват без следа, освен върху лицата на филмовите герои. В действителност след взрива на СВУ остава гъст синкав пушек, който вони, кара очите да сълзят, задушава те. Отчасти сажди, отчасти изпарени химични съединения, отчасти дим от изгорена плът и коса, лютивата мъгла оставаше да се носи над местопроизшествието с часове.

Тя бе олицетворение на ужаса в един нов вид война. В нея не можеш да се довериш на никого, дори на съюзниците си, само на най-близките си другари. В нея няма бойни полета. Няма фронт. Нямаш представа кой е врагът. Може да е преводачът ти, готвачът, минувач, бизнесмен, дете, старец. Ами оръжията? Не оръдия и танкове, а малки пакети, изпускащи лютивата мъгла, пакети с тринитротолуол, С4, СЗ или пластичен експлозив, откраднат от собствената ти оръжейна, толкова добре прикрити, че не подозираш за тях, докато… всъщност изобщо не ги виждаш.

Луси отвори шкафа, за да вземе чая.

Лютива мъгла…

Сепна се. Какъв беше този шум?

Тя се ослуша.

Какво беше това?

Тиктакане. Коремът ѝ се сви при този звук. С Боб нямаха часовници на пружина. Тя мразеше този шум.

Какво, по дяволите, беше това?

Луси влезе в малката тоалетна, която използваха повече като склад. Беше тъмно. Тя включи лампата. Не, не се чуваше от тук.

Дланите ѝ се запотиха, едва си поемаше въздух, сърцето ѝ биеше тревожно.

„Въобразявам си… сигурно полудявам. СВУ-тата не тиктакат. Дори часовниковите механизми вече са електронни.“

Освен това кой ще сложи бомба в нюйоркския ѝ апартамент?

„Момиче, главата ти не е наред.“

Луси влезе в спалнята, двойното легло бе още неоправено. Вратата на гардероба беше отворена и ѝ пречеше да види тоалетното шкафче. Може би бе… Тя пристъпи напред, но изведнъж спря. Тиктакането идваше от друго място, не от тук.

Тя погледна в банята и се изсмя с глас.

На шкафчето до ваната имаше часовник. Стар. Беше черен и на циферблата имаше прозорче с образа на пълната луна, втренчена в нея. Откъде се беше взел? Дали леля ѝ пак е тършувала в мазето? Или Боб го е купил и го е оставил, докато я е нямало?

Но защо в банята?

Странният месец я гледаше любопитно, почти злонамерено. Напомняше ѝ за лицата на децата покрай пътя, с изкривени уста в подобие на усмивка; нямаше как да отгатнеш мислите им. Какво виждаха в теб? Спасител? Враг? Или извънземен?

Луси реши да се обади на Боб и да го попита. Влезе в кухнята. Направи си чай, взе чашата и телефона в банята, пусна водата във ваната.

Запита се дали първата ѝ топла баня от месеци ще отмие спомена за лютивата мъгла.

* * *

На улицата пред апартамента на Луси Винсънт Рейнолдс загледа две момичета, минаващи покрай него.

Гледаше ги, но гладът, вече разяждащ тялото му, не се усили. Бяха ученички, твърде малки за него. (Сали Ан също бе ученичка, но тогава и той беше юноша, тъй че всичко си беше наред.)

По мобилния телефон Дънкан прошепна:

— В спалнята съм. Тя е в банята, къпе се… Това ме улеснява.

„Къпе се…“

Понеже в сградата живееха много хора и имаше опасност да го видят как разбива ключалката, той се беше качил на една близка постройка и по покривите бе отишъл до нейната, за да слезе по аварийната стълба в спалнята на жертвата. Беше в много добра спортна форма (още една разлика между двамата приятели).

— Сега ще го направя.

„Слава…“

Но изведнъж от телефона се чу:

— Чакай.

— Какво? — попита Винсънт. — Какво има?

— Гово̀ри по телефона. Ще трябва да изчакаме.

Винсънт седеше като на тръни.

Измина една минута, две, пет.

— Какво има? — прошепна той.

— Още говори.

Винсънт беше бесен.

Мамка ѝ… Съжали, че не е горе да я види как умира. Какво ѝ е скимнало да приказва по телефона точно сега? Той налапа едно шоколадче.

Накрая Часовникаря каза:

— Ще я накарам да свърши разговора. Ще се върна на покрива, ще вляза в сградата и ще позвъня. Тя ще затвори телефона, за да провери кой е. Тогава ще я пипна. — Гласът му звучеше необичайно емоционално. — Не ми се чака вече.

„На мен ли го казваш?“ — помисли си Умния Винсънт, който се появи за момент, преди да бъде изместен от гладната си половинка.

* * *

Докато се събличаше, Луси Рихтер чу друг шум. Не тиктакането. Някъде наблизо. От спалнята? От коридора? От улицата?

Изщракване. Металическо.

Какво беше това?

Войнишкият живот преминава сред метални изщраквания: зареждане на пълнители за автомати с дългите ухаещи на смазка патрони, зареждане и блокиране на спусъка на пистолетите, заключване на автомобилни врати, щракане на катарами. Звъна на куршум от автомат „Калашников“, рикоширащ от бронетранспортьора.

Пак този шум: трак, трак.

После — тишина.

Тя почувства течение, сякаш имаше отворен прозорец. Къде? Вероятно в спалнята. Но имаше спомен, че ги затвори, преди да влезе в банята. Полугола, тя се показа на вратата и погледна. Да, прозорецът беше отворен.

Тя се разтревожи още повече…

Сетне се изкомандва: „Стига глупости, войниче. Писна ми. Тук няма СВУ, няма камикадзета. Няма лютива мъгла. Вземи се в ръце.“

Закривайки с ръка гърдите си (отсреща имаше други апартаменти), тя затвори прозореца. Погледна долу на уличката. Нямаше нищо.

В този момент някой задумка на входната врата. Луси се стресна. Навлече си хавлията и изтича в тъмното антре.

— Кой е?

След кратко мълчание чу мъжки глас:

— Полиция. Добре ли сте?

Какво е станало? Дали Боб е пострадал? Родителите ѝ?

— Какво има? — попита тя.

— Имаме спешен сигнал. Моля, отворете. Добре ли сте?

Уплашена, Луси завърза колана на хавлията и дръпна резетата. Мислеше си за прозореца на спалнята, дали имаше крадец? Тя откачи веригата.

Накрая завъртя топката на бравата. Когато вратата се отвори, за момент си помисли, че може би трябваше да поиска да види значка и служебна карта, преди да откачи веригата. Бе отвикнала от този начин на живот и беше забравила, че и тук има премного злосторници.

* * *

Амелия Сакс и Лон Селито пристигнаха пред старата кооперация в Гринич Вилидж.

— Тук ли е?

— Аха — измърмори Селито.

Пръстите му бяха посинели, ушите — червени.

Надникнаха в уличката зад сградата. Сакс я огледа внимателно.

— Как се казва?

— Рихтер. Луси.

— Кой е прозорецът ѝ?

— На третия етаж.

Тя погледна аварийната стълба.

Закрачиха към главното стълбище.

— Сигурни ли сме, че е Часовникаря? — обърна се Сакс към Франк Ретиг и Нанси Симпсън, които се гушеха до микробуса на отдела по криминалистика, спрян напряко на улица „Бароу“.

— Да, оставил е часовник — отвърна Ретиг. — С луни.

Сакс и Селито тръгнаха по стълбите.

— Да ви предупредя — обади се Нанси.

Детективите спряха и се обърнаха.

Полицайката кимна към сградата:

— Няма да е приятно.

24.

11.04 ч.

Сакс и Селито бавно изкачиха стълбите. В коридорите миришеше на мокри килими и нафта.

— Как е влязъл? — заразмишлява на глас Селито.

— Този човек е като призрак. Може да проникне, където си поиска.

Огледа стълбището. Спряха пред една врата. На табелката пишеше „Рихтер/Добс“.

„Няма да е приятно…“

— Да действаме.

Сакс отвори вратата и влезе.

Видяха мускулеста млада жена с анцуг и събрана на тила коса. Говореше с униформен полицай. Обърна се и когато видя Сакс и Селито, очите ѝ помътняха. Втренчи се в златните им значки.

— Вие ли сте главният? — попита гневно, като пристъпи към Селито.

— Аз съм един от детективите в това разследване.

Той се представи.

— Аз съм детектив Сакс.

Луси Рихтер закри устата си с длани.

— Какво си въобразявате? — изкрещя. — Знаете, че тоя психопат оставя часовници при жертвите си. Защо не го обявите официално? Не съм оцеляла толкова месеци в проклетата пустиня, за да ме изкормят в собствения ми дом само защото вие не сте предупредили хората.

* * *

Успокоиха я с доста усилия.

— Госпожо — обясни Сакс, — методът му на действие не включва оставяне на часовниците предварително, за да обяви присъствието си. Бил е в апартамента ви и явно сте извадили късмет.

Луси Рихтер определено беше късметлия.

Преди около половин час случаен минувач забелязал някой да излиза през прозореца на спалнята ѝ и да се качва на покривано аварийната стълба. Веднага се обадил в полицията. Часовникаря погледнал надолу и видял как свидетеля телефонира. Човекът му изкрещял да спре, но престъпникът избягал.

Бяха претърсили квартала, но не откриха нито следа от него, а и никой не си спомняше да е видял човек, приличащ на образа му на фоторобота.

Сакс погледна Селито, който каза:

— Съжаляваме за случая, госпожо Рихтер.

— Съжалявате — сопна се тя. — Трябва да предупредите гражданите.

Детективите се спогледаха. Селито кимна:

— Ще го направим. Още тази вечер говорителят на полицията ще го обяви в новините.

— Ако позволите, бихме искали да претърсим апартамента ви за улики, които може да е оставил — добави Сакс. — И да ви разпитаме какво точно се случи.

— След малко. Трябва да се проведа няколко телефонни разговора. Не искам родителите ми да научат от новините. Ще се разтревожат.

— Спешно е — настоя Селито.

Жената отвори мобилния си телефон и отсече:

— Казах: след малко.

* * *

— Райм, чуваш ли?

— Казвай, Сакс.

Криминалистът беше в лабораторията и слушаше Сакс по радиостанцията. Спомни си, че бяха планирали да монтират на главата ѝ камера с предавател, та да може и той да вижда онова, което вижда тя. На шега я наричаха „играчката на Джеймс Бонд“. Сърцето му се сви при мисълта, че няма да е Сакс тази, която ще носи устройството.

Постара се да пропъди чувствата. Често казваше на онези, които работят за него: „Има убиец на свобода; най-важното е да го хванем, трябва да се съсредоточим само върху това.“ Сега го напомни и на себе си.

— Показахме на Луси фоторобота. Не го позна.

— Как е влязъл?

— Не съм сигурна. Ако се придържа към метода си на действие, трябва да е отключил с шперц. Мисля обаче, че се е прехвърлил от покрива през аварийната стълба. Влязъл е, оставил е часовника и я е чакал. Тогава свидетелят го е видял и той си е плюл на петите. Избягал е пак по аварийната стълба. На покрива има вратичка. Предполагам, че е слязъл през нея и е излязъл от главния вход.

— Къде в апартамента е бил?

— Оставил е часовника в банята. Аварийният изход е в спалнята, значи е бил и там.

Тя замълча. Включи се след малко:

— Търсят свидетели, но никой не е видял нито него, нито колата му. Може би със съучастника му се движат пеша, след като изгубиха джипа.

През Гринич Вилидж минаваха десетина линии на метрото. Можеха да са се измъкнали с него.

— Едва ли — не се съгласи Райм.

Според него Часовникаря и съучастникът му щели да предпочетат да имат автомобил. Използването на кола при извършването на престъпления е част от метода на действие на извършителя. Това рядко се променя.

Сакс направи оглед на спалнята, аварийния изход, банята и пътищата, по които Часовникаря би могъл да се измъкне. Провери и покрива. Катранената настилка не беше подменяна наскоро.

— Нищо няма, Райм. Сякаш и той носи специален костюм, за да не оставя следи. Сякаш не докосва нищо.

Известният френски криминалист Едмон Локар е формулиран тъй нареченото правило на обмена, според което между престъпника и местопрестъплението винаги се извършва обмен на частици. Той оставя нещо от себе си и нещо от местопрестъплението полепва по него. Това правило е измамно обнадеждаващо, защото въпросните частици могат да са толкова малки, че да не могат да се открият, или пък да са лесни за откриване, но да не са от полза за разследването. При все това правилото на Локар важеше.

Райм често се питаше дали може да има толкова умен престъпник, който да научи законите на криминалистиката и да не оставя никакви следи. Дали Часовникаря беше такъв?

— Мислѝ, Сакс… Трябва да има още нещо. Нещо липсва. Какво казва жертвата?

— Много е разстроена. Не може да се съсредоточи.

След кратко замисляне Райм обяви:

— Изпращам ти тайното ни оръжие. Може да помогне.

* * *

Кейтрин Данс седеше срещу Луси Рихтер в хола ѝ.

На стената отзад имаше плакат на Джими Хендрикс и сватбена снимка на Луси със съпруга ѝ, весел младеж с кръгло лице и парадна военна униформа.

Данс забеляза, че жената е доста спокойна, като се имат предвид обстоятелствата, макар че, както бе споменала Амелия, нещо я тревожеше. Данс предположи, че е друго, несвързано с нападението. Нямаше признаци на посттравматичен стрес; бе обезпокоена по-дълбоко.

— Ако нямате нищо против, бихте ли описали пак какво стана?

— Разбира се, ако ще ви помогне да заловите този мръсник.

Луси обясни как сутринта е отишла в залата за бодибилдинг. След като се върнала, намерила часовника.

— Разтревожих се. Тиктакането…

На лицето ѝ се изписа лек страх. Настъпление или бягство. По настояване на Данс тя описа бомбите в Ирак.

— Помислих си, че е подарък от някого, но някак си ме уплаши. После почувствах течение и излязох да видя какво става. Прозорецът в спалнята беше отворен. Тогава дойде полицаят.

— Друго необичайно?

— Не. Поне не си спомням.

Данс ѝ зададе още няколко въпроса. Луси Рихтер не познаваше Теди Адамс и Джоан Харпър. Не се сещаше за никого, който би могъл да иска смъртта ѝ. Опита се да си спомни още нещо, което ще помогне на полицията, но не успя. Нямаше представа кой е разпитвал съседите за нея предишната вечер.

Жената беше невероятно смела („мъжко момиче“), но Данс усещаше, че нещо ѝ пречи (подсъзнателно) да се съсредоточи върху случилото се. Често се прекръстваше неволно, което бе знак не че крие нещо, а че си е изградила мислена бариера, защитаваща я от онова, което я плаши.

Агентката свали бележника в скута си.

— Какво правите в града? — попита непринудено.

Луси обясни, че е в отпуск от служба в Близкия изток. Със съпруга си, Боб, се били запознали в Германия, а пък след няколко дни щяла да получи почетна грамота.

— Поздравления.

Луси се усмихна, но устните ѝ леко потрепнаха. Това не убягна на Данс.

Спомни си за съпруга си Бил, който бе получил медал за проявена храброст в опасна ситуация, четири дни преди да загине. Данс бързо прогони тези мисли.

Тръсна глава и продължи:

— Връщате се в Щатите и какво се случва? Натъквате се на този човек. Ужасна случайност. Особено като се има предвид какво сте преживели там.

— О, там не е толкова зле. По новините го представят в по-честни краски.

— Все пак… Изглежда обаче, че се справяте добре.

Езикът на тялото ѝ говореше съвсем друго.

— О, да. Върша си работата. Не е чак толкова трудно.

Луси преплете пръсти.

— С какво се занимавате там?

— Командвам цистерните с гориво.

— Важна дейност.

Луси сви рамене:

— Може да се каже.

— Сигурно е много хубаво да си починеш малко.

— Били ли сте в армията?

— Не — отвърна Данс.

— Трябва да знаете едно правило: Никога не пропускай възможност за отпуск. Дори да е само излизане на чашка с командира и или церемония за награждаване…

Данс продължи да я обработва.

— Колко войници ще бъдат наградени заедно с вас?

— Сигурно десетина.

Луси изобщо не се чувстваше спокойна. Данс се почуди дали проблемът не е в няколкото думи, които трябваше да каже на церемонията? За повечето хора говоренето пред аудитория е по-страшно от скачане с парашут.

— Колко души ще присъстват?

— Не знам. Стотина-двеста.

— Ще има ли ваши роднини?

— О, да. Всички. След това ще ги поканим у нас.

— Както казва дъщеря ми, „купонът започва“. Какво е менюто?

— Не питайте — подсмихна се Луси. — Все пак сме във Вилидж. Ще бъде италианско. Печени макарони, раци, наденички. Мама и леля ми ще сготвят основното. Аз ще подготвя десерта.

— Това е моята слабост — отбеляза Данс. — Сладките… Ох, потекоха ми лиги. — Побърза да добави: — Извинявайте, разсеях се. — Без да вдига бележника си, погледна младата жена в очите. — Казахте, че сте направили чай. Напълнили сте ваната. Почувствали сте течение. Излезли сте в спалнята. Прозорецът е бил отворен. Какво исках да ви попитам? А, да, забелязахте ли друго необичайно?

— Не, наистина — отговори Луси бързо като преди, но изведнъж присви очи. — Чакайте. Всъщност… има още нещо.

Данс се обнадежди, че методът ѝ е подействал. Бе използвала така нареченото „наводняване“. Струваше ѝ се, че жената не се тревожи заради Часовникаря, а заради службата си зад граница, а също за церемонията по награждаването. Тези мисли я разсейваха. Данс я връщаше към тези теми и я бомбардираше с въпроси, надявайки се, че така ще блокира мислите, които я тревожат, и ще извади на преден план други спомени.

Луси стана и отиде в спалнята. Данс мълчаливо я последва. Амелия Сакс влезе с тях.

Военнослужещата обиколи стаята.

„Внимателно“ — каза си Данс. Луси си беше спомнила нещо. Данс мълчеше. Много полицаи се провалят на разпитите, защото са твърде нетърпеливи. Правилото при бледите спомени е да ги оставиш сами да изплуват, не да ги насилваш.

„Гледането и слушането са двете най-важни неща в разпита. Говоренето идва последно.“

— Нещо друго ме разтревожи, не само отворения прозорец… О, сетих се. Когато влязох първия път в спалнята, за да проверя откъде се чува тиктакането… не можах да видя тоалетното шкафче.

— Защо ви се струва необичайно?

— Защото, преди да тръгна за залата за бодибилдинг, погледнах шкафчето да видя дали слънчевите ми очила са там. Там бяха и ги взех. След като се прибрах обаче и чух тиктакането, погледнах в спалнята, но не видях шкафчето, защото вратата на гардероба беше отворена.

— Значи, след като е оставил часовника, нападателят вероятно се е криел в гардероба или зад вратата.

— Има логика — съгласи се Луси.

Данс погледна Сакс, която кимна и се усмихна:

— Браво. Да се хващаме на работа.

И отвори вратата на гардероба.

* * *

Втори неуспех.

Дънкан караше още по-внимателно, старателно. Мълчеше и беше абсолютно спокоен. Това още повече тревожеше Винсънт. Ако убиецът крещеше и беснееше като доведения му баща, дебелакът щеше да е по-спокоен. („Това ли си направил? — крещеше, имайки предвид Сали Ан. — Извратена свиня!“) Страхуваше се, че на Дънкан му е писнало и е решил да се откаже.

Винсънт не искаше приятелят му да си тръгне.

Дънкан караше бавно, гледаше платното, не нарушаваше ограниченията, не се опитваше да минава на жълто.

Дълго време не продума.

Накрая обясни на Винсънт какво се е случило: докато се качвал към покрива с намерението да влезе в сградата, да почука на вратата на Луси и да я накара да затвори телефона, погледнал надолу и забелязал, че някакъв човек го гледа. Извадил телефона си и изкрещял на Дънкан да спре. Убиецът избягал на покрива, претичал през няколко сгради и се спуснал на улицата. Изтичал при буика.

Дънкан караше старателно, да, но на посоки. Отначало Винсънт си помисли, че заради полицията, но не забеляза никакви признаци да ги преследват. След това реши, че Дънкан кара машинално в голям кръг.

Като зъбно колело на часовник.

След като уплахата му поотмина, гладът отново започна да мъчи Винсънт, устата го болеше, главата го болеше, коремът го болеше.

„Ако не ядеш, ще умреш.“

Искаше да е вкъщи в Средния запад. Искаше да е със сестра си, да похапват заедно, да гледат телевизия или видео. Сестра му обаче я нямаше, беше на стотици километри оттук, може би в момента си мислеше за него — но това изобщо не го утешаваше… Гладът беше нетърпим. „Нищо не излиза!“ — идеше му да закрещи. Винсънт щеше да има по-голям успех, ако причакваше жени в някой търговски комплекс в Ню Джърси или студентки и чиновнички, тичащи за здраве в някой пуст парк. Какъв беше смисълът от…

Дънкан прошепна:

— Съжалявам.

— Какво…

— Съжалявам.

Винсънт се трогна. Гневът му поотмина и той се смути.

— Ти ми помагаш, стараеш се. И виж какво стана. Аз не оправдах доверието ти.

Точно както майката на Винсънт му обясняваше, когато той бе на десет, че е прегрешила пред него с втория си съпруг, после с Тони, после с Рейчъл, после с третия си съпруг.

И всеки път малкият Винсънт казваше:

— Няма нищо.

— Не, не разбираш… Говоря за големия план, но това не омаловажава малките разочарования. Длъжник съм ти. Ще ти се реванширам.

Точно това майка му никога не беше казвала, камо ли да направи, и така оставяше Винсънт да търси утеха в храната, в гледане на телевизия, шпиониране на момичета и накрая — в гукането.

Не, приятелят му Дънкан явно говореше сериозно. Той искрено съжаляваше, че Винсънт не е могъл да си погука с Луси. На Винсънт още му идваше да закрещи, но вече по други причини. Не от глад или от яд. Изпитваше странно чувство. Хората рядко му говореха такива хубави неща. Хората дори не се интересуваха какво чувства.

— Слушай — каза Дънкан, — следващата, която ще убия… Сигурно няма да я искаш.

— Грозна ли е?

— Не, но… начинът, по който ще умре. Ще я изгоря.

— Ох.

— Спомняш ли си книгата? Главата за спиртното мъчение?

— Не.

На картинките в книгата бяха илюстрирани само изтезания на мъже, които не интересуваха Винсънт.

— Обливаш долната част на тялото със спирт и го запалваш. Можеш бързо да изгасиш огъня, ако жертвата проговори. Разбира се, аз няма да го направя.

Наистина, съгласи се Винсънт, нямаше да иска жената след това.

— Хрумна ми обаче нещо друго.

Дънкан обясни какво има на ум. Настроението на Винсънт се подобряваше с всяка дума.

— Не мислиш ли, че така всички ще бъдат доволни? — попита накрая.

Е, не съвсем всички, помисли си Умния Винсънт, доста ободрен.

* * *

Райм се взираше в таблицата за уликите, когато Сакс отново се включи.

— Райм, намерихме къде се е криел. В гардероба.

— Кой?

— В спалнята.

Райм затвори очи.

— Опиши ми го.

Сакс му описа цялата обстановка — коридора към спалнята, разположението на мебелите, картините на стената, пътищата за влизане и бягство на Часовникаря. Разказваше с най-малки подробности. Опитът ѝ личеше от всяка дума. Колко ли щеше да е необходимо, за да обучи друг полицай като нея, ако тя напусне полицията, запита се Райм.

Цяла вечност, помисли си цинично.

За момент го обхвана гняв. Помъчи се да пропъди чувствата и да се съсредоточи върху думите ѝ.

Сакс описа гардероба:

— Широчина — метър и деветдесет. Пълен с дрехи. Мъжките са отляво, женските — отдясно, на равни половини. На пода има обувки. Четиринайсет чифта. Четири мъжки и десет женски.

Типично разпределение за младо семейство, замисли се Райм. Спомни си своя гардероб преди няколко години.

— Къде се е крил? На пода ли е лежал?

— Не. Има прекалено много кутии.

Сакс зададе някакъв въпрос на някого. Отново се обади:

— Дрехите са подредени, но виждам, че няколко кутии са преместени и има частички от катран, каквито намерихме по-рано.

— Опиши ми дрехите, между които се е криел.

— Мъжки костюм и униформата на Луси.

— Хубаво.

Някои дрехи, като военните униформи, са много добри за събиране на улики благодарение на стърчащите пагони, копчета, отличия.

— От предната ли страна е бил или от задната?

— От предната.

— Идеално. Провери всяко копче, медал, отличие.

— Добре. Изчакай няколко минути.

Настъпи тишина.

Нетърпението му, примесено с гняв, се върна.

Най-сетне Сакс пак се обади:

— Намерих два косъма и малко влакна.

Райм понечи да ѝ напомни да вземе контролни проби от апартамента, но разбира се, не се наложи.

— Сравних космите с нейните — добави Сакс. — Не са същите.

Райм понечи да ѝ каже да вземе проба от косата на съпруга ѝ, но тя го изпревари:

— Сравних с четката за коса на съпруга ѝ. Сигурна съм на деветдесет процента, че са негови.

„Браво, Сакс. Браво.“

— Влакната обаче… Не приличат на нищо в къщата. Приличат на вълнени. Може би носи пуловер. Бяха закачени на едно копче на нивото на рамото. Вероятно са на Часовникаря, защото Луси ми каза, че току-що е взела униформата си от химическо чистене. Освен това нито тя, нито съпругът ѝ имат вълнена дреха с такъв цвят.

— Браво.

— Ами, това е.

— Добре, донеси всичко.

Райм прекъсна връзката.

Том записа информацията, която бе съобщила Сакс. След като болногледачът излезе, Райм погледна таблицата. Почуди се дали записките, които гледаше, са улики по обикновено убийство или свидетелство за по-голямо нещастие — края на съвместната му работа с Амелия Сакс.

* * *

Лон Селито си беше тръгнал, а Сакс приготвяше пликчетата с веществени доказателства. Поблагодари на Кейтрин Данс.

— Надявам се, че съм помогнала — отвърна тя.

— Това е работата на криминалиста — сви рамене Сакс. — Няколко влакна. Може да се окажат достатъчни, за да го осъдим. Е, ще видим. Сега отивам при Райм. Не знам дали ще искаш, но не можеш ли да поразпиташ хората в квартала? Незаменима си в работата със свидетели.

— Дадено.

Сакс ѝ даде няколко разпечатки с портрета на извършителя и излезе.

Данс кимна на Луси Рихтер:

— Добре ли сте?

— Да — отвърна военнослужещата със стоическа усмивка; отиде в кухнята и сложи чайника. — Искате ли чай? Кафе?

— Не. Ще отида да потърся свидетели.

Луси сведе очи към пода, ясен знак за всеки специалист по кинесика.

— Скоро ли си тръгвате за Калифорния? — попита военнослужещата.

— Вероятно утре.

Луси кимна:

— Чудя се дали искате да обядваме заедно.

Луси нервно завъртя подставката на чайника, на която пишеше „4-та пехотна дивизия. Храбри и лоялни.“

— С удоволствие.

Данс извади една визитна картичка от чантичката си и написа отпред името на хотела си и номера на стаята. Загради номера на мобилния си телефон отпред.

Даде я на Луси.

— Обадете ми се — каза Данс.

— Непременно.

— Наред ли е всичко?

— Да, добре съм.

Данс кимна и стисна ръката на другата жена. Излезе, като си припомни едно от основните правила на кинесическия анализ — понякога не е нужно да откриваш цялата истина зад лъжите, които чуваш.

25.

12.11 ч.

Амелия Сакс донесе у Райм малка кутия с материали.

— Какво имаме?

Сакс отново описа какво е намерила на местопрестъплението.

Според картотеката на Нюйоркското полицейско управление за влакна, намереното върху униформата на Луси беше от необработена вълна като яките на кожените якета, носени от пилотите. Сакс бе проверила часовника за нитрати — в този също нямаше експлозив и беше еднакъв с другите три. Не съдържаше други следи освен едно петно, което се оказа спирт за горене. Както при цветарката, тук Часовникаря не беше успял да остави стихотворение или бе предпочел да не го прави.

Райм се съгласи да обявят в средствата за масова информация за часовниците, макар да беше сигурен, че убиецът ще започне да ги оставя едва след като се убеди, че жертвата не може да извика помощ.

Сакс не беше намерила нищо на местата, откъдето най-вероятно е избягал от сградата.

— Нямаше нищо — обясни.

— Нищо ли?

Райм поклати глава.

„Правилото на Локар…“

Рей Пуласки влезе, свали палтото си и го закачи. Райм забеляза, че Сакс веднага погледна новобранеца, очакваше с нетърпение, какво ще каже.

Онзи случай…

— Нещо интересно с мерилендската връзка? — попита тя.

— В Балтимор има две текущи разследвания за корупция. Едно от тях е свързано с нашия район, но от страната на Джърси. И няма замесени наркотици. Търсят улики за подкупи и фалшиви документи за доставка. От балтиморската полиция ще ми се обадят за разследванията на щатско ниво. Нито Крийли, нито Сарковски са имали имоти в Мериленд и никой от тях не е пътувал по работата дотам. Най-близкото място, до което Крийли е стигал, е Пенсилвания, където се е срещал с редовен клиент. Сарковски пък изобщо не е пътувал. Още не съм получил списъка на клиентите от Джордан Келър. Оставих му съобщение, но не ми се е обадил. Двама от полицаите в участък 118 са родени в Мериленд, но са се преместили тук отдавна. Проверих в данъчното имената на всички работещи в участъка за имоти в Мериленд…

— Чакай — прекъсна го Сакс. — Това ли си направил?

— Грешка ли е?

— Ами, не, Рей. Правилно си постъпил. Браво.

Тя погледна Райм и се усмихна. Той се изненада.

— Може би, но нищо не излезе.

— Нищо, продължавай да търсиш.

— Разбира се.

Сакс се приближи до Селито и попита:

— Имам един въпрос. Познаваш ли Ти Джей Джефрис?

— Началника на участък 158 ли?

— Да. Какво му има? Направи ме на нищо.

— О, той така се пали.

— Значи не съм единствената, на която крещи така?

— Не. Избухва безпричинно. Как се сблъска с него?

Селито погледна Райм.

— Не съм я изпратил аз — отвърна криминалистът. — Сигурно е била по нейния случай. Не по моя.

Сърдитият ѝ поглед не го смути. Понякога дребните заяждания му доставяха голямо удоволствие.

— Трябваше ми досието за едно разследване и отидох при източника. Той си мислеше, че е трябвало да поискам позволението му.

Селито кимна:

— Но ти не искаш да издаваш пред началството какво става в Сто и осемнайсети.

— Точно така.

— Той си е такъв. Има лични проблеми. Жена му беше от хайлайфа.

— Колко страшно звучи — отбеляза Пуласки.

Селито го изгледа заплашително и новобранецът млъкна. Детективът продължи:

— Говори се, че са загубили големи пари. Наистина големи. Числа, на които не можеш да им преброиш нулите. Жена му се забъркала в някаква сделка. Той се стремял към по-висш пост — в Олбъни, струва ми се. Ама там не можеш да стигнеш без големи пари. След това жена му го изоставила. Макар че при този негов характер пак дълго е издържала.

Сакс кимна. В този момент телефонът иззвъня.

— Да… Амелия Сакс… О, не. Къде… Идвам след десет минути.

Изтича към вратата, без да каже нищо повече. Лицето ѝ беше бледо и напрегнато.

* * *

Шевролетът спря плавно на 44-та улица, недалеч от Уестсайдската магистрала. Едър мъжага с дебело палто и кожена шапка се взря в Сакс с присвити очи. Тя не го познаваше, нито той нея, но полицейското разрешително за паркиране навсякъде, което тя остави на таблото, му подсказа, че тя е онази, която чака.

Ушите и носът на младежа бяха червени, от ноздрите му излизаше пара. Потропваше с крака, за да ги раздвижи.

— Олеле, голям студ. Тая зима вече ми писна. Вие ли сте детектив Сакс?

— Да. Вие ли сте Койл?

Ръкуваха се. Той стисна силно ръката ѝ.

— Какво става?

— Елате да ви покажа.

— Къде?

— В микробуса. На един паркинг по-натам.

Докато вървяха бързо в студа, Сакс попита:

— От кой участък сте?

Когато се обади, Койл се бе представил за полицай.

Улицата беше шумна. Той не чу.

Сакс повтори въпроса си:

— От кой участък сте? Южния централен?

Той я погледна и примигна.

— Да.

Издуха носа си.

— Била съм там — отбеляза тя.

— Хъм — измърмори Койл и замълча.

Заведе я на голям паркинг в Уестсайд. Спряха пред очукан микробус „Уиндстар“. Прозорците му бяха мръсни, двигателят работеше.

Той се огледа и отвори вратата.

* * *

Докато обикаляше жилищните сгради и магазините в Гринич Вилидж около апартамента на Луси Рихтер, за да търси свидетели, Кейтрин Данс разсъждаваше за симбиозата между кинесика и криминалистика.

Специалистът по кинесика има нужда от човешко същество — свидетел, заподозрян — точно както на криминалиста му трябват улики. В това разследване обаче се сблъскваха с изненадваща липса както на живи субекти, така и на веществени доказателства.

Това я безпокоеше. Никога не беше участвала в подобно разследване.

Засега не намираше никого, който би могъл да им помогне.

— Извинете, господине, госпожо, хей, младеж, днес наблизо имаше полицейска акция, разбрахте ли, а, добре, дали случайно не сте видели някого в района да бяга или нещо подозрително, нещо необичайно, погледнете тази снимка…

Нищо не излизаше.

Данс дори не се сблъска със симптомите на „свидетелска амнезия“, когато хората знаят нещо, но твърдят, че нищо не са видели, от страх за себе си или близките си. Оказваше се, че повечето жители на този уютен и колоритен квартал не са видели нищо.

— Извинете, господине, да, документът ми е калифорнийски, но работя с нюйоркската полиция, можете да се обадите и да проверите, така, да сте виждали…

Нищичко.

Данс се стъписа, дори се уплаши, когато се опита да заговори един човек, излизащ от къщата си. Той се обърна и тя застина — толкова много приличаше на съпруга ѝ. Тя се овладя и повтори това, което казваше на всички. Човекът почувства, че нещо не е наред, намръщи се и я попита дали е добре.

Каква липса на професионализъм, смъмри се Данс.

Да, добре съм — отвърна.

Той не беше видял нищо и тя му повярва.

Обърна се да го погледне за последно и отмина.

„О, Бил… Как смъртта усложнява всичко — и то по най-неочаквани начини.“

Пропъди мислите за него и продължи да разпитва.

Данс искаше да намери следа, искаше да хване престъпника. За да го спрат, разбира се, но също и да може да го разпита. Никога не се беше сблъсквала с такъв злодей. Искаше да разбере как цъка мозъка му. (Засмя се на себе си за този избор на думи.)

Продължи да заговаря хората, но не намери никого, който можеше — или искаше — да ѝ помогне.

Докато не срещна човека с покупките.

На около пресечка от сградата на Луси той буташе препълнена пазарска количка. В отговор на въпроса ѝ присви очи и отговори, че да, видял някой да тича по „Бароу“. Погледна фоторобота на Часовникаря и каза:

— Не съм сигурен, но прилича. — Замѝсли се. — Не го видях добре. Съжалявам.

Понечи да отмине.

Кейтрин Данс обаче веднага разбра, че е видял повече.

Свидетелска амнезия.

Хрумна ми нещо. — Тя кимна към количката. — Има ли нещо, което се разваля бързо?

— Ами, не — измънка той.

— Хайде да ви почерпя едно кафе и да ви задам още няколко въпроса. Какво ще кажете?

Човекът очевидно не хареса идеята, но точно в този момент един леден порив ги разклати. Минувачът примигна със сълзливите си очи и каза:

— За няколко минути може. Но наистина не мога да ви кажа нищо повече.

„О, ще видим“ — помисли си тя.

* * *

Амелия Сакс се качи в задницата на микробуса.

Двамата с Койл се опитаха да изправят бившия детектив Арт Йънг в седнало положение. Беше неадекватен и бълнуваше.

Отначало, когато Койл отвори вратата на микробуса, Иънг лежеше проснат в безсъзнание и Сакс се уплаши, че се е самоубил. Бързо установи, че е просто пиян, макар и до несвяст. Сакс го шляпна няколко пъти. Иънг отвори очи, намръщи се.

Двамата полицаи го сложиха да седне.

— Спи ми се. Оставете ме. Спи ми се.

— Негов ли е микробусът?

— Да.

— Какво е станало? Как се е озовал тук?

— Отишъл в „Харис“ на няколко пресечки оттук. Отказали да му сервират, защото вече бил пиян, и той си тръгнал. След няколко минути отидох да си купя цигари. Барманът знае, че съм полицай, и ми каза за него. Предупреди ме да го спра, за да не се качи в колата и да сгази някого. Намерих го тук. Вашата картичка беше в джоба му.

Арт Йънг се размърда.

— Оставете ме.

Затвори очи.

Сакс погледна Койл:

— Можете да ни оставите, аз ще се погрижа.

— Сигурна ли сте?

— Да. Бихте ли ми изпратили само едно такси.

— Добре.

Полицаят слезе и се отдалечи. Сакс се наведе, докосна ръката на стареца.

— Арт?

Той отвори очи, присви ги, позна я.

— Ти…

— Арт, ще ви закарам вкъщи.

— Остави ме. Остави ме, по дяволите.

Челото му бе одрано, единият му ръкав — скъсан. Миришеше на повръщано.

— Не ти ли стига това, което ми причини? — измърмори той. — Не мислиш ли, че ме прецака достатъчно? Махай се. Искам да остана сам. Остави ме!

Изправи се на колене и се опита да се добере до шофьорската седалка.

— Махай… се!

Сакс го издърпа. Не беше дребен, но бе отслабнал от алкохола. Той избърса устата си с белещата си се ръка, опита се да се изправи, но пак падна на седалката.

— Постарал си се — отбеляза Сакс, като кимна към една празна бутилка от уиски на пода.

— Какво те интересува? Какво ти дреме?

— Какво стана? — настоя тя.

— Нима не разбираш? Ти стана. Ти.

— Аз ли?

— Защо си мислеше, че всичко ще си остане така? В това проклето управление няма тайни. Разпитах за шибаното досие, какво е станало с него… Вчера, приятелят ми, когото чаках, за да играем билярд, не се появи. С този човек сме били партньори три години, заедно планирахме океанско плаване, с жените си. Изведнъж му изникнала работа и не можел да дойде. И защо? Защото аз много питам. Едно пенсионирано ченге задава много въпроси… Трябваше да те пратя по дяволите още щом се появи на вратата ми.

— Арт, аз…

— О, не се притеснявай, момиче… Не съм казал името ти на никого. Не съм споменавал нищо.

Той взе бутилката, видя, че е празна, и я запрати настрани.

— Слушай, познавам един добър психоаналитик. Мога…

— Психоаналитик? Какво ще ми анализира? Как съм прецакал живота си?

Сакс погледна бутилката.

— Имаш затруднения. Всеки се сблъсква с трудности.

— Не за това говоря. Така стана, защото аз прецаках всичко.

— Какво искаш да кажеш, Арт?

— Защото бях ченге. Провалих всичко. Провалих живота си.

Побиха я тръпки; думите му изразяваха и нейните чувства. Точно затова искаше да напусне полицията. Въпреки това само предложи:

— Арт, хайде да те заведа у вас.

— Можех да работя сто други неща. Брат ми е водопроводчик. Сестра ми завърши полувисше и сега работи в рекламна агенция. Тя направи онази реклама с пеперудките за женските работи. Известна е. Можех да работя нещо такова.

— Просто си малко…

— Не ми приказвай така — тросна се той. — Не си видяла нищо, за да ми говориш така. Нямаш право.

Сакс сведе очи. Вярно беше. Тя нямаше право.

— Всичко, което е случи, е заради това, което търсиш. Съсипан съм. Дали съм добър или лош, няма значение. Животът ми отиде на боклука.

Гневът и мъката му караха сърцето ѝ да се свива. Тя го подхвана през кръста.

— Арт, чуй ме…

— Махни ръцете си от мен.

Той опря главата си на прозореца.

След малко дойде Койл. Водеше такси. Със Сакс помогнаха на Иънг да се качи. Тя даде на шофьора адреса, след това изпразни портфейла си и му връчи близо петдесет долара и ключовете от колата на пенсионера.

— Ще се обадя на жена му да предупредя, че се прибира.

Шофьорът кимна, затвори вратата и потегли по натоварените улици на централен Манхатън.

— Благодаря — каза тя на Койл, който кимна и си тръгна.

Сакс му беше благодарна, че не любопитстваше какво става.

След като полицаят се изгуби от поглед, тя бръкна в джоба си и извади пистолета на Иънг. Беше го взела от кобура на гърба му, когато го подхвана през кръста. Може би имаше друго оръжие вкъщи, но поне нямаше да се самоубие с този. Тя извади патроните, прибра ги и скри пистолета под дясната предна седалка. Заключи микробуса и се върна при колата си.

Зачопли с показалеца кожичката на палеца си. Сърбеше я. Гневът я изгаряше. Замисли се, че кражбата не е най-тежкото престъпление, което извършват продажните полицаи като баща ѝ. Те превръщаха простичкия ѝ стремеж да служи на истината в нещо гнусно и опасно, носещо страдание дори и на невинни хора, както я беше предупредил Лон Селито. Спокойният живот, за който Йънг си беше мечтал от години, се разпадаше. И основната причина бе онова, което се случваше в участък 118.

По същия начин животът на близките на полицаите от клуб „Шестнайсето авеню“ завинаги се беше променил заради онова, което са сторили баща ѝ и приятелите му. Съпругите и децата им бяха принудени да се откажат от спокойния живот вкъщи или учението си, за да си търсят прехрана, и завинаги щяха да бъдат заклеймени, очернени от скандала.

Тя все още имаше време да се спаси, да се откаже от полицейската работа и да се махне. Да отиде в „Арджайл“, да избяга от интригите и мръсните игри, да започне нов живот. Не беше късно. Но за Арт…

Сакс се замисли за жестоките думи, които бе наговорила на Арт Йънг. Осъзна, че най-мъчителното за нея сега е това, че не може да поговори с баща си, да го притисне. Опита се да си представи как би изглеждал един такъв спор. Но не ѝ се удаде. С баща си никога не бяха спорили.

Ами ако можеха сега да обсъдят тези неща? Дали думите щяха да се окажат слаби и те да потънат в тягостно мълчание? Дали щяха да се карат? Дали щяха да си поговорят сериозно, по мъжки и той да ѝ обясни какво е направил?

Може би е имало основателна причина да се отклони от правия път. Здравни проблеми в семейството например. Може би майка му или дядо Хайнрих. Може би са му трябвали пари за лечение. Или нещо друго мрачно и потайно е покварило баща ѝ? Сърцето ѝ се сви при мисълта, че може да е имал любовница и затова да са му трябвали пари. Звучеше невъзможно, но през последните дни Сакс се беше убедила, че няма такова нещо.

„Защо, татко? Защо?“

Амелия Сакс никога нямаше да узнае.

Като часовника с фазите на луната, отмерващ секундите до смъртта на жертвата, времето бе отминало, отнемайки ѝ възможността да получи отговор на тези въпроси.

Можеше само да гадае. От това в душата ѝ само оставаха рани, които ѝ се струваше, че никога няма да зарастат.

Можеше да си отговори само ако върне времето назад, а това, разбира се, беше невъзможно.

* * *

Тони Парсънс седеше срещу Кейтрин Данс в кафенето, количката с покупките му бе до него.

Той присви очи и поклати глава:

— Опитвам се да си спомня нещо, но не мога. Напразно си дадохте парите.

Кимна към чашата с кафе пред себе си.

— Нека да се помъчим още малко.

Данс беше сигурна, че той знае нещо. Предполагаше, че при първия им разговор се е изпуснал, без да иска (специалистите по разпитите обожават импулсивните свидетели), но след това се беше замислил, че човекът, който е видял, може би е опасен престъпник, може би дори извършителят на ужасните убийства на кея и в задънената уличка вчера. Данс знаеше, че хората, които с удоволствие свидетелстват за изневеряващи съседи или деца, крадящи от магазините, изведнъж губят желание да говорят, когато стане дума за сериозни престъпления.

Този свидетел можеше да се окаже костелив орех, замисли се тя, но това не я притесняваше. Данс обичаше предизвикателствата (въодушевлението ѝ, когато заподозреният кажеше истината, винаги се помрачаваше от мисълта, че подписът му под самопризнанията слага край на поредната битка).

Тя сипа мляко в кафето си и с копнеж загледа едно парче щрудел във витрината на щанда. Четиристотин и петдесет калории. Отново погледна Парсънс.

Той сложи още захар в чашата си и разбърка.

— Знаете ли, може би ако си поприказваме, все пак ще се сетя още нещо.

— Би било чудесно.

Той кимна:

— Добре. Да си погукаме като приятели.

И се усмихна широко.

26.

13.18 ч.

Тя бе утешителната му награда.

Подаръкът от Джералд Дънкан.

Убиецът искрено съжаляваше и за разлика от майката на Винсънт искаше да му се реваншира.

Освен това по този начин щяха да забавят полицията — като изнасилят и убият една от техните. Дънкан спомена за червенокосата полицайка, която разследвала първото убийство — на мъжа с премазаното гърло — и предложи Винсънт да се позабавлява с нея (о, да, разбира се… червена коса, като Сали Ан). Но като наблюдаваха апартамента на Луси Рихтер от буика, двамата осъзнаха, че няма как да се доберат до червенокосата, пък и тя си отиде. Другата жена обаче, цивилна детективка или нещо такова, тръгна да обикаля квартала сама, явно търсеше свидетели.

Дънкан даде на Винсънт пари да купи пазарска количка, продукти — така щеше да е по-малко подозрително (приятелят му мислеше за всичко) — и ново яке. Винсънт трябваше да обикаля улиците на Гринич Вилидж, докато не се натъкне на полицайката.

След това можеше да я вземе в мазето и да се забавлява с нея, колкото си поиска. През това време Дънкан щеше да се погрижи за следващата жертва.

— Ще има ли проблем да я убиеш? — попита той, като погледна изпитателно Винсънт.

От страх да не разочарова приятеля си дебелакът отвърна:

— Не.

Дънкан обаче се досети, че не говори искрено. Усмихна се:

— Оставѝ я в мазето. Завържи в хубаво. Когато свърша другата работа, ще дойда и ще я оправя.

От това Винсънт се почувства много по-спокоен.

Сега гледаше Кейтрин Данс и гладът го измъчваше. Гърдите ѝ бяха твърде големи, но имаше хубаво задниче. И имаше месце по кокалите, не като ония хилави манекенки. Кой ще иска да спи с жена като тях?

При вида ѝ гладът му още повече се възбуждаше.

Дори името ѝ, Кейтрин, звучеше апетитно. По някаква причина тя попадаше в категорията „Сали Ан“. Не можеше да си обясни защо. Може би защото името ѝ звучеше малко старомодно. Или заради гладните погледи, които хвърляше към десертите. „Тя е като мен!“ — помисли си той. Изгаряше от нетърпение да я заведе в мазето на сградата на няколко пресечки оттук.

Той отпи глътка кафе.

— Значи сте от Калифорния, а? — попита Винсънт… или Услужливия Тони Парсънс.

— Да.

— Сигурно е много хубаво там.

— Да, така е. На някои места… Помислете сега какво точно видяхте. Онзи човек, който бягаше. Опишете ми го.

Винсънт знаеше, че трябва да внимава какво приказва, поне докато останат сами в задния вход и той извади ножа си.

— Внимавай — бе заръчал убиецът. — Дръж се плахо. Знаеш ли какво е „плахо“? Говори така, сякаш знаеш нещо, но не искаш да приказваш. Прави се, че се колебаеш. Така би се държал един истински очевидец.

Сега той ѝ разказа — плахо и колебливо — за човека, когото видял да тича по улицата. След няколко въпроса се престори, че си е спомнил още неща и бегло описа Дънкан, макар че описанието съвпадаше доста с компютърната рисунка на убиеца, която вече имаха. Жената си записа нещо.

— Нещо характерно?

— Ами… Не си спомням. Както казах, бях далече.

— Беше ли въоръжен?

— Ами… Не мисля. Какво е направил?

— Нападна една жена.

— О, не. Някой пострадал ли е?

— Не, за щастие.

„За не-щастие“ — помисли си Умния Винсънт или Тони.

— Носеше ли нещо?

„Не се задълбочавай — напо̀мни си той. — Не се оставяй да те подведе.“

Той се намръщи, сякаш се двоуми. След малко отговори:

— Ами, май такова… носеше нещо. Плик ли, чанта ли? Не видях добре. Движеше се много бързо…

Замълча.

Кейтрин го погледна изпитателно:

— Щяхте да добавите нещо.

— Съжалявам, не ви помагам много. Знам, че е сериозно.

— Напротив — увери го жената и за момент Винсънт изпита лека вина заради онова, което щеше да я сполети след няколко минути.

Гладът обаче скоро прогони чувството за вина. Напомни му, че е нормално да я желае.

„Ако не ядеш, ще умреш… Не мислиш ли, Кейтрин, любов моя?“

Всеки отпи от кафето си. Винсънт ѝ каза още няколко подробности за заподозрения.

Тя приказваше с него като с приятел. Накрая Винсънт реши, че моментът е настъпил.

— Слушайте, има още нещо… Бях малко уплашен… Затова не ви казах. Разберете, живея тук. Ако той се върне… Може да разбере, че съм го издал.

— Никой няма да узнае името ви. Ще ви закриляме. Обещавам.

Той пак се престори, че се колебае.

— Наистина ли?

— Гарантирам. Ще изпратим полицай да ви пази.

„Това вече е интересно — помисли си Винсънт. — Може ли да е червенокосата?“

— Ами, видях къде избяга. Влезе през задния вход на една сграда.

— Вратата беше ли отключена? Или той имаше ключ?

— Отключена. Ще ви покажа, ако искате?

— Много ще ни помогнете. Свършихте ли? — Тя кимна към чашата му.

Винсънт изгълта кафето.

— Вече свърших.

Жената затвори бележника си. Трябваше да ѝ го вземе, след като свърши.

— Благодаря, агент Данс.

— Няма защо.

Тя поиска сметката и плати. Станаха и облякоха палтата си. Той излезе с количката, задържа вратата за жената. Затвори я и тя иззвъня. Тръгнаха по улицата. Кейтрин потрепери:

— Много е студено в този Ню Йорк.

— Да, нормално е.

— Умирам от студ.

„Скоро ще те стопля“ — помисли си той.

— Къде отиваме? — попита тя.

Забави крачка и погледна табелките на улиците. Присви очи заради яркото слънце. Спря, извади бележника от чантичката си и записа нещо.

— „Шърман“, нали?

— Да.

— Значи уличката между „Шърман“ и „Бароу“… — Погледна Винсънт. — От коя страна на главната улица се пада? От север или от юг? Трябва ми точно описание.

„Охо, и тя е старателна.“

Той се замисли за момент, объркан не толкова от жестокия студ, колкото от глада.

— Май се пада от югоизток.

— Дали убиецът е още там? — попита жената. — В уличката.

„Още не, но скоро ще се появи“ — помисли си той.

— Не знам — отговори.

Тя погледна бележника си и се засмя:

— Не мога да прочета какво съм написала. Толкова ми трепери ръката. От студа. Нямам търпение да се върна в Калифорния.

„Няма да стане скоро, госпожичке…“

Пак тръгнаха.

— Имате ли семейство? — попита тя.

— Да. Жена и две деца.

— И аз имам две деца. Син и дъщеря.

Винсънт кимна. „Колко ли е голяма дъщерята?“ — запита се. Вероятно твърде малка за него.

— Това ли е уличката? — попита тя.

— Да. Там избяга.

Дърпайки количката с продукти зад себе си, той се загледа в уличката, водеща към любовното им гнезденце, изоставената сграда. Бе възбуден и едва се сдържаше.

Винсънт бръкна в джоба си и стисна дръжката на ножа. Не, не можеше да я убие. Но ако се съпротивлява, щеше да се наложи да го използва.

„Прережѝ очите…“

Би било жестоко, но не беше проблем за Винсънт — и без това ги харесваше проснати по очи.

Навлязоха в уличката зад сградите. Винсънт се огледа, сградата бе на десет-петнайсет метра от тях.

Данс пак спря, отвори бележника и започна да пише, като говореше:

— Уличката е дълга около трийсет метра. С павета. Престъпникът е избягал оттук, на юг.

Отново нахлузи ръкавиците на треперещите си ръце с лакирани в кафяво нокти.

Гладът влудяваше Винсънт. Ерекцията му започна да спада. Той стисна дръжката на ножа със запотената си ръка, дишаше учестено.

Тя пак спря.

„Сега! Хвани ял“

Понечи да извади ножа от джоба си, обърна се към нея.

Изведнъж от другата страна на уличката се чу вой на сирена. Винсънт се стресна и погледна натам.

В този момент почувства дулото на пистолет до слепоочието си.

— Горе ръцете — изкрещя агент Данс. — Веднага! Стисна го за рамото.

— Ама…

— Изпълнявай.

Тя притисна оръжието до черепа му.

Не, не, не. Той пусна ножа и вдигна ръце.

Какво означаваше това?

Полицейската кола спря пред тях, зад нея дойде друга. Отвътре изскочиха четирима огромни полицаи.

„Не… О, не…“

— Легни по очи — заповяда единият. — Веднага!

Винсънт обаче не можеше да помръдне. Стоеше като вцепенен.

Данс се отдръпна и полицаите го заобиколиха, повалиха го на колене.

— Не съм направил нищо! Не съм!

— По очи! — изкрещя един.

— Студено е, мръсно е. Не съм направил нищо.

Проснаха го на замръзналия паваж като чувал с тор.

Той изстена и въздухът му излезе.

Точно както след Сали Ан, все това се повтаряше. „Не мърдай, дебелак. Изверг!“

Не, не, не!

Опипваха го навсякъде. Дръпнаха ръцете му зад гърба и ги стегнаха с белезници, заболя го. Обискираха го, извадиха джобовете му.

— Има лична карта, нож.

Сега ли ставаше или преди петнайсет години, Винсънт вече не знаеше.

— Нищо не съм направил! Какво означава това?

Агент Данс пак се появи. Един от полицаите каза:

— Чувахме те ясно и силно. Нямаше нужда да влизаш с него в уличката.

— Боях се да не побегне. Исках да остана с него колкото е възможно по-дълго.

Обхвана го паника… Какво означаваше това?

Полицайката се вгледа в обърканото му лице:

— Добре се справяше, докато не влязохме в кафенето. Още щом седнахме, разбрах, че се преструваш.

— Това е лудост. Не съм…

— Тонът и мимиките ти не си съответстваха, а по жестовете ти личеше, че мисълта ти изобщо не е в разговора ни. Беше си наумил друго и по някаква причина се опитваше да ме излъжеш… Оказа се, че в крайна сметка искаш да ме подмамиш тук.

Данс обясни, че след като излязоха от кафенето и тя извади бележника си, незабелязано е натиснала копчето за повторно набиране на телефона си. Така се свързала с полицаите, с които работеше, и те чули какво става.

Затова повтори на глас имената на улиците, за да им даде указания.

Винсънт погледна ръцете ѝ. Бяха празни. Тя проследи погледа му. Размаха химикалката си:

— Да. Това е пистолетът ми.

Той погледна другите полицаи:

— Не разбирам какво става. Това са глупости.

— Защо си хабиш гласа да приказваш? — сряза го той. — Малко преди тя да се свърже с нас, получихме сигнал, че съучастникът в престъплението е бил забелязан в квартала с пазарска количка. Бял дебелак.

„Тя се казва Сали Ан, дебелако. Обади се в полицията и ни разказа всичко…“

Хванаха го, вдигнаха го от земята и го набутаха грубо в колата. Гласът на Джералд Дънкан отново прозвуча в ушите му: „Съжалявам. Постъпих лошо с теб. Ще ти се реванширам…“

В този миг отпуснатият, дебел Винсънт Рейнолдс взе твърдо решение. За нищо на света нямаше да издаде този човек, най-истинския си приятел.

* * *

Едрият дебелак седеше до прозореца в лабораторията на Линкълн Райм. Ръцете му бяха стегнати с белезници.

От шофьорската му книжка стана ясно, че не се казва Тони Парсънс, а Винсънт Рейнолдс — двайсет и осем годишен машинописец, живущ в Ню Джърси. Работеше за пет-шест различни бюра, в никое от които не знаеха много подробности за него, освен че е съвестен, макар и малко безличен работник.

Със смесица от гняв и страх Винсънт гледаше ту пода, ту полицаите в стаята — Райм, Сакс, Данс, Бейкър и Селито.

Не беше арестуван или следствен и при проверката в апартамента му в Джърси не се откри нищо, което да го свърже с Часовникаря. Нищо не подсказваше, че има гадже, нито кои са близките му приятели и роднини. Намериха писмо до сестра му в Детройт. Селито взе номера от Мичиганската щатска полиция и телефонира. Остави съобщение на телефонния ѝ секретар.

В понеделник, деня на убийствата на кея и улица „Седар“, Винсънт бил на работа, но след това си взел отпуск.

Мел Купър изпрати по електронната поща негова снимка на Джоан Харпър. Тя отговори, че приличал на мъжа, когато бе видяла пред ателието си, но не била сигурна заради отблясъците от слънцето и мръсните стъкла.

Макар да го подозираха, че е съучастникът на Часовникаря, нямаше много улики, свързващи го с престъпленията. Следите от обувки, намерени в гаража, където бяха изоставили джипа, бяха с неговия номер — 47, но нямаше достатъчно добри отличителни белези. Сред покупките — които Райм подозираше, че е взел като прикритие, за да се добере до Данс или друг полицай — имаше чипс, бисквити и други сухи храни, същите като трохите, които Пуласки бе намерил в джипа. Нямаше обаче конкретни съвпадения, защото продуктите в количката му бяха нови.

Можеха да го задържат само за незаконно притежаване на нож и възпрепятстване на полицейско разследване — обичайните обвинения в случаи на лъжливи свидетели.

Началството в кметството и полицейското управление обаче настояваше да хвърлят цялата вина върху Винсънт и със сила или заплахи да го принудят да даде самопризнания. Това искаше и Денис Бейкър; шефовете му доста го притискаха да намери престъпника.

Кейтрин Данс обаче обяви:

— Няма да стане. Хора като него се свиват като торни бръмбари и не казват нищо. Пък и е доказано, че изтезанията не са много ефикасни за извличане на полезна информация.

Затова Райм и Бейкър я помолиха тя да води разпита. Искаха да хванат Часовникаря колкото се може по-скоро и щом със сила не можеше да се постигне нищо, решиха да дадат задачата на специалистката.

Калифорнийската агентка дръпна завесите на прозореца и седна пред Винсънт така, че между тях да няма нищо.

Придърпа стола си на един метър от него. Райм предположи, че с това целеше той да се почувства безпомощен. Даде си сметка обаче, че ако Винсънт скочи рязко напред, може сериозно да я нарани с главата и зъбите си.

Тя несъмнено го знаеше, но не даваше признаци да я е страх. Вместо това се усмихна сдържано и каза:

— Как си, Винсънт? Знам, че са ти прочели правата и си се съгласил да говориш. Много ще сме ти благодарни за всичко, което ни кажеш.

— Разбира се. Готов съм да ви помогна. Станало е голямо… — сви рамене — … недоразумение.

— Нека тогава да го изясним. Първо ще ми трябва малко обща информация.

Тя го попита за пълното му име, адреса му, на колко е години, къде работи и дали е бил арестуван.

Той се намръщи:

— Вече казах всичко на него.

Кимна към Селито.

— Съжалявам, но ще трябва да го повториш пред мен. Лявата ръка не знае какво прави дясната, нали разбираш.

— Ох, добре.

Райм предположи, че с тези въпроси за вече известни факти Данс си съставя предварителна представа за заподозрения. Процесът на разпита му ставаше все по-интересен.

Данс кимаше любезно, докато записваше отговорите на Винсънт, и от време на време му благодареше за съдействието. Учтивостта ѝ объркваше Райм. Той лично би се развикал.

Винсънт се намръщи:

— Вижте, можем да си приказваме, колкото си искаме, но се надявам, че сте изпратили някого да търси онзи човек, когото видях. Не трябва да се измъкне. Много се тревожа за това. Опитвам се да помогна, а пък ето какво става. Така се случва винаги.

Онова, което разказа на полицаите обаче, не им помагаше. Вратата, през която твърдеше, че е влязъл престъпникът, бе ръждясала и заключена. Имаше и други, но те също бяха заключени и нямаше признаци да са използвани наскоро.

— Така, би ли повторил пак какво видя? Какво точно се случи? Само че, ако нямаш нищо против, да е в обърнат хронологичен ред.

Какъв ред?

— Отзад напред. Това е добър начин за събуждане на избледнели спомени. Започваме с последното събитие и се връщаме към началото. И така, заподозреният влиза през вратата на онази стара сграда… Да обсъдим малко подробности. Какъв цвят беше вратата.

Винсънт се размърда неловко и се намръщи. След малко разказа своята версия, като започна с това как заподозреният отворил вратата (не си спомняше цвета ѝ). После разказа какво се е случило преди това: човекът влязъл в уличката. И още по-преди — как тичал по главната улица. Накрая Винсънт обясни как е забелязал човека на „Бароу“, как се огледал уплашено и побягнал.

— Добре — каза Данс, като си записваше. — Благодаря, Винсънт. — Намръщи се. — Но защо ми се представи като Тони Парсънс?

— Защото ме беше страх. Извърших добро дело, казах ви какво съм видял, а ето какво се случва. Може да се върне да ме убие. Може да научи името ми и да дойде за мен. — Устните му потрепериха. — Изобщо да не си бях отварял устата. Но без да искам, проговорих и после се уплаших. Казах ви, че ме е страх.

На Райм му звучеше правдоподобно.

— Ами ножът?

— Е, добре, не трябва да го нося, но преди няколко години ме обраха на улицата. Ужасно беше. Какъв съм глупак. Трябваше да го оставя вкъщи. Винаги, когато го взема, си навличам неприятности.

Данс съблече якето си и го остави на стола до себе си.

— Значи ме излъга, защото се боеше, че убиецът може да научи и да се върне за теб.

— Всички други са достатъчно умни, за да не се замесват. Аз не си затварям устата и ето какво става.

Той въздъхна.

Сакс го помоли да ѝ разкаже откъде е научил за убийствата и какво е правил по време на другите нападения.

Въпросите се сториха интересни на Райм. Бяха повърхностни. Тя не искаше от него алиби и не се опитваше да го разобличи в лъжа. Попаднеше ли на добра следа, веднага я зарязваше.

Нито веднъж не го попита дали има друга причина да я заведе в уличката, макар да предполагаха, че е искал да я убие — може би дори с мъчения да я принуди да му каже какво полицията знае за Часовникаря.

Данс не издаваше никаква реакция на отговорите му, само пишеше. Накрая агентката погледна Сакс:

— Амелия, ще ми направиш ли една услуга?

— Разбира се.

— Би ли показала на Винсънт отпечатъка от обувка, който намерихме?

Сакс стана, взе снимката и я показа на дебелака.

— Какво е това? — попита той.

— Това е обувка с твоя номер, нали?

Данс го наблюдаваше внимателно. Райм долови лека промяна в гласа ѝ. Звучеше по-агресивно.

— Горе-долу.

Тя продължи да го гледа мълчаливо.

— Добре, де, почти моят номер е…

Той смутено погледна полицайките.

— Благодаря — каза Данс на Сакс и тя се върна на мястото си.

Агентката се наведе напред, малко по-близо в личното пространство на заподозрения.

— Винсънт, любопитно ми е, откъде взе продуктите?

— От „Фууд Емпориъм“ — отвърна той след кратко колебание. — Защо?

Той също ставаше леко агресивен.

— От кой магазин?

— На Шесто авеню. И Дванайсета, струва ми се.

— Защо тогава беше на „Бароу“? Най-близката станция на градската железница е на Девета и Шесто.

Преди разпита Данс се беше запознала набързо с географията на Гринич Вилидж.

„Терариумът…“

— Исках да напазарувам за Коледа.

— След като си купил хранителните стоки?

— Да.

Данс го погледна изпитателно.

— Повечето хора пазаруват хранителните стоки последни. Много е неудобно да ги мъкнеш навсякъде.

— Имам количка. Не ми беше неудобно.

— Къде смяташе да пазаруваш коледни подаръци?

— Не бях решил. Само оглеждах. Не знам дали изобщо щях да купя нещо.

— Количката ти е нова, нали?

— Кое…

— Пазарската количка.

— И какво от това?

— Кога я купи?

— Сутринта.

Данс се приближи със стола.

— Откъде?

— От един китайски магазин.

Данс рязко повиши глас:

— Защо реши да пазаруваш тук, след като живееш в Ню Джърси?

Той наведе леко главата си напред, премести тежестта на тялото си и присви рамене.

— Винаги пазарувам в Ню Йорк. Тук можеш да намериш неща, които ги няма другаде.

Без да поглежда записките си, тя изстреля:

— Купил си бисквити „Арчуей“, чипс „Ахой“, „Доритос“, чипс „Лейс“, „Ореос“, фъстъчено масло „Скипи“ и пакет „Туизлърс“. — Беше ги запомнила по азбучен ред, забеляза Райм. — Всичко това го има и в Ню Джърси.

Той вече се ядоса:

— Вижте, това са глупави заключения. Супермаркетът е далеч от жилището ми и тротоарите не са изчистени от снега…

— Къде е супермаркетът? На какво разстояние от апартамента ти? На колко точно?

— Не знам, далече е. На няколко пресечки.

— Няколко пресечки. Колко?

— Не знам. Кой помни такива неща?

— Как се казва супермаркетът?

— „Сейфуей“.

— На коя улица е?

— На „Картър“.

— У дома ли смяташе да се прибираш, след като погледаш витрините?

— Да.

— Кога дойде в града днес?

— Не знам. Преди обяд. В отпуск съм за няколко дни.

— За коледно пазаруване, така ли?

— Да — сопна се той.

— Дошъл си в града преди обяд, но полицаите, които провериха апартамента ти, казаха, че не си си прибирал пощата от няколко дни.

Той примигна стреснато.

— Понякога я оставям така. Всеки го прави.

— Как се плаща в градската железница? С билет или с жетон?

Той се поколеба.

— С карта.

— Къде е твоята? Не намерихме в джобовете ти.

— Смятах да си купя тук.

— Значи тази сутрин си взел билет за еднократно пътуване, така ли? Не излиза ли много скъпо?

Той се замисли за момент.

— Картата ми се изразходи и я хвърлих.

Данс го погледа за няколко секунди в очите. След това се успокои и се облегна назад.

— Да, има логика. Явно е било така… Отново благодаря за помощта. Нека да обясня защо толкова много искаме да заловим този човек. — Данс описа с подробности убийствата от предишния ден и двете неуспешни нападения. — Разбираш ли колко е важно за нас да го спрем?

Той кимна бавно:

— Да. Просто… държите се така, сякаш аз съм извършил нещо.

Данс се усмихна:

— Жаден ли си? Искаш ли кока-кола?

Той примигна изненадано и измърмори:

— Да.

Данс погледна Райм:

— Може ли да му донесете нещо за пиене?

„Само си губим времето — помисли си криминалистът. — Това ли само смята да го пита? Сега пък се прави на домакиня.“ Неохотно той извика Том, който донесе чаша кока-кола. Подаде я на Данс. Тя сложи сламка и я поднесе към устата на арестанта. Той пресуши чашата за секунди.

Данс се обърна към униформените полицаи на вратата:

— Бихте ли го извели за момент?

Те го изведоха. Затвориха вратата.

— Никаква полза — измърмори Бейкър.

Данс се намръщи:

— О, напротив, много добре напредваме.

— Така ли? — изненада се Райм и погледна Сакс, която сви рамене.

— Ето какво е положението. Изградих си първоначална представа за характера му и го накарах да разкаже събитията в обратен ред, което е добър метод за разкриване на лъжци, които импровизират. Човек може да опише реалните минали събития във всякаква последователност — от началото до края и обратно. Ако обаче човек си измисля, възможна е само едната посока — от началото към края. Когато разказва отзад напред, нищо не му подсказва какво от кое си е измислил. Затова веднага разбрах, че той е съучастникът на Часовникаря.

— Така ли?

— Очевидно е. Не се страхуваше за себе си — никаква склонност към бягство или агресия — докато не го арестувахме. Не, той познава Часовникаря и е свързан по някакъв начин с престъпленията му, но още не знам как. Не му е само шофьор.

— Ама ти изобщо не го попита за това — възрази Бейкър.

— Не трябва ли да го разпитаме малко повече, не само къде е бил по време на нападенията в цветарницата и в Гринич Вилидж?

Райм също мислеше така.

— О, не. Това би било най-погрешното. Ако го бях разпитвала така, щеше да замълчи и да не ми каже нищо. Затова го атакувах с по-общи въпроси — за покупките, картата за метрото. За нас те нямат голямо значение. Този човек е сложен характер, с дълбоки вътрешни противоречия и ми се струва, че е във втората фаза на стресовата реакция. Депресия. По принцип това е гняв, насочен навътре. Много е трудно да се преодолее. С традиционните методи на разпит ще са ми нужни дни, дори седмици, за да достигна до истината. Ние обаче нямаме толкова време. Единственият ни шанс е да пробваме нещо радикално.

— Какво?

— Атаката с общите въпроси не ми помогна да се доближа до истината, но от това му пресъхна устата. Принудих го да поиска нещо за пиене. — Данс кимна към сламката, която Винсънт бе използвал. — Можете ли да пуснете изследване на ДНК?

— Да — отвърна Райм, — но ще се забави.

— Няма значение, трябва ни само доказателство, че е поръчано. — Тя се усмихна. — Никога не лъжи. Но не е нужно да казваш на заподозрения всичко.

Райм извика Купър, който още обработваше събраните материали заедно с Пуласки. Обясни му какво иска. Лаборантът сложи сламката в найлоново пликче и попълни формуляр с искане за ДНК изследване. Засмя се:

— Ето, официално е поискано. Само в лабораторията още не знаят.

Данс обясни:

— Този човек крие нещо важно и това много го смущава. Когато го попитах дали е бил арестуван някога, той ме излъга, но отговорът му беше добре заучен. Мисля, че е бил арестуван, но много отдавна. Отпечатъците му не са в картотеката, затова може би просто се е измъкнал между капките — или поради полицейска грешка, или защото е бил непълнолетен. Сигурна бях обаче, че и преди е имал проблеми със закона. Накрая разбрах какви. Затова свалих якето си и накарах Амелия да се приближи. Той щеше да ни изяде с поглед. Опитваше се да не гледа, но не можеше да се овладее. Това ме навежда на мисълта, че в миналото е бил арестува на опит за изнасилване. Ще блъфирам и ще го използвам срещу него. Има само един проблем. Може да откаже да отговаря. Тогава ще изгубим възможността да преговаряме и много трудно ще успеем да изкопчим нещо полезно.

— Какво мислиш? — обърна се Селито към Райм.

„Да, по дяволите“ — помисли си криминалистът.

— Да рискуваме — отговори.

— Ами ти, Денис?

— Давай — отговори Бейкър. — Часовникаря може би дебне следващата си жертва.

Данс погледна Селито, който каза:

— Трябва да се обадя в управлението. Но съм готов да се обзаложа, че ще одобрят. Давай.

— Има и още нещо. Трябва да отвлека вниманието му от мен. Каквото и да е смятал да прави с мен в онзи вход, не бива да го споменаваме. Ако го направя, това ще промени коренно връзката помежду ни и той ще престане да ми отговаря. Ще ни върне пак в началото.

— Ама ти знаеш ли…

— Много добре знам какво е смятал да прави. Но понякога просто трябва да се абстрахираш от такива неща.

Селито се спогледа с Бейкър и кимна.

Агентката седна пред най-близкия компютър и въведе няколко команди, потребителско име и парола. На екрана се зареди Интернет страница. Данс написа още нещо и пред нея се появи резултат от нечие изследване на ДНК.

— Да видим дали ще проработи — отбеляза тя. Отвори чантичката си и смени „добричките“ си очила със „свирепите“. — Купонът започва.

Отиде при вратата, отвори я и извика пак да доведат Винсънт.

Дебелакът, с петна от пот под мишниците, влезе непохватно и пак седна на стола, който изскърца под тежестта му. Винсънт изглеждаше неспокоен.

Данс заговори:

— С теб имаме един проблем, Винсънт.

— Не, вие имате проблем. Не можете да заловите този човек, а досаждате на мирните граждани. Обзалагам се, че за да наберете точки, ще пуснете слух в пресата, че аз съм заподозрян. Прав ли съм?

Винаги се получава така. След прекъсване на разпита заподозреният често приема нова линия на поведение, която е измислил, докато е бил на спокойствие. Дори не подозира колко е прозрачен.

— О, не е свързано с Часовникаря.

Той присви очи.

Данс му показа пликчето със сламката, от която беше пил.

— Знаеш какво е ДНК, нали?

— За какво говорите?

„Ще стане ли? — питаше се Райм. — Ще се хване ли?“

Дали Винсънт щеше да замълчи и да поиска адвокат? Имаше право да го направи. Блъфът щеше да се провали и нямаше да могат да му измъкнат нищо, докато Часовникаря не убие следващата си жертва.

— Знаеш ли какво е ДНК анализ, Винсънт? — спокойно повтори въпроса Данс.

Обърна монитора към него.

— Не знам дали си запознат с Комбинирания ДНК индекс на ФБР. Накратко КОДИС. След всяко неразкрито изнасилване или нападение с цел изнасилване телесните течности, частиците кожа и космите, оставени от извършителя върху или близо до жертвата, се събират и подлагат на ДНК анализ. Профилът се съхранява, в случай че полицията залови заподозрян. След това правят изследване на неговата ДНК и сравняват резултатите. Погледнѝ.

На монитора имаше десетина реда с числа и букви, неразбираеми за човек, незапознат със системата.

Дебелакът седеше абсолютно неподвижно, макар че дишаше тежко. Изглеждаше уплашен.

— Това са глупости — измърмори.

— Знаеш ли, Винсънт, че уликите, основаващи се на ДНК, са неоспоримо доказателство в съда. Благодарение на тях много престъпници получават присъда години след изнасилването.

Дебелакът се ококори уплашено.

— Винсънт — тихо изрече Кейтрин Данс. — Имаш голям проблем.

„Съвсем вярно — замисли се Райм. — Хванахме го с незаконно оръжие. Никога не лъжѝ…“

Той погледна екрана.

— А пък знаеш нещо, което ни интересува — продължи Данс след кратка пауза. — Не знам как е в Ню Йорк, но в Калифорния прокурорите са много благосклонни към заподозрения, ако е оказал съдействие на полицията.

Погледна Селито, който потвърди:

— Да, винаги. И тук е така. Прокурорът ще послуша препоръките ни. Ще отидем при него и ще му кажем: „Този човек ни помогна. Благодарение на него заловихме опасен убиец. Да, правил е лоши неща, но ние се застъпваме за него. Предложи му споразумение.“ Прокурорът винаги се вслушва в съветите ни.

Втренчен в ивиците на компютърния екран, стиснал зъби, Винсънт мълчеше.

Селито продължи:

— Ако ни помогнеш да го заловим и не си участвал пряко в убийствата, ще ти издействаме имунитет по случая с Часовникаря. — Кимна към монитора. — В делото за изнасилванията ще кажем на прокурора, че благодарение на теб са спасени човешки животи. Ще се погрижим да те изпратят в лечебно заведение. Няма да те тикнат при другите престъпници.

Данс добави:

— Но за това ще трябва да ни помогнеш, Винсънт. Какво решаваш?

Дебелакът гледаше втренчено екрана с резултатите от нечий ДНК анализ. Данс забеляза, че леко потропва с крак — признак на вътрешен дебат.

Той я погледна мрачно. Поклати глава.

Да или не? Какво щеше да реши?

Винсънт се намръщи. След няколко секунди проговори тихо:

— Той е бизнесмен, някъде от запад. Казва се Джералд Дънкан. Може ли още една кока-кола?

27.

13.48 ч.

— Къде е той сега? — попита Денис Бейкър.

— Отиде при някой друг, за да го…

Винсънт замълча.

— Да го убие ли?

Арестантът кимна.

— Къде?

— Не знам точно. В центъра, доколкото си спомням. Не ми каза. Наистина.

Погледнаха Кейтрин, която явно не усети лъжа и кимна.

— Не знам дали е там, или в църквата, където живеехме.

Винсънт даде адреса.

— Знам я — обяви Сакс. — Затворена е от известно време.

Селито телефонира на отряда за бързо реагиране и нареди на Хауман да проверят сградата.

— Бяхме се разбрали пак да се срещнем във Вилидж, след около час. Близо до онази сграда.

„Където — замисли се Райм — е смятал да убие и може би да изнасили Кейтрин Данс.“ Той нареди да изпратят цивилна кола да наблюдава сградата.

— Кой е следващата жертва? — попита Бейкър.

— Не знам. Наистина не знам. Не ми каза за нея, защото…

— Защо? — намеси се Данс.

— Нямаше да правя нищо с нея.

„Да прави с нея…“?

Райм разбра:

— Помагаш му и за награда той ти дава да се забавляваш с жертвите.

— Само с жените — побърза да уточни Винсънт и с отвращение поклати глава. — Не с мъжете. Не съм педал… И то чак след като умрат, значи не е изнасилване. Не е. Джералд ми обясни. Проверил е.

Данс и Селито останаха спокойни, но Бейкър присви очи. Сакс едва се владееше.

— Защо нямаше да правиш… как да се изразя… да правиш нищо със следващата жертва? — попита Бейкър.

Винсънт сведе очи.

— Защото… ще я изгори.

— Боже мой — прошепна Бейкър.

— Въоръжен ли е? — попита Райм.

Винсънт кимна:

— Има пистолет.

— Трийсет и две калибров?

— Не разбирам от оръжие.

— Каква кола кара? — поинтересува се Селито.

— Тъмносин буик. Краден. На около две години.

— Регистрационен номер?

— Не знам. Наистина.

— Къде е?

— Джералд го взе.

— В гараж ли го държи?

— Не, спираме на улицата пред църквата. Където ни падне.

Данс се намеси:

— Какво още?

— В какъв смисъл?

— Нещо свързано с кола̀та те притеснява.

Бе усетила нещо.

Той сведе очи.

Мисля, че е убил собственика. Не знаех, че ще го направи. Наистина не знаех.

— Къде?

— Не ми каза.

Купър изпрати искане за списък на всички кражби на коли, убийства и изчезнали лица, за които има сигнали.

— И…

Винсънт преглътна. Кракът му леко потрепваше.

— Какво? — настоя Бейкър.

— Уби още един човек. Някакъв студент, мисля, съвсем млад. В една уличка около църквата. При Десето авеню.

— Защо?

— Защото ни видя да излизаме от църквата.

— Как стана?

— Дънкан го наръга с нож и хвърли трупа в един контейнер.

Купър се обади в местния участък, за да проверят.

— Да го накараме да му се обади — предложи Селито, като кимна към Винсънт. — Можем да засечем мобилния му телефон.

— Няма да се свържем — отвърна дебелакът. — Той изважда батерията и СИМ-картата от телефона, когато не сме… такова, на работа.

„На работа…“

— Каза, че няма да мога да го намирам така.

— Телефонът на негово име ли е?

— Не. С предплатена сметка е. Сменя картата всяка седмица и хвърля старата.

— Вземете номера и проверете в телефонната компания — нареди Райм.

Мел Купър телефонира в няколко компании за мобилни телефонни услуги и провери. След като затвори телефона, обяви:

— „Ийст Коуст Комюникейшънс“. Предварително платена сметка, както каза той. Купил е картата с пари в брой. Няма начин да се засече, ако е извадил батерията.

— Мамка му — измърмори Райм.

Телефонът на Селито иззвъня. Бо Хауман и отрядът му бяха тръгнали към църквата. Щяха да са там след няколко минути.

— Това май е последната ни надежда — измърмори Бейкър.

Със Сакс и Пуласки излязоха, за да се включат в акцията.

Райм, Данс и Селито останаха в лабораторията, за да се опитат да научат нещо повече за Джералд Дънкан от Винсънт. Купър проверяваше полицейските картотеки за името.

— Откъде е този интерес към часовниците, времето и лунния календар? — попита Райм.

— Колекционира стари часовници. Бил е часовникар — любител. Не е имал ателие.

— Да, но някога е работил това, нали? Провери в професионалните организации на часовникарите — нареди Райм на Купър. — И на колекционерите на часовници.

— Само в Америка ли?

— Какъв е по народност? — поинтересува се Данс.

— Мисля, че американец. Няма чужд акцент.

След като провери в няколко уебсайта, Купър поклати глава:

— Часовникарството е разпространено хоби. Основните организации са Женевската асоциация на часовникарите, бижутерите и златарите, Професионалната асоциация на майсторите часовникари в Швейцария, Американският часовникарски институт, Швейцарската асоциация на търговците с часовници и бижута, Британската асоциация на колекционерите на часовници, Британският часовникарски институт, Асоциацията на швейцарските производители на часовници и Швейцарската федерация на производителите на часовници… Но има десетки други.

— Пиши им по електронната поща — нареди Селито. — Поискай информация за Джералд Дънкан, часовникар. Провери и дали не се е свързал с някоя от тях като колекционер.

— И в Интерпол — добави Райм; обърна се към Винсънт: — Как се запознахте?

Дебелакът разказа за случайната, невинна среща. Кейтрин Данс го изслуша, зададе му няколко въпроса, след което заяви, че лъже:

— Споразумяхме се да ни казваш само истината.

Наведе се напред и се втренчи в него през строгите си очила.

— Добре, де, разказах го само, така да се каже, в общи линии.

— Не ни трябва в общи линии — изръмжа Райм. — Искаме да знаем как точно се запознахте.

Изнасилвачът призна, че е било случайно, но не чак толкова невинно. Описа подробно първата им среща в един ресторант. Дънкан следял една от вчерашните жертви, а Винсънт бил хвърлил око на сервитьорката.

„Каква компанийка са били тия двамата“ — замисли се Райм.

Мел Купър вдигна очи от монитора.

— Получих някои резултати… Има един Джералд Дънкан на запад от Мисисипи, шейсет и осем годишен. Проверявам за полицейски досиета по приблизителната възраст и професията му. Не можеш ли да конкретизираш повече населеното място?

— Щях да ви кажа, ако знаех.

Данс кимна. Вярваше му. Лон Селито зададе въпроса, който току-що бе хрумнал на Райм:

— Знаем, че си набелязва точно определени жертви, следи ги предварително. Защо? Каква е причината да избере точно тях?

— Жена му — отвърна изнасилвачът.

— Женен ли е?

— Бил е женен.

— Разкажѝ.

— Преди две години с жена си дошли в Ню Йорк на почивка. Той бил на делова вечеря някъде, а тя отишла сама на театър. Докато се връщала към хотела, я блъска кола или камион. Шофьорът избягал. Тя викала, но никой не се притекъл на помощ, никой не извикал полиция. Лекарите казали, че се е мъчила десет минути след катастрофата. Дори някой без медицинско образование можел да спре кръвта и да я спаси. Достатъчно било да притиснат вената. Никой обаче не ѝ помогнал.

— Проверете във всички болници за приета пациентка с фамилия Дънкан преди осемнайсет до трийсет и шест месеца — нареди Райм.

— Не си правете труда — каза Винсънт. — Миналата година той проникнал в болницата и откраднал картона. Също и полицейския доклад. Подкупил някой чиновник. Оттогава планира тези убийства.

— Купил е десет часовника — отбеляза криминалистът.

— По една жертва за всяка минути от агонията на жена му.

— Да. Така каза и той.

— Но защо избира точно тези хора?

— При разследването полицията записала имената на десет души, които са били наблизо, докато съпругата му умирала. Дали са можели да я спасят или не… не знам, но Джералд е убеден, че са можели. През последните години ги е издирил и е разучил навиците им. Трябваше да ги хване сами, за да умрат бавно. Това е най-важното за него.

— Бавно, както е умряла жена му.

— Мъжът от кея вчера? Мъртъв ли е?

— Би трябвало. Дънкан го е принудил да виси от кея, рязал е ръцете му, след което е стоял и е гледал, докато се изпусне и падне в реката. Каза, че се опитал да плува, но в един момент спрял и водата го отнесла.

— Как се казва?

— Не си спомням. Някой си Уолтър. Не помня. За първите две жертви не съм му помагал. Кълна се.

Винсънт погледна със страх Данс.

— Какво друго знаеш за Дънкан? — попита тя.

— Това е всичко. Единственото, за което обича да говори, е времето.

— Времето ли? Какво за него?

— Всичко. Как се измерва, устройство на часовниците, календари, как хората по различен начин възприемат времето. Разказа ми например как скоростта на старите часовници с махало се регулира, като преместваш тежестта на махалото. Когато я вдигнеш, се забързват; когато я смъкнеш, се забавят… Ако беше друг, щеше да е досадно, но той говори увлекателно, кара те да се заслушаш в онова, което казва.

Купър пак се намеси:

— Получих отговори от две часовникарски организации. Нямат информация за Джералд Дънкан… Чакай, ето от Интерпол… И тук нищо… Не намирам и картотеката за тежки престъпления.

Телефонът на Селито иззвъня. Той вдигна и поговори за няколко минути. Погледна хладно изнасилвача, докато говореше. След като затвори, обяви:

— Беше съпругът на сестра ти.

Винсънт се намръщи:

— Кой?

— Мъжът на сестра ти.

Винсънт поклати глава:

— Сигурно сте сбъркали номера. Сестра ми не е омъжена.

— Омъжила се е.

Очите на изнасилвача се разшириха:

— Сали Ан се е омъжила?

Гледайки с отвращение арестанта, Селито обясни на Райм и Данс:

— Жената е била твърде разстроена, за да ми се обади лично. Беше съпругът ѝ. Преди тринайсет години Винсънт държал сестра си цяла седмица заключена в мазето на къщата, докато майка им била на меден месец с втория им баща. Държал я вързана и многократно я изнасилил. Бил е на петнайсет, а тя — на тринайсет. Лежал в затвор за непълнолетни и бил освободен след психотерапия. Документите са засекретени. Затова не намерихме името му в картотеките.

— Омъжена — прошепна Винсънт; беше пребледнял.

— Оттогава не спира да се лекува от депресия и смущения в храненето — продължи Селито. — Хващали са го да я следи многократно и има съдебна забрана да се приближава до дома ѝ. През последните три години единственият им контакт са писмата, които редовно ѝ изпраща.

— Заплашва ли я? — попита Данс.

— Не. Изпраща ѝ любовни писма. Кани я да се премести тук и да живеят заедно.

— Майко мила — възкликна иначе невпечатляващия се от нищо Мел Купър.

— Понякога ѝ пише рецепти в полетата. Понякога ѝ рисува мръсни картинки. Зет му каза, че са готови на всичко, за да го изпратят завинаги в затвора. — Селито погледна униформените полицаи. — Отведете го.

Те помогнаха на дебелака да се изправи и го поведоха към вратата. Винсънт Рейнолдс едва стъпваше, беше потресен.

— Как се е омъжила? Как е могла да ми причини това? Нали щеше да ми бъде вярна цял живот… Как е могла?

28.

14.28 ч.

Като обсада на средновековен замък.

Сакс, Бейкър и Пуласки стояха с Бо Хауман на ъгъла при църквата в едно безлично кварталче на Челси. Полицаите от специалния отряд тихо бяха заели позиции около сградата.

Църквата имаше врати само колкото да покрие изискванията за противопожарна безопасност, и на повечето прозорци имаше железни решетки. Те затрудняваха бягството на Джералд Дънкан, но също и достъпа на полицаите до сградата. Това, от своя страна означаваше, че има по-голяма опасност убиецът да е поставил смъртоносни клопки около вратите или да посрещне нападателите със стрелба. Шейсетсантиметровите каменни стени също увеличаваха риска, защото не позволяваха използването на термични и звукови сензори; просто нямаше начин да разберат какво има вътре.

— Какъв е планът? — попита Амелия Сакс и погледна застаналия до нея Бо Хауман.

Денис Бейкър стоеше наблизо, с ръка на ръкохватката на пистолета. Нервно оглеждаше улиците и тротоарите, което подсказваше, че отдавна не е участвал в тактически операции — ако изобщо някога е участвал. Тя все още му бе сърдита, задето я шпионираше, и не му съчувстваше особено.

Рей Пуласки също държеше ръката си на оръжието, потропваше с крака и тревожно гледаше внушителната, прашна сграда.

Хауман обясни, че отрядите ще извършат динамично нахлуване през всички врати едновременно, след като ги взривят. Нямаха друга възможност — вратите бяха твърде дебели, за да се разбият с таран — но взривовете щяха да издадат присъствието им и да дадат на Дънкан време да се подготви. Какво щеше да направи престъпникът, когато чуе гръм и стъпките на нападателите?

Да се предаде?

Много престъпници постъпват така.

Някои обаче не. Изпадат в паника или си въобразяват, че могат да надвият десетина въоръжени полицаи. Сакс смяташе, че Дънкан няма да е склонен да се предаде.

Нямаше начин да разберат, докато не влязат.

Сакс зае позиция при страничната врата, а Бейкър и Пуласки останаха на командния пункт с Хауман.

Сакс чу гласа на командира от слушалките си:

— Взривовете са заложени… Отрядите да докладват.

Отряди А, В и С обявиха, че са готови.

С хриплив глас Хауман извика:

— Внимание… Пет, четири, три, две, едно.

Чуха се три малки експлозии и трите врати паднаха едновременно, на улицата се включиха автомобилни аларми, прозорците на близките сгради потрепериха. Полицаите нахлуха в църквата.

Оказа се, че опасенията им от въоръжен отпор и смъртоносни клопки са били неоснователни. Лошата новина беше, че сградата е празна. Часовникаря или бе най-големият късметлия на земята, или пак ги очакваше. Защото го нямаше.

* * *

— Виж това, Рей.

Амелия Сакс стоеше на прага на малко килерче на горния етаж в църквата.

— Зловещо е — измърмори младежът.

Наистина, така беше.

Пред тях до стената бяха наредени пет часовника с фазите на луната, изобразени като лица. Лицата гледаха тайнствено, полуусмихнати, полуозъбени, сякаш знаят колко точно време ти остава до края и с голямо удоволствие ще отмерват всяка секунда.

Само единият тиктакаше и шумът изнервяше Сакс. Зловещото лице на луната и търпеливото цъкане на механизма сякаш им се подиграваха.

Пуласки бе закопчал гащеризона си за огледи и беше сложил пистолета си отвън. Сакс смяташе да огледа тук, където според Винсънт двамата мъже са прекарвали повечето време, а новобранецът — да се заеме с долния етаж на църквата.

Пуласки кимна и тревожно огледа тъмните коридори, сенките. Миналата година бе получил сериозен удар по главата и началникът му искаше да го изтегли от активна служба, да го сложи на чиновническа длъжност. Той обаче се беше възстановил от нараняванията и просто не позволи да го отстранят от истинската полицейска работа. Сакс знаеше, че понякога се плаши. По очите му виждаше как се колебае дали да предприеме едно или друго действие. Въпреки че винаги се решаваше да действа, Сакс знаеше, че много полицаи биха предпочели да не работят с него. Тя обаче предпочиташе да има за партньор човек, който всеки път преодолява страховете си. Човек с кураж.

Никога не би се поколебала да работи с него.

Тя бързо си даде сметка какво означава това и мислено добави: „Ако остана в полицията“.

Пуласки избърса дланите си, които се потяха въпреки студа, и си сложи гумени ръкавици.

Докато си разделяха апаратурата за събиране на веществени доказателства, тя каза:

— Научих, че са те нападнали, докато си извършвал огледа на джипа и гаража.

— Да.

— Гадна работа.

Той се засмя, което означаваше, че е разбрал — тя го окуражаваше, че е нормално да е неспокоен. Пуласки тръгна към вратата.

— Рей.

Той спря.

— Между другото, Райм каза, че си се справил отлично.

— Наистина ли?

„Може да се каже — помисли си тя. — Не с толкова много думи, но все пак това е Райм.“

— Да, така каза. Хайде сега да разринем тази кочина. Искам да пипнем мръсника.

— Дадено.

Той се усмихна широко.

— Това не е коледен подарък — добави Сакс. — Това е работа.

Кимна му да върви.

Не намериха нищо, което да подсказва коя ще е следващата жертва, но поне събраха доста улики.

От стаята на Винсънт Рейнолдс Сакс събра проби от десетина вида различни бързи закуски и напитки, а също свидетелства за не толкова безобидните му апетити — презервативи, тиксо и парцали, вероятно за запушване устата на жертвите. В помещението беше пълна неразбория. Миришеше на мръсни дрехи.

В стаята на Дънкан тя намери списания за часовници (без етикети за абонамент), часовникарски и други инструменти (включително клещи за тел, с които вероятно бе срязал оградата на първото местопрестъпление), както и дрехи. Помещението беше зловещо чисто и безупречно подредено. Леглото бе оправено като в казармата. Дрехите бяха идеално подредени в гардероба (с отрязани етикети, забеляза тя), на еднакви разстояния между закачалките. Предметите на бюрото бяха поставени под прав ъгъл едни спрямо други. Той внимаваше да не издава нищо за характера си; имаше два музейни каталога, от Бостън и от Тампа, скрити под кошчето за боклук, но макар да подсказваха, че е бил в тези градове, те не сочеха към града, от който Винсънт твърдеше, че е дошъл — „някъде на запад“. Имаше също четка за събиране на кучешки косми.

Сакс намери също улики от предишните престъпления — руло тиксо като това, което бе използвал в уличката и вероятно за запушване на устата на жертвата от кея. Откри стара метла, изцапана с пръст, фин пясък и сол. Предположи, че с нея е помел местопрестъплението след убийството на Теди Адамс.

Сакс се надяваше да намери нещо, което да ѝ подскаже къде е следващата жертва. В малка пластмасова купичка имаше няколко монети (без отпечатъци), три химикалки „Бик“ (също без отпечатъци), разписки от покрит паркинг в центъра на града и от аптека в Уестсайд, кибрит (с три липсващи клечки) от ресторант в Горен Ийстсайд. Освен това откри чифт обувки, между чиито грайфери се бяха задържали частички зелена боя, и празна бутилка от спирт.

Нямаше пръстови отпечатъци, но имаше много памучни влакна като намерените в джипа. Сакс откри найлонов плик с десетина чифта гумени ръкавици, но нямаше етикет от магазина или касова бележка. По плика нямаше отпечатъци.

На долния етаж Рей Пуласки не намери много неща, но имаше нещо любопитно. В една от баните по тоалетната чиния имаше отложен фин бял прах. Трябваше да го изследват, за да определят от какво е, но той смяташе, че е от пожарогасител, защото в един плик за боклук при вратата имаше кутия точно от такъв уред. Новобранецът внимателно огледа картона, но не откри етикети, подсказващи откъде може да е бил купен.

Нямаха представа защо е бил използван пожарогасителят. В банята нямаше следи от пожар.

Сакс поиска да я свържат с Винсънт в ареста и той ѝ каза, че Дънкан наистина е купил пожарогасител, но не знаеше защо го е използвал.

След като попълниха картончетата за съхранение на уликите, Сакс и Пуласки излязоха при Бейкър, Хауман и другите. Сакс се обади на Райм и разказа какво са открили.

Докато описваше уликите, Райм накара Том да ги записва на дъската.

— Бостън и Тампа ли? — попита Райм за музейните каталози. — Винсънт може и да греши. Изчакай.

Купър провери в Управлението за превозните средства и Статистическата служба за Джералд Дънкан в тези градове, но макар че имаше хора с такова име, възрастта им не отговаряше на описанието на Часовникаря.

Криминалистът замълча за момент.

— Пожарогасител… — измърмори след малко. — Обзалагам се, че го използва, за да направи запалително устройство. Ще използва спирта за гориво. Така ще изгори следващата жертва. И знаеш ли каква е другата особеност на пожарогасителите?

— Предавам се — отвърна Сакс.

— Невидими са. Може да има някой до теб и изобщо няма да му обърнеш внимание.

— Нека да разделим уликите — намеси се Бейкър. — Дано някоя да ни заведе при следващата жертва. Имаме разписка, тези каталози, обувките.

— Каквото щете правете, само да е бързо — изпращя гласът на Райм от радиостанцията. — Според Винсънт, ако не е в църквата, значи е на път към следващата жертва. Може вече да е там.

Часовникаря

Местопрестъпление едно

Място:

> Ремонтен док на река Хъдсън, при 23-та улица.

Жертва:

> Неизвестна самоличност.

> Мъж.

> Вероятно на средна възраст или по-стар. Възможно е да е имал високо кръвно налягане или сърдечно-съдово заболяване (висока концентрация на антикоагуланти в кръвта).

> Бреговата охрана и водолази търсят тялото в нюйоркското пристанище.

> Проверяват се и сигналите за изчезнали лица.

> В Нюйоркския залив е открито яке. Кръв по ръкавите. „Мейсис“, размер 44. Няма други улики. Няма следи от трупа.

Извършител:

> Виж по-долу.

Начин на действие:

> Убиецът е принудил жертвата да се държи за ръба на кея и да виси над водата, рязал е пръстите и китките ѝ, докато е паднала.

> Час на нападението: между 18.00 в понеделник и 6.00 във вторник.

Улики:

> Кръв, група АВ положителна.

> Парченце от счупен нокът, без лак, широк.

> Част от прерязаната метална мрежа, срязана с обикновени клещи за тел, произход — неустановен.

> Часовник. Виж по-долу.

> Стихотворение. Виж по-долу.

> Следи от нокти по дъските на кея.

> Няма съществени микроследи, пръстови отпечатъци, следи от обувки и автомобилни гуми.

Местопрестъпление две

Място:

> Задънена пресечка на улица „Седар“ при „Бродуей“ зад три делови (задните входове се заключват между 20.30 и 22.00) и една административна сграда (заключва се в 18.00).

> Уличката е задънена. Широчина — 5 метра, дължина — 30 метра, настилка — павета. Трупът е бил намерен на пет метра от улица „Седар“.

Жертва:

> Тиодор Адамс.

> Живущ в Батъри Парк.

> Работил в областта на рекламата.

> Няма сведения да е имал врагове.

> Не е бил задържан от властите, щатски или федерални.

Извършител:

> Часовникаря.

> Мъж.

> Няма намерени съвпадения за името в полицейските картотеки.

Начин на действие:

> Гърлото на жертвата е премазано от метална греда, окачена над главата ѝ.

> Очаква се докладът от съдебния лекар.

> Няма следи от сексуална дейност.

> Време на настъпване на смъртта: Между 22.15 и 23 часа в понеделник. Очаква се потвърждение от съдебния лекар.

Улики:

> Часовник.

Няма експлозиви, химични или биологични агенти.

— Еднакъв с часовника от кея.

— Няма пръстови отпечатъци, минимално количество микроследи.

— Производител: „Арнолд Продъктс“, Фреймингам, Масачузетс. Предстои справка за дистрибуторите.

> Стихотворение, оставено от извършителя на двете место престъпления.

— Отпечатано на обикновена принтерна хартия, мастило за принтер „Лазер Джет“ на „Хюлет Пакард“.

— Текст:

„На небето свети пълна Студената луна.

На земята проснат е трупът.

Минутите изтичат до смъртта

и края на жизнения път“

Часовникаря

— Не фигурира в сайтовете за поезия; вероятно е съчинено от него.

— Студената луна е име на лунен месец, месеца на смъртта.

> Златна щипка за банкноти; няма отпечатъци.

> В пачката има 340 долара, серийните номера не говорят нищо; няма отпечатъци.

> 60 долара в джоба на жертвата, серийните номера не говорят нищо; няма отпечатъци.

> За заличаване на следите е използван фин пясък. Обикновен, чист, без примеси. Може би е смятал да се върне на местопрестъплението?

> Метална греда, 36 килограма, дупки за въжета от двата края. Произход — неизвестен.

> Тиксо, обикновено, но отрязано абсолютно точно, необичайно. Парчета с абсолютно еднаква дължина.

> Талиев сулфат (отрова за мишки) в пясъка.

> Пръст, съдържаща рибни белтъчини — върху жертвата, не върху извършителя.

> Много малко микроследи.

Други:

> Автомобил.

Вероятно шевролет „Бронко“, около тригодишен.

При проверката на регистрационните номера на колите в района в понеделник вечер не са установени глоби.

> В нравствения отдел е изпратено искане за проверка на местните проститутки; възможни свидетели.

Разговор с Халърстейн

Извършител:

> Направен е фоторобот на Часовникаря — около петдесетте, кръгло лице, двойна брадичка, дебел нос, необикновено сини очи. Над метър и осемдесет, слаб, черна коса със средна дължина, няма украшения, тъмни дрехи. Име — неизвестно.

> Знае много за часовниците, кои са колекционерска ценност и какви експозиции има в града.

> Заплашил търговеца да мълчи.

> Купил 10 часовника. За 10 жертви?

> Платил в брой.

> Искал часовниците да показват фазите на луната, да тиктакат силно.

Улики:

> Часовниците са закупени от Халърстейн във Флатайрън.

> Няма отпечатъци по банкнотите, с които е платил, серийните номера не се издирват.

> Телефонирал от улични автомати.

Местопрестъпление три

Място:

> Улица „Спринт“ 481.

Жертва:

> Джоан Харпър.

> Няма ясен мотив.

> Не е познавала втората жертва, Адамс.

Извършител:

> Часовникаря.

> Съучастник.

— Вероятно мъжът, когото жертвата видяла по-рано.

— Бял, едър, с черни очила, шлифер, спортна шапка. Без особени белези. Кара джип.

Начин на действие:

> Отключил с шперц.

> Начин на нападението — неизвестен. Вероятно е смятал да използва тел за венци.

Улики:

> Рибният протеин е дошъл от ателието на Джоан (тор за орхидеи).

> Наблизо е имало разсипване на талиев сулфат.

> Телта за венци е била отрязана на абсолютно еднакви парчета. (За да се използва като оръжие на убийството?)

> Часовник:

— Същият като другите. Няма следи от нитрати (експлозив).

— Няма микроследи.

> Няма бележка или стихотворение.

> Няма следи от обувки, пръстови отпечатъци, оръжие или друго, което да е забравил.

> Черни частици — катран за покриви.

— Поискана е проверка на сателитни снимки от Ню Йорк за откриване на възможните източници.

— Няма конкретен резултат.

Други:

> Извършителят е наблюдавал жертвите, преди да ги нападне. Избира ги с цел. Каква?

> Има полицейска радиостанция. Да се смени честотата.

> Автомобил:

Бежов джип.

Номер — неизвестен.

Обявен за издирване.

В района има 423 собственици на тъмни шевролети „Бронко“. Проверени се за предишни нарушения. Намерени са двама: единият е твърде стар, другият излежава присъда за наркотици.

Автомобилът на извършителя — шевролет „Бронко“

Място:

> Намерен на покрит паркинг на улица „Хюстън“ край река Хъдсън.

Улики:

> Собственикът на джипа е в затвора. Колата е била конфискувана и открадната от паркинг, където е чакала да бъде обявена за продан в полза на държавата.

> Спрян във вътрешността на гаража, далеч от изходите.

> Трохи от пуканки, чипс, солети, шоколад, бисквити с фъстъчено масло. Петна от безалкохолно, със захар, не диетично.

> Кутия с патрони „Ремингтон“, 32-ри калибър, седем от тях липсват. Оръжието вероятно е „Отоуга Мк II“.

> Книга — „Изтръгнати самопризнания“. Ръководство за начини на умъртвяване? Издателят не оказва съдействие.

> Черни и посивели косми, вероятно женски.

> Няма пръстови отпечатъци, никъде в колата.

> Бежови памучни влакна от ръкавици.

> Пясък като намерения на уличката при „Седар“.

> Отпечатъци от обувки с гладка подметка, размер 47.

Местопрестъпление четири

Място:

> Улица „Бароу“, Гринич Вилидж.

Жертва:

> Луси Рихтер.

Извършител:

> Часовникаря.

> Съучастник.

Начин на действие:

> Замислен способ на умъртвяване — неизвестен.

> Пътища за влизане и бягство — неопределени.

> Часовник.

— Същият като останалите.

— Оставен в банята.

— Няма експлозив.

— Петно от спирт за горене, няма други следи.

> Няма бележка със стихотворение.

> В района няма наскоро ремонтирани покриви.

> Няма отпечатъци от пръсти и обувки.

> Няма съществени микроследи.

> Вълнени влакна от подплата на пилотско яке или кожено палто.

Църква (скривалището на Часовникаря)

Място:

> 10-то авеню и 24-та улица.

Извършител:

> Часовникаря:

— Име — Джералд Дънкан.

Бизнесмен от „запада“, не са известни повече подробности.

— Жена му загива в Ню Йорк; убива за отмъщение.

— Въоръжен с пистолет и ножче за картон.

— Телефонът му не може да се засече.

— Колекционира стари часовници.

— Да се извърши проверка в часовникарски организации.

> Няма информация в Интерпол и полицейските картотеки.

> Съучастник:

— Винсънт Рейнолдс.

— Работи на временни договори.

— Живее в Ню Джърси.

— Минало — изнасилвания.

Улики:

> Пет допълнителни часовника, еднакви с другите.

> В стаята на Винсънт:

— Обвивки от закуски, безалкохолни.

— Презервативи.

— Тиксо.

— Парцали (за запушване на устата?).

> В стаята на Дънкан:

— Списания за часовници.

— Инструменти.

— Дрехи.

— Каталози за музеи в Тампа и Бостън.

— Тиксо.

— Стара метла с пръст, пясък и сол.

— Три химикалки „Бик“ (без отпечатъци).

— Монети (без отпечатъци).

— Разписка от покрит паркинг в центъра на града.

— Касова бележка от аптека в Горен Уестсайд.

— Кибрит от ресторант в Горен Ийстсайд.

— Обувки с ярка зелена боя.

— Празна трилитрова бутилка от спирт.

— Четка за кучешки косми.

— Бежови ръкавици.

> Няма пръстови отпечатъци.

> Следи от използване на пожарогасител.

> Пожарогасителят може да се използва като запалително устройство със спирт?

Други:

> Убил студент в околността на църквата, защото ги видял.

Местният участък проверява.

> Колата му е краден тъмносин буик.

Издирва се — сигнали за кражби на коли, убийства, изчезнали лица.

* * *

Сара Слантън вървеше бързо по заледения тротоар към кантората си в централен Манхатън. Стискаше пластмасова чашка с кафе с мляко и една шоколадова пастичка — срамно удоволствие, но заслужено преди дългия ден в офиса.

Нуждаеше се от този сладък стимул, за да се върне на работа, макар че обичаше професията си. Сара беше компютърен програмист в архитектурно ателие — единствена от целия персонал, което я изпълваше с гордост. Майка на шестгодишно дете, тя се беше върнала на работа шест години преди предвиденото заради тежък развод. След един отвратителен ден на щанда за парфюми в „Мейсис“ тя се обади на номера от една обява за компютърни курсове.

Обичаше програмирането и хората, с които работеше (е, поне повечето). Освен това работното време не беше строго фиксирано. Това беше важно за нея, за да може да подготвя сина си за училище сутрин, да го води в девет часа на 94-та улица и чак след това да тръгне за работа в централен Манхатън, а пък кога ще пристигне, зависеше само от прищевките на градския метрополитен. Днес щеше да работи повече от десет часа, а пък утре изобщо нямаше да отиде в службата, а щеше да заведе детето си да напазаруват за Коледа.

Сара прокара електронния си пропуск през ключалката и влезе през задния вход на сградата. Както всеки ден, направи следобедната си тренировка — качи се не с асансьора, а по стълбите. Ателието заемаше третия, четвъртия и петия етаж, но компютърният отдел бе малка стаичка на втория. Беше малко тясно и заедно с нея имаше само още шестима други, но на Сара така повече и харесваше. Шефовете рядко се появяваха и тя имаше възможност да работи, без да се разсейва.

Сара спря за момент на площадката, за да си почине. Посегна към дръжката на вратата и както винаги си помисли: „Защо тия врати не се отварят, без да се налага да се заключват откъм стълбите? Така ще е по-удобно за всички…“

Чу тихо тракане на метал и се стресна.

Обърна се бързо, но не видя никого.

И… това шум от дишане ли беше?

Дали някой не е пострадал?

Да провери ли? Или да извика охраната?

— Има ли някой? Ехо?

Никой не ѝ отговори.

Може би нямаше нищо, помисли си тя и влезе в коридора, водещ към задния вход на офиса ѝ, като се смееше сама на себе си. Отключи вратата и тръгна по дългия коридор на фирмата.

Съблече палтото си, остави кафето и пастичката на бюрото и седна пред компютъра.

Странно. На монитора бе излязъл прозорецът за нагласяне на датата и часа.

С тази програмка оперативната система „Уиндоус“ наглася датата, часа и часовата зона на компютъра. На екрана се виждаше календар с означена днешна дата, а отдясно — часовник с циферблат и местещи се стрелки; под него имаше електронен. И двата отмерваха секундите.

Когато Сара тръгваше за закусвалнята, на екрана нямаше нищо такова.

Нима програмата се беше включила сама? Нямаше причина да стане така. Може би някой е използвал компютъра ѝ, докато я е нямало, макар че нямаше логика да го правят.

Както и да е. Тя затвори прозореца и се приготви да работи.

Погледна надолу. Това пък какво беше?

Под бюрото си Сара видя пожарогасител. И него го нямаше преди. Все нещо ново ще изникне в тази фирма. Сменяха лампите, измисляха планове за евакуация, разместваха мебелите, и всичко това без основателна причина.

Сега пък — пожарогасители.

Може би пак заради проклетите терористи.

Сара погледна снимката на сина си, усмивката му винаги я успокояваше. Седна на бюрото си и разопакова пастичката.

* * *

Детектив Денис Бейкър вървеше бавно по пустата улица. Намираше се южно от Хелс Кичън, в предимно индустриален район западно от „Бродуей“.

По негово предложение бяха разделили уликите от църквата. Казал бе на Сакс и Хауман, че си спомня някакъв склад, боядисан със същата яркозелена боя като намерената по подметките на Часовникаря. Докато останалите от екипа проверяваха други улики, той дойде тук.

Масивната сграда се разполагаше покрай улицата, безлична, изоставена, мрачна дори на ярката слънчева светлина. Долните един-два метра от мръсната тухлена стена бяха покрити с надписи и рисунки, половината прозорци бяха счупени — някои дори от куршуми. Отгоре имаше избелял надпис с готически шрифт: „Престън — складове и хамалски услуги“.

Металната порта, боядисана в яркозелено, бе заключена с верига и катинар, но Бейкър намери страничен вход, полускрит зад един контейнер. Беше отключено. Той се огледа, отвори вратата и влезе. Тръгна през тъмното помещение, осветено само от бледи лъчи, проникващи през прозорците. Миришеше на гниещ картон, мухъл и машинно масло. Той извади пистолета си. Чувстваше се неловко с това оръжие. През цялата си полицейска кариера не беше изстрелял нито един куршум извън стрелбището.

Бейкър безшумно се приближи към главното складово помещение, по чийто под тук-там се виждаха мръсни локвички и купчини боклук. Имаше и много презервативи, с погнуса установи той. Не можеше да си представи по-малко романтично място за правене на любов.

Светъл проблясък откъм офисните помещения привлече вниманието му. Очите му се нагаждаха към полумрака и когато се приближи, той видя запалена лампа в една стаичка. Забеляза и нещо друго.

Един от черните часовници с фазите на луната, които убиецът оставяше.

Бейкър пристъпи напред.

Стъпи в голямо мазно петно, което не беше видял, и падна тежко. Изпусна пистолета, който се плъзна по мръсния бетонен под. Присви очите си от болка.

В този момент някой изскочи от един страничен коридор.

Бейкър вдигна очи и се взря в лицето на Джералд Дънкан, Часовникаря.

Убиецът се наведе.

Подаде ръка на Бейкър и му помогна да стане.

— Добре ли си?

— Само въздухът ми излезе. Трябва да внимавам. Благодаря, Джери.

Дънкан отиде при пистолета му, вдигна го и му го подаде.

— Нямаш нужда от това — отбеляза, като се усмихна.

Бейкър прибра оръжието в кобура си.

— Не се знае кого мога да срещна. Освен теб. Страшничко е.

Часовникаря махна към стаичката:

— Ела. Ще ти разкажа подробно какво ще ѝ се случи. „Какво ще ѝ се случи“ означаваше как двамата ще убият една жена.

Ставаше дума за детектив Амелия Сакс.

29.

15.54 ч.

Лейтенант детектив Денис Бейкър седна на един стол в офиса на склада, като изтръскваше панталоните си, изцапани от падането.

Италиански, скъпи. Мамка му.

— Хванахме Винсънт Рейнолдс и претърсихме църквата — съобщи той на Дънкан.

Убиецът, разбира се, го знаеше, понеже самият той бе подал сигнала, че партньорът на Часовникаря е бил забелязан да бута пазарска количка по улиците на Гринич Вилидж. (Бейкър се изненада и впечатли от Кейтрин Данс, която бе разкрила изнасилвача още преди Дънкан да издаде мнимия си партньор.) Дънкан бе предвидил също така, че изнасилвачът ще се огъне при разпита.

— Издържа малко по-дълго, отколкото очаквах — отбеляза Бейкър, — но накрая си призна всичко.

— Разбира се, че ще си признае. Той е нищожество.

Дънкан през цялото време бе планирал залавянето на извратения мръсник — беше много важно полицаите да си помислят, че Часовникаря е обезумял психопат, за какъвто се представяше, а не наемен убиец, какъвто всъщност беше. Винсънт бе онзи, който трябваше да насочи детективите в грешната посока, за да може Дънкан да изпълни плана си.

План, сложен и елегантен като майсторски изработен часовник.

Денис Бейкър бе наследствен полицай. Баща му, работил в транспортната полиция, бе загинал при престрелка в един магазин в Куинс, големият му брат беше затворнически надзирател, а чичо му — полицай в Съфолк, откъдето идваше родът му. На младини той не се интересуваше от тази професия — беше привлекателен, добре сложен младеж, запален по хубави коли, хубави яхти и хубави жени. След като загуби парите си до последното пени в несполучлив бизнес за рециклиране на отпадъци, той последва семейната традиция, премести се от Лонг Айлънд в Ню Йорк и се опита да започне нов живот като полицай.

Но късното влизане в този занаят, както и нахаканото поведение в стила на телевизионен супермен, му спечелиха неприязънта на колегите и началниците му. Той скоро установи, че напредъкът ти в йерархията се определя рано — според мускулите и настъпателността, които се наследяват по рождение. Бейкър можеше да работи като полицай, но не му беше писано да получи кабинет в Голямата сграда.

Затова реши да печели пари. Но не с бизнес. Щеше да използва значката си.

Когато започна да рекетира различни хора, той се почуди дали няма да изпитва чувство за вина.

Как пък не? Ни най-малко.

Единственият проблем бе в това, че за да живее, както искаше (тоест сред красиви жени със скъпи капризи), трябваше да изкарва доста повече от около хиляда долара на седмица от корейски магазини и дебели собственици на пицарии в Куинс. Затова през последните няколко години въртеше цяла система за изнудване заедно с един бивш партньор и осем полицаи от участък 118. Хората му крадяха малки количества наркотици от хранилището на участъка или вземаха от информаторите си на улицата. Подхвърляха дрогата на подрастващите деца на богати бизнесмени. После Бейкър разговаряше с родителите, които бяха готови да дадат шестцифрени суми, само и само материалите за залавянето да изчезнат. Ако откажеха, хлапетата отиваха в затвора и Бейкър се грижеше да получат сурови присъди.

Бейкър и съучастниците му бяха хитри. Не вземаха парите на ръка, а уреждаха жертвите им да ги загубят — или при подправени сделки като в случая с Франк Сарковски, или при мними игри на покер като с Бен Крийли. Така осигуряваха задоволително обяснение защо бизнесмените изведнъж са олекнали с двеста-триста хиляди долара.

Денис Бейкър обаче допусна една грешка. Стана ленив. Не беше лесно да намират подходящи обекти за изнудване (двама бащи дори казаха: „Тикнете го в затвора да му дойде акълът в главата“), затова реши да изнудва повторно стари жертви.

Двама от тях обаче — Сарковски и Крийли — бяха хора с характер и макар че веднъж бяха платили, за да се отърват от Бейкър, втория път вече се опъваха. Единият заплаши, че ще се оплаче в полицията, вторият — пред пресата. Хората на Бейкър отвлякоха Сарковски, закараха го в един индустриален район на Куинс близо до фабриката на негов клиент и го застреляха така, че да излезе като обир. Двама полицаи от участък 118 проникнаха в апартамента на Крийли, стегнаха въже около врата му и го обесиха от балкона.

Откраднаха и унищожиха личните ведомости, книжа и дневници на двете жертви, за да заличат всички следи.

Колкото до материалите от разследванията, в случая „Крийли“ нямаше на практика нищо, но в документите за Сарковски се споменаваха улики, от които някой бдителен следовател би могъл да си извади обезпокоителни заключения. Затова хората на Бейкър уредиха да изчезнат.

Бейкър си мислеше, че ще мине незабелязано, и продължи с машинациите — докато не се появи младата полицайка. Детектив трета степен Амелия Сакс не вярваше, че Крийли се е самоубил, и започна да се рови в случая. След това научи за Сарковски и отвори и това разследване.

Нямаше как да я спре. Не им оставаше друго, освен да я убият. След отстраняването ѝ едва ли някой щеше да се заеме да разследва толкова старателно.

Проблемът, разбира се, беше в това, че ако тя бъде убита, Линкълн Райм веднага ще се досети, че смъртта ѝ е свързана с разследването на „Сейнт Джеймс“, и тогава нищо нямаше да спре него и Селито да открият убийците.

Затова Сакс трябваше да загине в разследване, несвързано с престъпленията от участък 118.

Информаторите на Бейкър го свързаха с наемен убиец. Джералд Дънкан имаше слава на човек, умеещ да инсценира престъпления и да наглася фалшиви мотиви с точността на часовникар, отклонявайки напълно подозренията от поръчителя му.

— Мотивът е най-сигурната следа към убиеца — бе обяснил. — Ако няма мотив, няма подозрения.

Спазариха се за цена (майко мила, не беше евтино) и Дънкан се захвана за работа.

Бейкър му уреди джипа и възможност да се срещне с нещастника, който трябваше да му помага — Винсънт Рейнолдс, когото полицаят навремето бе задържал по подозрения в изнасилване, но трябваше да освободи поради липса на доказателства. Дебелакът беше наивник и прие за чиста монета всичко, което му наприказва Дънкан — че отмъщава за смъртта на жена си, като убива незаинтересовани граждани.

Предишния ден Дънкан включи плана в действие. Часовникаря уби първите две жертви — някакви хора, които бе отвлякъл от Уест Стрийт и Гринич Вилидж. Бейкър се погрижи Сакс да бъде включена в разследването. След това бяха направени още два опита за убийство — това, че не успяха, нямаше значение; извършителят пак беше Часовникаря и той трябваше да е бъде спрян.

Дънкан направи следващия ход: изпрати Винсънт да нападне Кейтрин Данс, та детективите да си помислят, че Часовникаря вече посяга и на полицаи. В същото време натопи Винсънт, за да може той да издаде „Часовникаря“ на следователите.

Беше дошло време за последния ход: Часовникаря щеше да убие друг полицай, Амелия Сакс, и смъртта щеше да се припише изцяло на жадния за отмъщение психопат, без никаква връзка с разследването на участък 118.

— Тя усети ли, че я следиш? — попита Дънкан.

Бейкър кимна:

— Ти беше прав. Кучката е умна. Но направих, каквото ти ме посъветва.

Дънкан очакваше, че тя ще се отнася с подозрение към всички освен към хората, които познава лично. Обясни на Бейкър, че когато някой те подозира, най-добре да му дадеш друго, безобидно обяснение за поведението си. Просто признаваш за друго, по-леко престъпление, преструваш се, че съжаляваш, и подозренията отпадат.

По предложение на Дънкан Бейкър разпита неколцина полицаи за Сакс. Чу слуховете, че е имала връзка с подкупен полицай, съчини писмото от началството и го използва като оправдание, че я следи. Тя се ядоса, но не заподозря нищо.

— Ето как ще стане — обясни Дънкан, като му показа схема на една офис сграда в центъра на Манхатън. — Тук работи последната жертва. Казва се Сара Стантън. Работи в една стаичка на втория етаж. Избрах това място заради разположението. Идеално е. Не оставих часовник, защото полицията обяви, че убиецът ги използва, но отворих програмата за нагласяне на часа на компютъра ѝ.

— Хитро.

Дънкан се усмихна:

— Затова го направих.

Говореше тихо, изразяваше се точно, но в гласа му личеше скромното удоволствие на занаятчия, който показва изработена от него мебел, музикален инструмент… или часовник, помисли си Бейкър.

Дънкан обясни, че се облякъл като електротехник, изчакал жената да излезе и оставил пожарогасителя, пълен със спирт, под бюрото ѝ. След няколко минути Бейкър трябваше да се обади на Райм и Селито, за да каже, че е открил улики, сочещи към мястото, където е заложено запалителното устройство. Специалният отряд и сапьорите щяха веднага да отидат.

— Така съм заложил пожарогасителя, че ако го премести, ще я облее със спирт и ще се възпламени. Спиртът развива висока температура, но изгаря бързо. Ще я убие или обгори, но няма да причини пожар.

Ако го открият навреме, обясни убиецът, дори можеха да го обезвредят и да спасят жената. Нямаше значение; Бейкър се интересуваше само Амелия Сакс да отиде в офиса.

Стаичката на Сара беше в края на тесен коридор. Сакс щеше да извърши огледа сама, както винаги. Когато се обърне с гръб, Бейкър щеше да застреля нея и всички наоколо. Щеше да използва 32-калибровия пистолет на Дънкан, зареден с куршуми от същата кутия, която умишлено бе оставил в джипа. След като убие полицайката, Бейкър щеше да счупи близкия прозорец, който бе на три метра над задната уличка. Щеше да изхвърли пистолета оттам, сякаш Часовникаря е изскочил през прозореца и е изпуснал оръжието. Необичайното оръжие, заредено с патрони от кутията в джипа, щеше да убеди детективите, че убийството е дело на Дънкан.

Сакс щеше да умре, а разследването за корупция в участък 118 — да бъде прекратено.

— Ако други полицаи първи достигнат до тялото ѝ, ще създадеш добро впечатление, ако ги разбуташ и се опиташ да ѝ окажеш първа помощ — отбеляза Дънкан.

— Ти мислиш за всичко — възхити се Бейкър.

— Най-забележителното при часовниците — обясни убиецът, като гледаше образа на луната върху часовника — е това, че не съдържат нито една част повече или по-малко от необходимите за постигане на онова, което е искал часовникарят. Нищо не липсва, няма нищо случайно и нищо излишно. — Добави тихо: — Истинско съвършенство, как мислиш?

* * *

Амелия Сакс и Рей Пуласки бродеха из студените улици на долен Манхатън. Тя размишляваше, че понякога най-големите препятствия в едно разследване идват не от извършителите, а от случайните минувачи, свидетелите, жертвите и дори колегите ти.

Спомни си, че това бяха думи на баща ѝ и отново я обзеха мрачни мисли за клуб „Шестнайсето авеню“.

„Юмручно време, Ейми…“

Бяха тръгнали по следите на една от уликите, открити в църквата — разписката от покрит паркинг недалеч от кея, където бе убита първата жертва. Пазачите обаче не им помогнаха с нищо: „Не, госпожице, не съм виждал. Не ми познат, не помни. Ахмед — може той видял… О, днес не бил тук. Не, аз не знае негов номер…“

И така нататък.

Ядосана, Сакс кимна към един ресторант срещу гаража:

— Може да е минал оттам. Да проверим.

В този момент радиостанцията ѝ изпращя.

— Амелия, чуваш ли? — прозвуча гласът на Селито.

Тя хвана Пуласки за ръката и увеличи звука, за да чува и той.

— Да, казвай.

— Къде си?

— При реката. В гаража не са видели нищо. Сега ще проверим няколко ресторанта.

— Зарежи. Тръгвай към Трийсет и втора и Седмо. Денис Бейкър е намерил следа. Излиза, че следващата жертва работи там.

— Кой е?

— Не знаем още. Вероятно ще претърсим цялата сграда. Изпратихме сапьори и пожарникари — решил е да я изгори. Дано да стигнем навреме. Тръгвай веднага.

— След петнайсет минути сме там.

* * *

Пожарната бе изпратила двайсетина души в 27-етажната сграда. Бо Хауман подготви пет ударни отряда — от по шестима вместо обичайните четирима полицаи — които да претърсват етажите.

Заради предпразничното движение Сакс стигна за близо половин час. Не беше голямо забавяне, но и тези петнайсет минути имаха значение за нея — заради тях изпусна влизането на специалния отряд. Амелия Сакс официално беше криминалист и затова мислите ѝ бяха насочени в тази посока; в сърцето си обаче беше щурмовак — от хората, които първи влизат в опасния район.

Ако Часовникаря беше тук, това може би бе последният ѝ шанс за малко напрежение, преди да напусне полицията.

Сакс и Пуласки изтичаха на командния пункт при задния вход на сградата.

— Някакви следи от него? — попита Сакс.

Хауман поклати глава:

— Още не. На записа от охранителната камера във фоайето се вижда човек, леко напомнящ фоторобота, с чанта. Но не знаем дали е излязъл. Двете задни и двете странични врати не се охраняват и нямат камери.

— Евакуирате ли хората? — попита мъжки глас.

Сакс Се обърна. Беше детектив Денис Бейкър.

— Току-що започнахме — обясни Хауман.

— Как го откри? — попита Сакс.

— Намерих друго скривалище, в един склад. Използвал го е, за да подготвя ударите си. Открих бележки и схема на тази сграда.

Полицайката още се сърдеше на Бейкър, задето я шпионираше, но не можеше да не признае, че е свършил добра работа.

— Браво, Денис.

— Е, нищо особено — усмихна се той. — Беше просто една следа.

Той погледна към сградата и сложи ръкавиците си.

30.

15.01 ч.

В стаичката си Сара Стантън чу пращене от вътрешната оповестителна система на сградата.

Шегуваха се, че фирмата нарочно е направила нещо на говорителите, та абсолютно нищо да не се разбира. Тя отново погледна компютъра си и се провикна:

— Какво казват? Нищо не разбрах.

— Нещо обявяват — извика един от колегите ѝ.

— Уф…

— Все измислят нещо. Ужасно е. Пак ли тренировка за пожар?

— Нямам представа.

След малко се чу пищене на противопожарна аларма.

Значи позна.

След единайсети септември имаха тренировка всеки месец. Първите два пъти тя послушно излизаше с всички останали. Днес температурата беше под нулата и тя бе твърде заета. Освен това, ако наистина станеше пожар и изходите бяха блокирани, можеше просто да скочи през прозореца. Офисът ѝ беше на втория етаж.

Сара отново се вгледа в монитора.

След малко обаче чу гласове от коридора, водещ към стаичката ѝ. Явно имаше нещо спешно. Чуваше и друго — дрънкане на метал. Пожарникарска екипировка? Може би наистина ставаше нещо.

Към стаичката ѝ се приближиха тежки стъпки. Тя се обърна и видя полицаи с тъмни униформи и пистолети. Полиция? Нима имаше терористично нападение? Веднага си помисли да изтича в училището на сина си и да го вземе.

— Евакуираме сградата — обяви един полицай.

— Терористи ли? — извика някой.

— Не — отвърна той, без да обясни повече. — Движете се нормално. Облечете се и не пипайте нищо.

Сара се успокои. Нямаше защо да се тревожи за сина си.

Друг полицай извика:

— Търсим пожарогасители. Има ли пожарогасители тук? Не ги пипайте. Само ни кажете. Повтарям. Не ги пипайте!

Значи все пак беше пожар, размишляваше тя, докато се обличаше. Нямаше терористи.

Почуди се защо пожарникарите не използват свои пожарогасители. Да не са ги забравили? И защо не искаха друг да ги използва?

„Повтарям, не ги пипайте…“

Полицаят идваше към стаичката ѝ.

— Хей, пожарогасител ли ви трябва? Тук има един.

Тя вдигна тежката червена бутилка.

— Не! — изкрещя полицаят и се хвърли към нея.

* * *

Слушалката изпращя силно и Сакс присви очи.

Противопожарният и сапьорният отряд — на втория етаж, югоизточни ъглови офиси, „Харолд и компания“. Бързо! Действай, действай!

Десетина огнеборци и сапьори нарамиха оборудването си и хукнаха към задната врата.

— Какво е положението? — изкрещя Хауман в микрофона.

По радиостанцията се чуваха само откъслечни викове и вой на противопожарна аларма.

— Избухна ли? — трескаво попита командирът на специалния отряд.

— Не виждам дим — отбеляза Пуласки.

Бейкър погледна към втория етаж и поклати глава.

— Ако запалителното вещество е спирт — обади се един от пожарникарите, — ще видим дим едва след като се запалят вторичните горивни материали. Или коса и кожа, разбира се — добави спокойно.

Сакс стискаше юмруци, продължаваше да оглежда прозорците. Дали жената умираше в страшни мъки в момента? Пред очите на полицаите?

— Хайде — прошепна Бейкър.

Изведнъж от радиостанцията се чу глас:

— Намерихме устройството… Да, това е. Не се взриви.

Сакс затвори очи.

— Слава Богу — измърмори Бейкър.

През вратите излизаха хора, полицаите оглеждаха всички лица, сравняваха ги с фоторобота на Дънкан.

Доведоха една жена при Сакс, Бейкър и Пуласки. В този момент пристигна и Селито.

Жертвата, Сара Стантън, обясни, че намерила пожарогасителя под бюрото си; сутринта го нямало. Тя не видяла кой го е оставил. Един от колегите ѝ си спомнил, че забелязал човек с униформа на електротехник, но не видял лицето му и не можел да го разпознае.

Какво е положението с устройството? — изкрещя Хауман в микрофона.

Не виждам часовников механизъм — отговори един полицай, — но манометърът е чист. Може това да е детонаторът. Надушвам спирт. Сапьорите го прибраха в контейнер. Ще го закарат за обезвреждане. Още претърсваме за извършителя.

Някакви следи от него? — попита Бейкър.

Не. Има две аварийни стълбища и асансьор. Може да е избягал. На етажа има още четири-пет фирми. Може да е влязъл в някоя от тях. Ще ги претърсим след малко, само да проверим за други устройства.

След пет минути сапьорите докладваха, че в сградата няма други взривни устройства.

Сакс разпита Сара, след което се обади на Райм и го информира за положението до този момент. Жената не познаваше другите жертви и никога не беше чувала за Джералд Дънкан. Много се разстрои, когато узна, че съпругата му може да е била прегазена пред апартамента ѝ, но не си спомняше нещастни случаи в квартала.

Накрая Хауман обяви край на претърсването. Часовникаря беше избягал.

— По дяволите — измърмори Денис Бейкър. — Близо бяхме.

Обезкуражен, Райм нареди:

— Добре, направи огледа и докладвай.

Хауман изпрати два екипа в склада, където Дънкан е подготвял ударите си, в случай че убиецът се върне там.

Сакс облече гащеризона за огледи и взе металния куфар с основните уреди и материали за събиране на улики.

— Ще ти помогна — обяви Пуласки и също навлече бял гащеризон.

Тя му връчи куфара и взе втория. Типично за нея, избра по-тежкия за себе си.

На втория етаж спря и огледа коридора. Другите офиси бяха освободени и служителите се връщаха на работа. След като снима коридора, Сакс влезе в архитектурното бюро, където беше работното място на Сара Стантън.

С Пуласки извадиха основните неща за събиране на улики: пликчета, епруветки, тампони, леплива лента за частички, листа за електростатично снемане на следи от обувки и всички химикали и уреди за снемане на пръстови отпечатъци.

— Какво да правя? — попита Пуласки. — Искаш ли да огледам стълбите?

Сакс се подвоуми. Стълбите трябваше да се огледат, но щеше да е най-добре да го направи лично. Те бяха най-логичният път за влизане и бягство, Сакс не искаше да пропуснат нищо. Тя огледа стаичката на Сара и забеляза до нея друго, празно работно помещение. Логично беше да предположи, че Часовникаря е изчакал там, докато получи възможност да постави бомбата.

— Огледай тук — нареди Сакс на новобранеца.

— Дадено.

Той влезе в стаичката до работното място на Сара, извади фенерчето си и прилежно заоглежда пода. Сакс забеляза, че души въздуха — друго правило на Райм за извършване на огледи. „В това момче има хляб“ — помисли си тя.

Влезе в стаичката, където бяха намерили взривното устройство. Чу някакъв шум и погледна назад. Беше Денис Бейкър. Стоеше в коридора на четири-пет метра от стаичките. Нямаше опасност да замърси местопрестъплението.

Не знаеше защо, но се радваше, че той е тук. Спомни си правилото, когато извършваш оглед, а престъпникът е още на свобода: Търсѝ добре, но си пазѝ гърба.

* * *

Това беше разликата:

Детектив Денис Бейкър — заедно с един полицай от участък 118 — бе убил Бенджамин Крийли и Франк Сарковски. Беше трудно, но го направиха без колебание. Той бе готов да убие всеки друг цивилен, който заплашва системата му за изнудване. Никакъв проблем. Пет милиона долара в брой е добро лекарство срещу гузна съвест.

Но Бейкър никога не беше убивал друг полицай.

Намръщен и неспокоен, той наблюдаваше Амелия Сакс и Рей Пуласки, които бяха лесна мишена.

Имаше голяма разлика.

Все едно да убиеш роднина.

Тъжната истина обаче бе, че Сакс, а покрай нея и Пуласки, заплашваха живота му, защото нямаше капка съмнение, че ако го тикнат в затвора, няма да преживее и една година — полицай зад решетките можеше да се смята за труп.

Затова нямаше място за колебание.

Той огледа мястото. Да, Дънкан го беше планирал до съвършенство. Имаше прозорец. Той надникна навън. Уличката, на три метра отдолу, беше пуста. До него беше сивият метален стол, за който му беше казал убиецът. С него щеше да разбие стъклото, след като застреля полицаите. Бейкър погледна големия отдушник отстрани, чиято решетка щеше да свали, за да си помислят, че убиецът се е криел там.

Пое си дълбоко въздух.

Добре, време беше. Трябваше да действа бързо, преди да се появи още някой. Сакс бе отпратила другите полицаи, но можеше някой да дойде.

Той извади гумените ръкавици от джоба си и си ги сложи. Извади пистолета и безшумно издърпа затвора, за да се увери, че е зареден. Скри оръжието зад гърба си и се приближи още. Гледаше Сакс, която се движеше, сякаш танцуваше. С точни движения, гъвкаво, абсолютно съсредоточена в това, което прави. Беше красива гледка.

Бейкър тръсна глава, за да се върне към действителността.

Кого по-напред?

Пуласки бе на три метра от него, Сакс — на пет, и двамата с гръб.

Теоретично Пуласки би трябвало да е първи, защото беше по-близо. Бейкър обаче бе научил от Линкълн Райм за уменията на Сакс като стрелец. Щеше да извади пистолета си и да стреля за секунди. Хлапето навярно не беше вадило пистолета си в бойна ситуация. Можеше да успее да извади оръжието си, но след като убие Сакс, Бейкър нямаше да му даде възможност да стреля.

Той пак си пое дъх.

Сакс, без да иска, го улесняваше. Беше клекнала, но се изправи. Гърбът ѝ бе идеалната мишена. Бейкър вдигна пистолета, прицели се високо и дръпна спусъка.

31.

17.58 ч.

За повечето хора звукът би бил просто изщракване, един от многото шумове в голямата сграда.

Амелия Сакс обаче веднага разпозна съприкосновението на ударник на автоматично оръжие със запалката на дефектен патрон. Засечка. Беше чувала този звук стотици пъти, от собственото си оръжие и пистолетите на колегите си.

След това изщракване обикновено следваше друго — когато стрелецът изважда лошия патрон и зарежда следващия в камерата. В много случаи — като сега — това действие се извършва особено трескаво. Стрелецът трябваше да зареди веднага. Можеше да е въпрос на живот и смърт.

Всичко това стана за части от секундата. Сакс хвърли лепливото руло, с което събираше малки частички. Мигновено премести дясната си ръка към хълбока — на точното място, където държеше кобура си — и след миг се извъртя, приклекна в поза за стрелба и насочи пистолета си към мястото, откъдето бе чула шума.

С периферното си зрение видя Рей Пуласки в съседното помещение, който тревожно и с недоумение погледна оръжието ѝ.

На шест-седем метра Денис Бейкър я гледаше като втрещен. Носеше ръкавици, държеше малък пистолет — 32-калибров, помисли си тя — и се опитваше да дръпне затвора. Сакс забеляза, че е „Отоуга Мк И“, каквото Райм предполагаше, че е оръжието на Часовникаря.

Бейкър примигна. За момент не можеше да намери думи.

— Чух нещо — измънка бързо. — Помислих си, че се е върнал. Часовникаря.

— Защо дръпна спусъка?

— Не съм го дърпал, само заредих.

Тя погледна пода, където се търкаляше дефектният патрон. Единствената причина да е там бе, че се е опитал да стреля и след засечката е презаредил.

Бейкър премести пистолета в лявата си ръка и спусна дясната към бедрото си.

— Трябва да внимаваме. Мисля, че се е върнал.

Сакс насочи оръжието си право в гърдите му.

— Не прави това, Денис — прошепна, като кимна към хълбока му, където висеше служебният му пистолет. — Няма да ти се размине. Предполагам, че си с бронирана жилетка. Първият ми куршум ще е в гърдите, но следващите два ще са по-високо. Няма да ти е приятно.

— Ама… Правиш грешка. — В очите му личеше паника. — Повярвай ми.

Това не беше ли една от основните фази на отричане на лъжата, за които говореше Кейтрин Данс?

— Какво става? — попита Пуласки.

— Стой там, Рей — заповяда Сакс. — Не слушай какво гово̀ри. Извадѝ пистолета си.

— Пуласки, тя се е побъркала. Нещо ѝ става.

С периферното си зрение Сакс видя как новобранецът извади оръжието си и го насочи към Бейкър.

— Денис, оставѝ трийсет и две калибровия на масата. След това с лявата си ръка хванѝ служебния си пистолет за ръкохватката — само с палеца и показалеца. Оставѝ го и се отдръпнѝ на пет крачки. След това легнѝ по корем. Ясно ли е?

— Нищо не разбираш.

— Няма какво да разбирам — бавно отговори тя. — Искам да направиш това, което ти наредих току-що.

— Ама…

Веднага.

— Ти си полудяла — измърмори Бейкър. — Хванала си ме на мушка, откакто ти казах за имейла и за гаджето ти. Искаш да ме злепоставиш… Пуласки, тя ще ме убие. Това е неподчинение. Не допускай и ти да пострадаш заради нея.

— Изпълнете нарежданията на детектив Сакс — заповяда младежът. — Иначе аз ще ви обезоръжа. Избирайте.

Минаха няколко секунди, които ѝ се сториха часове. Никой не помръдваше.

— Мамка му — изсъска Бейкър, остави пистолетите и легна на пода, както му бяха заповядали. — Много ще загазите, и двамата.

— Сложѝ му белезници — нареди Сакс на Пуласки.

Държеше Бейкър на прицел, докато новобранецът стягаше ръцете му зад гърба.

— Претърсѝ го.

Сакс вдигна радиостанцията си.

— Детектив пет осем осем пет до Хауман. Чуваш ли ме?

— Казвай.

— Случи се нещо непредвидено. Имаме арестант и искам да го отведете долу.

— Какво става? — попита командирът на специалния отряд. — Престъпника ли хванахте?

— Това и аз искам да знам — отвърна тя и прибра оръжието си.

* * *

След последното развитие на събитията пред офис сградата, където детектив Денис Бейкър бе направил опит да убие Амелия Сакс и Рей Пуласки, имаше нов посетител.

С помощта на контролното устройство под дясната си ръка Линкълн Райм се приближи с инвалидната количка до входа на постройката. Бейкър, окован с белезници, седеше в една патрулна кола наблизо. Беше бял като платно. Гледаше право напред.

Отначало твърдеше, че Сакс му има зъб заради случая с Ник Карели. Райм реши да провери. Обади се на висшия полицейски началник, който му беше изпратил писмото по електронната поща. Оказа се, че Бейкър е изказал тревога по отношение на възможната връзка на Сакс с бившия затворник. Никой от началството не му беше изпращал имейл; Бейкър го бе написал сам. Беше измислил всичко като повод да шпионира Сакс.

Когато това се разбра, Бейкър спря да протестира.

Райм се приближи с количката към мястото, където Селито и Хауман бяха организирали командния си пункт. Спря при тях и дебелият детектив разказа какво се е случило горе.

— Не разбирам — завърши отчаяно. — Нищо не разбирам.

Селито потърка голите си длани. Погледна към ясното синьо небе, сякаш едва сега осъзнаваше, че това е един от най-студените месеци в историята на града. Когато водеше разследване, не чувстваше жега и студ.

— Какво намерихте у него? — попита Райм.

— Само трийсет и два калибровия пистолет и гумени ръкавици — отвърна Пуласки. — Освен личните вещи.

След малко дойде и Амелия Сакс, носеше кутия с десетина пликчета за улики. Бе претърсила колата на Бейкър.

— Имаме напредък, Райм. Вижте това.

Показа им пликчетата едно по едно. Имаше кокаин, петдесет хиляди долара в брой, стари дрехи, касови бележки от клубове и барове в Манхатън, включително от „Сейнт Джеймс“. Вдигна едно пликче, в което на пръв поглед нямаше нищо. При внимателно вглеждане обаче можеха да се видят фини влакна.

— Чердже от кола, а? — попита криминалистът.

— Да. Кафяво.

— Обзалагам се, че са същите като от джипа.

— Това си мислех и аз.

Още една връзка с Часовникаря.

Райм кимна, втренчен в пликчето, което трептеше на вятъра. Почувства онази вълна на задоволство, както всеки път, щом парченцата на мозайката започнеха да се подреждат.

Обърна се към патрулната кола, в която седеше Бейкър:

— Кога си работил в Сто и осемнайсети?

Бейкър го изгледа злобно:

— Майната ти. Нищо няма да ви кажа. Някой се опитва да ме натопи.

Райм се обърна към Селито:

— Обадѝ се в „Личен състав“. Искам да знам къде е работил преди.

Селито телефонира и след малко докладва:

— Позна. Две години е работил в Сто и осемнайсети. В „Наркотици и убийства“. Преди три години са го повишили и е отишъл в централното управление.

— Как се запозна с Дънкан?

Бейкър се сви и отново се втренчи право напред.

— Виж ти, разследванията май се сляха.

— Какво? — не разбра Селито.

— Сливане, Лон. Събиране. Обединяване. Не решаваш ли кръстословици?

Селито изръмжа:

— Кои разследвания?

— Не е ли очевидно? Разследването на Сакс за корупция в участък 118 и случаят с Часовникаря. Изобщо не са били различни случаи. Двете страни на острието, ако мога така да се изразя — заяви Райм, доволен от сполучливата метафора.

„Моят случай и Онзи случай…“

— Би ли обяснил?

Какво толкова имаше за обясняване?

Сакс поне разбра какво става:

— Бейкър е основен играч в престъпните машинации в Сто и осемнайсети. Наел е Часовникаря, или Дънкан, да ме отстрани от разследването, защото съм била твърде близо да го разкрия.

— Това доказва, че наистина има нещо гнило в Дания.

Сега пък Пуласки не разбра:

— В Дания ли? Това не е ли Европа?

— Това е Шекспир, Рей — раздразнено отговори криминалистът.

Младежът смутено поклати глава и той се отказа да обяснява повече.

Сакс продължи:

— Това доказва, че в участък 118 наистина става нещо нередно. Очевидно не е просто потулване на материали от разследвания на организираната престъпност. Изглежда, че те са основните играчи.

Загледан разсеяно към сградата, Райм кимна; вятърът и студът не му правеха впечатление. Имаше, разбира се, неизяснени въпроси. Например не се знаеше дали Винсънт Рейнолдс наистина е партньор на убиеца, или просто е бил натопен. Освен това тепърва трябваше да търсят неизвестния съучастник на Бейкър, стоящ зад цялата престъпна схема.

— Кой е човекът в Мериленд? — попита той. — С кого работиш? С мафията или с друг?

— А бе, ти глух ли си? — изсъска Бейкър. — Нищо няма да ви кажа.

— Карайте го в участъка — нареди Селито на униформения полицай до колата. — Арестувайте го за опит за убийство. По-късно ще има и други обвинения. — Докато гледаха как автомобилът се отдалечава, детективът поклати глава: — Божичко. Какъв късмет.

— Късмет ли? — сепна се Райм, който си спомни, че Селито е споменал тази дума и преди.

— Да, че Дънкан не уби повече хора. А пък и Амелия. Ако пистолетът му не беше засякъл…

Замълча, преди да изрече какво би могло да се случи.

Линкълн Райм вярваше в късмета почти толкова, колкото в призраци или летящи чинии. Понечи да попита къде, по дяволите, виждат тук късмет, но изведнъж му хрумна нещо.

Късмет…

Изведнъж мислите като че ли се запрескачаха в ума му. Той се намръщи:

— Странно… — Замълча. След малко прошепна: — Дънкан.

— Какво има, Линк? Добре ли си?

— Райм? — разтревожи се Сакс.

— Шшшът.

С помощта на контролното табло бавно завъртя количката, огледа близката уличка, после пликчетата и кутиите, които Сакс бе събрала. Изкиска се тихо.

— Дай ми пистолета на Бейкър — нареди.

— Служебния ли? — попита Пуласки.

— Разбира се, че не. Другия. Трийсет и два калибровия. Къде е? Хайде, по-бързо!

Пуласки намери оръжието в едно пликче. Донесе му го.

— Разглобѝ го.

— Аз ли? — попита новобранецът.

— Не, тя.

Райм кимна към Сакс.

Тя разстла един найлон на земята, смени кожените си ръкавици с гумени и за няколко секунди разглоби оръжието.

— Покажѝ ми частите една по една.

Тя изпълни нареждането. Погледите им се срещнаха. Сакс се намръщи.

Райм кимна:

— Новобранец!

— Да, сър?

— Искам да говоря със съдебния лекар. Свържи ме с него.

— Слушам. По телефона ли?

Райм въздъхна и от устата му излезе облаче па̀ра:

— Можеш да пробваш и с телеграма. Можеш да отидеш у тях. Но мисля, че най-сполучливо ще е, ако използваш… проклетия… телефон! И не ме карай да чакам. Трябва ми сега.

Младежът извади бързо телефона си и започна да набира.

— Линк — измънка Селито, — какво значи…

— Искам и ти да свършиш нещо, Лон.

— Да, какво?

— Отсреща има един човек, гледа ни. В началото на онази уличка.

Селито погледна натам.

— Видях го. Изглежда ми познат.

Човекът беше слаб, носеше черни очила, въпреки че се свечеряваше, шапка, дънки и кожено яке.

— Поканѝ го при нас. Искам да му задам няколко въпроса.

Селито се засмя:

— Нали не обичаш свидетели.

— По принцип не, но в този случай ще направя изключение.

Дебелият детектив сви рамене:

— Добре. Но кой е той?

— Може и да бъркам — отвърна Райм с тон на човек, който рядко греши, — но имам предчувствие, че е Часовникаря.

32.

18.41 ч.

Джералд Дънкан седеше на тротоара до Сакс и Селито. Беше с белезници. Бяха му взели черните очила, шапката, портфейла и кървавия нож за картон.

За разлика от Денис Бейкър той се държеше учтиво и услужливо — въпреки че бе повален на земята и обискиран от трима полицаи, между които Сакс, доста груба при слагането на белезници особено при извършители като този.

Шофьорската книжка потвърждаваше самоличността му.

— Бога ми — възкликна Селито, — как го забеляза?

Заключението на Райм за самоличността на човека от уличката не беше чак толкова гениално, колкото изглеждаше. Още преди да го забележи, се бе досетил, че Часовникаря не е избягал от местопрестъплението.

Пуласки обяви:

— Ето го. Съдебният лекар.

Райм наклони главата си към телефона, който новобранецът поднесе към ухото му, и заговори с лекаря. Патоанатомът му каза някои интересни неща. Райм му благодари и кимна; Пуласки затвори телефона. Криминалистът се приближи с инвалидната количка до Дънкан.

— Вие сте Линкълн Райм — отбеляза арестуваният, сякаш се чувстваше поласкан от тази среща.

— Да. А вие сте така нареченият Часовникар.

Престъпникът се засмя многозначително.

Райм го огледа от глава до пети. Изглеждаше уморен, но излъчваше спокойствие, дори задоволство.

Райм се усмихна — голяма рядкост — и попита:

— Добре. Кой беше онзи човек? Жертвата в тясната уличка. Можем да проверим в обществените регистри, но ще е чиста загуба на време, нали?

Дънкан го изгледа изненадано:

— И това ли се досетихте?

— Какво за Адамс? — попита Селито, който осъзна, че точно за него става дума. — Какво става тук, Линк?

— Питам заподозрения за човека, когато намерихме вчера сутринта с премазано гърло. Интересува ме кой е и как е умрял.

— Този мръсник го е убил — изсъска Селито.

— Не, не го е убил. Току-що говорих със съдебния лекар. Не е готов с окончателния си доклад, но ми каза първоначалните си наблюдения. Жертвата е умряла между пет и шест часа в понеделник, не в единайсет. Смъртта е причинена от тежки вътрешни наранявания като от автомобилна катастрофа или падане от високо. Гърлото му е било премазано след това. На сутринта трупът е бил замръзнал, затова лекарите не можаха да определят точния час на настъпване на смъртта. — Райм вдигна вежди. — Е, господин Дънкан. Кой и кога?

— Казва се Джеймс Пикъринг. Загинал при катастрофа в Уестчестър.

— Продължавайте. И не забравяйте, че има много неща да обяснявате.

— Чух за това по полицейската честота. Линейката закара трупа в моргата на окръжната болница в Йонкърс. Откраднах го оттам.

— Обадѝ се в болницата — нареди Райм на Сакс.

Тя телефонира. След кратък разговор обяви:

— Трийсет и една годишен мъж, катастрофирал на „Бронкс Ривър Паркуей“ около шест часа в понеделник. Занесъл на заледен участък. Загинал моментално от вътрешни травми. Име — Джеймс Пикъринг. Трупът е бил закаран в болницата, но изчезнал. Помислили си, че по погрешка е бил откаран в друга морга, но не могли да го открият. Роднините му не са особено радостни от това, както може да се очаква.

— Съжалявам за това — измърмори Дънкан с изражение на искрено разкаяние. — Но нямах друг избор. Всичките му лични вещи са у мен, ще ги върна. Готов съм да покрия погребалните разходи.

— Ами документите и вещите, които намерихме в дрехите на трупа? — попита Сакс.

— Фалшиви са. Няма да издържат по-внимателна проверка, но трябваше да ви заблудя само за няколко дни.

— Откраднали сте трупа, закарали сте го в уличката и сте поставили релсата на врата му, за да изглежда, сякаш е умрял бавно.

Дънкан кимна.

— След това сте оставили часовника и бележката.

— Да.

Селито се намеси:

— Ами кеят, на Двайсет и трета улица? Какво ще кажете за тамошната жертва?

Райм погледна Дънкан:

— Кръвта ви АВ положителна ли е?

Дънкан се засмя:

— Добър сте.

— На кея не е бил убит никой, Лон. Било е неговата кръв. — Райм пак се обърна към арестанта: — Оставили сте бележката и часовника на кея и сте пролели своя кръв. Също и на якето, което сте хвърлили в реката. Следите от нокти също са от вас. Как си източихте кръв? Сам ли?

— Не, в една болница в Ню Джърси. Казах, че искам да си събера в резерва, защото трябва да ме оперират.

— Ето откъде са се взели антикоагулантите.

За съхранение в кръвта обикновено се добавят противосъсирващи вещества.

Дънкан кимна:

— Чудех се дали ще забележите.

— Ами парченцето от нокът?

Дънкан показа безименния си пръст. Част от нокътя му липсваше. Беше го отчупил сам. Той добави:

— Винсънт ви е разказал за един младеж, когото уж съм убил при църквата. Кръвта върху ножа и по един вестник, който хвърлих в близката кофа — ако още е там — също е моя.

— Как стана? — попита Райм.

— Беше непредвидено. Винсънт мислеше, че момчето е видяло ножа му. Затова трябваше да симулирам, че съм го убил. Иначе Винсънт можеше да ме заподозре. Последвах младежа зад ъгъла, скрих се в един вход, порязах се и размазах от кръвта си по ножа. — Той показа една прясна рана на ръката си. — Можете да я изследвате.

— О, не се тревожете. Ще я изследваме… — На Райм му хрумна още нещо. — Ами колата? Не сте убили никого, за да откраднете буика, нали?

Не бяха получили сигнали нито за изчезнал студент в Челси, нито за убийство при кражба на кола другаде в града.

Лон Селито повтори:

— Какво, по дяволите, става тук?

Беше му станало като мантра.

— Той не е сериен убиец — обясни Райм. — Изобщо не е убиец. Режисирал е всичко, за да се представи като такъв.

— И жена му не е загинала при катастрофа? — попита дебелият детектив.

— Никога не съм бил женен.

Райм се изсмя мрачно:

— Каква ирония. Всички престъпници, които сме преследвали досега, са се опитвали да прикрият следите си. Господин Дънкан е невинен, но иска да се представи за убиец.

— Как разбра? — недоумяваше Селито.

— Две неща, които ти каза, Лон, ме накараха да се усъмня.

— Аз ли?

— Първо, ти спомена името му.

— Е, какво? Знаехме го от преди.

— Именно. Защото Винсънт Рейнолдс ни го каза. Но господин Дънкан винаги носи гумени ръкавици, за да не оставя отпечатъци. Твърде предпазлив е, за да издаде истинското си име пред човек като Винсънт — освен ако не му е все едно дали ще го разкрием. Освен това ти каза, че имаме късмет, задето не е убил последните жертви и Амелия. Отначало това ме ядоса. Но после се замислих. Ти беше прав. Всъщност жертвите не бяха спасени от нас. Цветарката, Джоан. Разбира се, досетих се, че тя е следващата жертва, но тя сама се обади на полицията, след като чула шум в ателието си — шум, издаден може би нарочно.

— Да — потвърди Дънкан, — а оставих макарата на пода, за да се досети, че някой е влизал.

Сакс се намеси:

— Луси, военнослужещата в Гринич Вилидж — бил е подаден анонимен сигнал за влизане с взлом. Но не е имало случаен очевидец, нали? Вие сам сте се обадили.

Той кимна:

— Казах на Винсънт, че някой ме е видял, но аз се обадих от уличен автомат.

Райм кимна към сградата зад тях:

— Предполагам, че пожарогасителят нямаше да гръмне.

— Безвреден е. Сипах малко спирт отгоре, но иначе е пълен с вода.

Селито телефонира в участък 6, където бе командването на сапьорния отряд. След малко затвори и кимна:

— Чиста вода.

— Също като пистолета, който сте дали на Бейкър, за да убие Сакс. — Райм кимна към разглобения 32-калибров пистолет. — Проверих го, ударникът е изпилен.

— Повредих и цевта — добави Дънкан, като погледна Сакс. — Можете да проверите. Знаех, че не може да използва служебното си оръжие, защото това би го свързало с убийството.

— Добре — изръмжа Селито. — Стига толкоз! Някой да ми обясни какво става.

Райм сви рамене:

— Аз свърших, каквото зависеше от мен. Нека господин Дънкан да ни разкаже останалото. Предполагам, че през цялото време е смятал да ни осветли. Затова стоеше отсреща и наблюдаваше представлението.

Дънкан кимна:

— Много точно се изразихте, детектив Райм.

— Вече не съм детектив, цивилен съм — уточни криминалистът.

— Целта на всичко, което направих, е това, което се случи тук. И наистина, достави ми огромно удоволствие — да видя как този кучи син Денис Бейкър отива в затвора.

Продължавайте.

Дънкан заразказва:

— Преди година дойдох в Ню Йорк по бизнес, фирмата ми се занимава с отдаване под наем на машини. Работех с най-добрия си приятел. Преди двайсет години в армията той спаси живота ми. И така, цял ден работихме с документацията, след това се прибрахме в хотелите си, за да се преоблечем за вечеря. Той обаче не дойде в ресторанта. Научих, че е бил застрелян. Полицията твърдеше, че било при опит за грабеж. Нещо обаче не беше наред. Така де, колко често крадците застрелват жертвите си в челото — два пъти?

— О, убийствата с огнестрелно оръжие по време на грабеж са изключително рядко явление според последните статистически… — намеси се Пуласки, но замълча смутено под строгия поглед на Райм.

Дънкан продължи:

— Спомних си, че приятелят ми бе споделил нещо странно. Спомена, че предишната нощ е бил в един клуб край реката. Когато излязъл, двама полицаи го дръпнали настрани и казали, че са го видели да купува наркотици. Това, разбира се, бяха глупости. Той не вземаше наркотици. Знам със сигурност. Той се досетил, че го рекетират и поискал да разговаря с по-висш началник. Смятал да се обади в управлението и да се оплаче. В следващия момент няколко души излезли от клуба и полицаите го пуснали. На следващата вечер го застреляха. Твърде голямо съвпадение. На няколко пъти посетих клуба и разпитвах. Струваше ми пет хиляди долара, но накрая ми казаха, че Денис Бейкър и неколцина други изнудват клиенти на няколко скъпи бара и клуба в центъра.

Дънкан описа как полицаите подхвърляли наркотици на бизнесмени или децата им и им предлагат да оттеглят обвиненията в замяна на тлъсти суми.

— Изчезналите наркотици от Сто и осемнайсети — досети се Пуласки.

Сакс кимна:

— Не стигат за продажба, но са предостатъчно за подхвърляне като фалшиви улики.

— Чух, че централата им била в някакъв бар в Манхатън — добави Дънкан.

— „Сейнт Джеймс“.

— Звучи ми познато. Срещат се там след края на работния ден.

— Как се казва приятелят ви, когото са убили? — попита Райм.

Дънкан му каза името и Селито се обади в отдел „Убийства“? Вярно беше. Човекът бил убит при опит за грабеж, нямаше заподозрени.

— Използвах информатора си в клуба — срещу солидна сума — за да ме свърже с хората на Бейкър. Накрая се запознах и с него. Представих се за наемен убиец и му предложих услугите си, ако има нужда. За известно време имаше затишие. Вече си мислех, че са го заловили или пък се е отказал от престъпленията. Започнах да се ядосвам. Най-сетне Бейкър ми се обади и се срещнахме. Оказа се, че ме е проучвал, за да е сигурен в мен. Очевидно бе останал доволен. Не ми каза подробности, но обясни, че бизнесът му е застрашен. Заедно с друг полицай се били погрижили за някакви проблеми.

— Крийли и Сарковски — намеси се Сакс. — Спомена ли за тях?

— Не ми каза имена, но стана ясно, че говори за убийства.

Сакс поклати глава:

— Мислех си, че някой от Сто и осемнайсети взема подкупи от мафията, за да задържа разследвания. Оказва се, че истинските извършители са били полицаи.

Дънкан продължи:

— Бейкър каза, че трябва да елиминира някого, една жена, детектив. Но не можели да я очистят те, защото щяло да стане ясно, че убийството е свързано с разследването, което води. Дадох му идея да се представя за сериен убиец. Дори си измислих прякор — Часовникаря.

— Ето защо не намерихме името ви в часовникарските организации — вметна Селито.

— Да. Това си беше чисто моя измислица… Трябваше ми някой, който да ви пробута информация, за да си помислите, че наистина съм психопат. Така Бейкър ме свърза с Винсънт Рейнолдс — преди години го заловил при опит за изнасилване. След това започнах с мнимите нападения. Първите две бяха режисирани, когато Винсънт още го нямаше. Другите, след като започнах да го взимам с мен, нарочно се провалиха. Трябваше да направя така, че да откриете кутията с патрони, за да свържа Часовникаря с Бейкър. Смятах да ги оставя някъде, сякаш съм ги изпуснал. Обаче… — Дънкан се изсмя — … не се наложи. Вие намерихте джипа и за малко да ни хванете.

— Затова бяхте оставили патроните.

— Да. Книгата също.

На Райм му хрумна още един въпрос:

— Полицаят, който извърши оглед на гаража, каза, че джипът е спрян на странно открито място. Искали сте да сте сигурен, че ще го открием.

— Точно така… Всички други мними престъпления бяха само подготовка за това тук — за да хванете Бейкър, когато се опита да я убие. Така получавате официален повод да претърсите къщата и колата му и да намерите улики, за да го вкарате в затвора.

— Ами стихотворението? „Пълната Студена луна…“

— Съчиних го сам. — Дънкан се усмихна. — Повече ме бива за бизнесмен, отколкото за поет, но ми се стори достатъчно зловещо за целите ми.

— Защото избрахте точно тези хора за жертви?

— Не съм ги избирал. Избирах местата, защото позволяваха бързо бягство. Последното, този офис, беше удобно, за да устроя капан на Бейкър.

— Отмъщение за приятеля ви — измърмори Сакс. — Всеки друг просто би убил Бейкър.

Дънкан заяви искрено:

— Не мога да нараня никого. Просто не мога. Може малко да съм нарушил закона… признавам, че извърших някои престъпления, но никой не пострада. Дори колите не бяха крадени. Бейкър сам ми ги намери от полицейския паркинг.

— Ами жената, която се представи за сестра на първата жертва? — попита Сакс. — Коя беше?

— Една приятелка, която помолих да ми помогне. Миналата година ѝ дадох много пари на заем, но няма как да ми ги върне. Затова се съгласи да ми помогне.

— Ами момичето, което беше в колата ѝ?

— Дъщеря ѝ.

— Как се казва жената?

Дънкан се усмихна лукаво:

— Нека остане в тайна. Обещах да не я издавам. Както и на човека от клуба, който ме свърза с Бейкър. Това беше част от сделката.

— Кой освен Бейкър е замесен в престъпленията?

Дънкан със съжаление поклати глава:

— Де да можех да ви кажа. Иска ми се да разоблича всички. Опитах се да узная. Но той беше твърде хитър. Не говореше за престъпленията си. Знам обаче, че има партньор, на висш пост, както изглежда.

— В Мериленд или в Ню Йорк? — поинтересува се Сакс.

— Не знам. Възможно е. Колкото до другите полицаи от участъка, останах с впечатлението, че са осем или девет. Опитах се да узная кои са, но успях да подмамя само Бейкър.

До жълтата лента, ограждаща местопрестъплението, спря лъскава черна кола. От нея слезе строен пооплешивял мъж и се приближи. Това бе един от старшите районни прокурори. Райм бе свидетелствал на няколко дела, на които той беше обвинител. Криминалистът кимна в знак на съгласие и Селито разказа как са се развили нещата.

Прокурорът внимателно изслуша странния разказ. Повечето престъпници, които бе изпращал зад решетките, бяха глупаци от типа на Тони Сопрано или дори още по-глупави наркомани или бандити. Явно му бе забавно да чуе за деянията на толкова хитър престъпник — който в крайна сметка не беше извършил нищо чак толкова противозаконно. Пък и разкриването на корупция в полицията като че ли му беше доста по-интересно от залавянето на серийни убийци.

— Това разследване не трябва ли да се води от вътрешния отдел?

— Не — отвърна Сакс. — Аз го водя.

— Кой даде разрешение?

— Флеърти.

— Инспектор Мерилин Флеърти?

— Същата.

Той кимна, започна да задава въпроси и да си води записки. След пет минути спря и се намръщи:

— Добре, имаме влизане с взлом, влизане в частен имот… но няма грабеж.

Грабеж беше влизане с взлом с предумисъл за извършване на престъпление — кражба или убийство. Дънкан не смяташе да прави подобно нещо.

Прокурорът добави:

— Кражба на тленни останки…

— Вземане на заем. Не съм възнамерявал да запазя трупа за себе си — уточни Дънкан.

— Хъм, нека съдията да реши. Извършили сте обаче възпрепятстване на правосъдието и намеса в работата на полицията…

Дънкан се намръщи:

— Всъщност, след като не е имало убийства, работата на полицията е била безсмислена, следователно намесата в нея не е причинила вреда.

Райм се изкиска.

Прокурорът обаче се престори, че не е чул коментара.

— Притежание на огнестрелно оръжие…

— Цевта е запушена — контрира Дънкан. — Неизползваемо е.

— Ами крадените превозни средства? Откъде са дошли?

Дънкан обясни как Бейкър ги е взел от полицейския паркинг в Куинс. Кимна към купчината с личните си вещи, сред които имаше и ключове от кола:

— Буикът е малко по-нататък по улицата. На Трийсет и първа. Бейкър го е откраднал от същото място, като джипа.

— Как вземахте колите? Има ли други замесени?

— Отивахме заедно. Вземахме ги от паркинга на един ресторант. Бейкър имаше познати, които му ги оставяха там.

— Имена?

— Не знам.

— Кой ресторант?

— Някакво гръцко заведение. Не си спомням името. Стига се по Четиристотин деветдесет и пето шосе. Не си спомням изхода, но се намира отляво, десетина минути след изхода на тунела „Мидтаун“.

— На север — отбеляза Селито. — Ще изпратим хора да проверят. Може би Бейкър е въртял търговия и с конфискувани автомобили.

Прокурорът поклати глава:

— Надявам се, че разбирате последствията от това, което сте извършили. Не само престъпленията. Ще бъдете глобен за отклоняване на коли и личен състав. Става дума за десетки, стотици хиляди долара.

Дънкан кимна:

— Няма проблем. Преди да започна, проверих закона и препоръчителните наказания. Реших, че си струва да рискувам да полежа в затвора, ако ще разоблича Бейкър. Не бих го направил обаче, ако имаше опасност да пострадат невинни хора.

— Все пак сте изложили хора на риск — измърмори Селито. — Пуласки бе нападнат в покрития паркинг, където бяхте оставили джипа. Можеха да го убият.

Дънкан се засмя:

— Не, не разбирате, аз го спасих. Когато оставихме джипа и побягнахме, видях онзи бездомник. Не ми хареса. Държеше сопа или щанга от кола. След като с Винсънт се разделихме, аз се върнах, за да се уверя, че няма да нарани никого. Когато тръгна към вас… — Дънкан погледна Пуласки — … намерих един захвърлен тас от джанта и го ударих в стената, за да се обърнете и да го видите.

Новобранецът кимна:

— Да, така стана. Помислих си, че бездомникът се е препънал или е ритнал нещо. Каквато и да е причината, бях готов да го посрещна. Наистина наблизо имаше тас от джанта.

— Колкото до Винсънт — продължи Дънкан, — стараех се да не го допускам до жените, за да не ги нападне. Аз го издадох. Обадих се в полицията да сигнализирам за него. Мога да го докажа.

Даде подробности кога и къде е бил заловен изнасилвачът, което доказваше твърдението му.

Прокурорът изглеждаше объркан. Погледна записките си, после Дънкан и поглади лъскавото си теме. Ушите му бяха червени от студа.

— Трябва да се консултирам с главния прокурор. — Обърна се към униформените полицаи наблизо. — Заведете го в управлението.

Помогнаха на Дънкан да се изправи.

Амелия Сакс попита:

— Защо просто не дойдохте да ни кажете какво се е случило? Или да запишете Бейкър, докато признава за престъпленията си? Можехме да избегнем този фарс.

Дънкан се изсмя мрачно:

— На кого можех да се доверя? На кого да изпратя записа? Откъде да знам кой е честен и не работи за Бейкър… Това е често срещано явление.

— Кое?

— Корумпираните полицаи.

Райм забеляза, че Сакс настръхна при тези думи. Двама униформени отведоха арестанта и го качиха в една патрулна кола.

* * *

Поне засега отново бяха един екип.

„Ти и аз, Сакс…“

Случаят на Амелия Сакс се бе слял с този на Линкълн Райм и макар че Часовникаря се беше оказал безобиден, все още имаха много работа. Скандалът за корупция в участък 118 започваше „да припарва“, както се изрази Селито (на което Райм отговори жлъчно: „Какви поетични изрази си започнал да използваш“). Убиецът или убийците на Бенджамин Крийли и Франк Сарковски тепърва трябваше да се търсят сред полицаите, заподозрени в съучастничество. А пък обвиненията срещу Бейкър — и неизвестния му партньор — трябваше да се подплатят с доказателства.

Кейтрин Данс предложи да остане още и да разпита Бейкър, но той отказваше да говори, затова се налагаше да разчитат на традиционните методи за анализ на улики и разследване.

По нареждане на Райм Пуласки провери телефонните разговори на Бейкър и дневника му, за да види с кого е контактувал най-често в участък 118 и иначе, но не намери нищо полезно. Мел Купър и Сакс анализираха материалите, събрани от колата на Бейкър, къщата му в Лонг Айлънд и кабинета му на „Полис Плаза“ 1, а също от жилищата на няколкото му любовници (никоя от които не знаеше за другите). Сакс извърши огледите с типичната си старателност и донесе у Райм купища дрехи, инструменти, бележници, документи, снимки, оръжия и комплект стари автомобилни гуми с много частици между грайферите.

След един час анализиране на всичко това Купър обяви:

— Ох, най-после нещо.

— Какво? — попита Райм.

— Открих следи от пепел върху някои от дрехите в багажника на Бейкър — обясни Сакс.

— И какво? — полюбопитства Селито.

— Същата като пепелта в камината на Крийли — отвърна Купър. — Свързва го с местопрестъплението.

В пробите от колата на Бейкър намериха и влакна от черджето в джипа на Часовникаря, а от гаража му — влакна от въжето, с което е бил обесен Крийли.

— Искам да свържем Бейкър и със смъртта на Сарковски — заяви Райм. — Изпратете Нанси Симпсън и Франк Ретиг в Куинс, където е бил намерен трупът. Да вземат проби от почвата. Може по нея да разкрием някой от съучастниците на Бейкър.

— В пръстта пред камината на Крийли имаше химически вещества като от индустриална зона — напомни Сакс. — Може да намерим съвпадения.

— Добре.

Селито телефонира в отдела по криминалистика в Куинс и нареди да съберат проби.

Сакс и Купър откриха също пясък и растителни останки, които се оказаха водорасли. Пробата бе от колата на Бейкър. Подобни остатъци имаше и в гаража му.

— Пясък и водорасли — измърмори Райм. — Може да са от онази вила в Мериленд. Може би е на Бейкър или на някоя от любовниците му.

Провериха в регистрите за недвижими имоти, но установиха, че случаят не е такъв. Смутена, Сакс се вгледа в таблицата за уликите — за Онзи случай.

— Мерилендската връзка, партньорът на Бейкър. Трябва да го намерим. Щом са убили двама души и направиха опит да очистят мен и Рей, няма да се спрат. Знаят, че сме близо и ще искат да отстранят всички свидетели. Може би в момента унищожават доказателства.

Сакс замълча. Изглеждаше разтревожена.

Трудно е, когато приятелката ти е също партньор и в работата. Линкълн Райм обаче не можа да се сдържи, дори — особено — пред Амелия Сакс. Ето защо прошепна:

— Това е твой случай, Сакс. Ти си вникнала в него, не аз. Накъде водят следите?

— Не знам.

Тя ожесточено зачопли кожичките на пръстите си. Стисна устни, поклати глава и се втренчи в таблицата. Бяха в задънена улица.

— Нямаме достатъчно улики.

— Уликите никога не са достатъчно. Но това не е оправдание. Това ни е работата, Сакс. Ние сме тези, които оглеждат няколко мръсни тухли и трябва да се досетят как е изглеждал целият замък.

Тя поклати глава:

— Не знам.

— Не мога да ти помогна, Сакс… Трябва сама да се досетиш. Помисли какво имаме. Мерилендска връзка… Някой те следи с мерцедес… Солена вода и водорасли… Пари, много пари. Продажни ченгета.

— Не знам — упорито повтори тя.

Тя го погледна. В строгите му очи се четеше едно послание: „Утре можеш да се махнеш и да захвърлиш кариерата си. Но днес си все още полицай, затова си върши работата.“

Тя заби още по-силно нокти в пръстите си.

— Има още нещо, нещо пропускаш — прошепна Райм и също погледна таблицата.

— Искате да кажете да погледнем извън клетката си — намеси се Рей Пуласки.

Райм се сопна:

— Щом си в клетката, може би има причина да си там. Не гледай навън; просто помисли внимателно какво има вътре при теб… Е, Сакс, какво виждаш тук?

Тя остана загледана в таблицата за известно време.

После се усмихна и прошепна:

— Мериленд.

* * *

Убийства на Бенджамин Крийли/ Франк Сарковски

Бенджамин Крийли:

> Бенджамин Крийли, 56-годишен, привидно самоубийство чрез обесване. Въже за пране. Бил е със счупен палец, което не му позволява да направи примката.

> Написана на компютър предсмъртна бележка, в която се говори за депресия. Мъртвецът не е проявявал склонност към самоубийство и не е имал душевни смущения.

> Около Деня на благодарността двама души са проникнали с взлом във вилата му и вероятно са изгорили улики. Бели мъже, но лицата им не са забелязани. Единият бил по-едър. Стояли вътре около час.

> Улики във вилата в Уестчестър:

— Счупена ключалка, професионално изпълнение.

— Следи от плат по инструментите около камината и бюрото на Крийли.

— Пръстта пред камината е с по-кисела реакция от пръстта около къщата и съдържа замърсители. От индустриална зона?

— Следи от изгорен кокаин в камината.

> Пепел в камината.

— Финансови документи, ведомост, числа от порядъка на милиони долари.

— Емблема на документите и счетоводни данни — изпратени за проверка.

— Дневник: планирал е смяна на маслото, час при фризьор и посещение в бара „Сейнт Джеймс“.

> Анализ на пепелта от лабораторията в „Куинс“:

— Емблема на софтуер за фирмено счетоводство.

Анализ от специалист счетоводител: обичайни премии за висши служители във фирма.

Документите са изгорени заради самите данни или за заблуждаване на следствието.

> Бар „Сейнт Джеймс“.

Крийли го посещавал на няколко пъти.

Не е използвал наркотици в заведението.

Не е сигурно с кого се е срещал, но най-вероятно с полицаи от близкия участък 118.

Барманка — Гърт, може би знае повече. Среща с нея.

При последното си посещение — малко преди смъртта си — Крийли се скарал с неизвестно лице.

Парите, дадени в касата на „Сейнт Джеймс“ от полицаите — серийните номера не се издирват, но има следи от кокаин и хероин. Откраднати от участъка?

Не липсват много наркотици, само около 200 гр. хероин и около 100 гр. кокаин.

> Няма разследвания на организирана или друга престъпна дейност, забавени от полицаите в участък 118.

> Две банди в Ийст Вилидж са възможни, но не много вероятни извършители.

> Разговор с Джордан Келър, партньор на Крийли, и обаждане на съпругата на покойния.

Крийли не е употребявал наркотици.

Нямал е открити връзки с престъпния свят.

Пиел е повече от обикновеното, отдал се на хазарт; пътувалия до Вегас и Атлантик Сити. Загубил много пари, но сумата не била сериозна за Крийли.

Не се знае защо е бил потиснат.

Очаква се списък на клиентите.

Келър не печели от смъртта на Крийли.

> Разговор с втората барманка в „Сейнт Джеймс“.

Втори клиент на бара е умрял наскоро, Франк Сарковски. Убийство/грабеж? Пуласки да намери материалите по разследването.

> Сакс/Пуласки — следени от мерцедес „А Ем Ге“.

Франк Сарковски:

> Жертвата е 57-годишен бизнесмен от Манхатън, няма полицейско досие, убит на 4 ноември тази година, наследници — жена и две деца.

> Собственик на фирма, занимаваща се с поддръжка на делови сгради и фабрики.

> Застрелян при привиден опит за грабеж. Оръжието е намерено на местопрестъплението — 38-калибров „Смит и Уесън“, няма отпечатъци, заличени серийни номера. Според водещия детектив по разследването може да е поръчково убийство.

> Няма заподозрени.

> Убит на празен парцел в Куинс близо до хранилищата за природен газ.

> Слухове — полицаи от участък 118 получават подкупи. Мерилендска връзка. Връзка с балтиморската мафия?

Няма данни за връзки с организираната престъпност.

— Не е намерена друга мерилендска връзка.

> Уликите и материалите по разследването са изчезнали. Търсят се.

Материалите по случая са изпратени в участък 158 на 28 ноември. Не са върнати. Не се знае кой ги е изискал.

— Няма данни къде в участък 158 са попаднали.

Местопрестъпление пет

Място:

> Офис сграда на 32-ра улица и Седмо авеню.

Жертви:

> Амелия Сакс/Рей Пуласки.

Извършител:

> Денис Бейкър, детектив.

Начин на действие:

> Стрелба с пистолет (неуспешен опит).

Улики:

> 32-калибров „Отоуга Мк II“.

> Гумени ръкавици.

> Събрани от дома, колата и кабинета на Бейкър:

Кокаин.

50000$ в брой.

Дрехи.

Касови бележки от клубове и барове, включително „Сейнт Джеймс“.

Влакна от джипа на Часовникаря.

Влакна от въжето, с което е бил обесен Крийли.

Пепел като намерената в камината на Крийли.

Вземат се проби от пръст от мястото на убийство на Сарковски.

Пясък и водорасли. От крайбрежието на Мериленд?

Други:

> Джералд Дънкан е измислил сценарий за разобличаване на Денис Бейкър и съучастниците му, които преди две години са убили негов приятел. Осем-десет полицаи от участък 118 са замесени, не се знае кои. Не се знае кой е партньорът на Бейкър. Дънкан вече не е заподозрян в убийство.

33.

20.36 ч.

Амелия Сакс влезе в изоставеното магазинче в Малката Италия, на юг от Гринич Вилидж в Манхатън. Прозорците бяха замацани с боя и вътре светеше самотна крушка. Вратата към тъмния склад отзад бе открехната и през нея се виждаха голяма купчина боклук, стари полици и прашни консерви доматено пюре.

Магазинчето приличаше на бивше място за явки на дребна бандитска групировка и всъщност това бе точно така допреди година, когато организацията беше разкрита. Мястото временно беше собственост на общината, която се опитваше да го пробута на някого, но засега нямаше купувачи. Според Селито бе подходящо и безопасно за среща.

Около паянтовата маса седяха заместник-кметът Робърт Уолас и млад детектив от вътрешния отдел на полицията. Детективът поздрави Сакс със силно ръкостискане, гледаше я така, сякаш я желаеше повече от всичко на света.

Тя кимна сдържано, за да му покаже, че единственото, от което се интересува, е да си свърши работата. След като премисли фактите, след като погледна вътре в клетката, както я посъветва Райм, Сакс бе достигнала до доста неприятни изводи.

— Казахте, че е възникнала деликатна ситуация — отбеляза Уолас. — Не искахте да говорите по телефона.

Тя накратко им разказа за Джералд Дънкан и Денис Бейкър. Уолас беше запознат със случая, но детективът от вътрешния отдел се изсмя изненадано:

— Този Дънкан е бил съвестният гражданин? Искал е да разобличи корумпирано ченге? Затова ли го е направил?

— Да.

— Знае ли други имена?

— Само Бейкър. В участък 118 има още десетина и мисля, че открих кой е главният играч.

— Кой, партньорът на Бейкър ли? — нетърпеливо попита Уолас.

— Да. — Сакс поклати глава. — През цялото време търсехме човек с връзки в Мериленд… Жестоко сгрешихме.

— Мериленд ли? — не разбра детективът.

Сакс се изсмя мрачно:

— Нали знаете играта „развален телефон“.

Уолас кимна:

— Когато всеки прошепва дума на седналия до него и накрая се получава нещо различно?

— Да. Източникът ми спомена Мериленд, но мисля, че става дума за Мерилин.

— Име на човек? — Уолас присви очи. — Чакайте, да нямате предвид…

— Инспектор Мерилин Флеърти.

— Не е възможно.

Детективът от вътрешния отдел поклати глава:

— Абсурд.

— Иска ми се да грешах. Но имаме доказателства. В колата на Бейкър намерихме пясък и следи от морска вода. Тя има къща в Кънектикът, близо до брега. Освен това някой ме следеше с мерцедес „А Ем Ге“. Първо си помислих, че са мафиоти от Джърси или Балтимор. Оказва се обаче, че Флеърти има такъв автомобил.

— Полицай с „А Ем Ге“? — не повярва на ушите си детективът.

— Да не забравяме, че Флеърти печели незаконно по двеста хиляди годишно — напомни му Сакс. — Освен това в джипа на Часовникаря намерихме черни и побелели косми приблизително с нейната дължина. И не забравяйте — тя упорито се противопоставяше на намесата на вътрешния отдел в разследването.

— Да, това беше странно — съгласи се Уолас.

— Защото иска да потули работата. Даде разследването на някого, за да отчете дейност. След това този човек трябваше да изчезне.

— По дяволите — възкликна детективът. — Инспектор.

— Арестувахте ли я? — поинтересува се Уолас.

Сакс поклати глава:

— Проблемът е, че не можем да открием парите. Нямаме основателна причина да поискаме ревизия на банковата ѝ сметка и да претърсим дома ѝ. Затова вие трябва да ни помогнете.

— Какво мога да направя?

— Помолих я да се срещнем тук. Ще ѝ разкажа какво е станало — леко променена версия. Искам да ѝ кажете, че кметът е назначил специална комисия за случая. Че е решил да направи всичко, за да разкрие съучастника на Бейкър. Кажете ѝ, че вътрешният отдел се е заел с разследването.

— Очаквате да се уплаши, да се опита да изтегли парите и така да я хванете?

— Така се надяваме. Партньорът ми ще сложи устройство за следене на колата ѝ, докато тя е тук тази вечер. След като си тръгне, ще я следим навсякъде… Има ли проблем да я излъжете?

— Да, има. — Уолас сведе очи към недодяланата масичка, надраскана с надписи и рисунки. — Но ще го направя.

Добре.

Детективът гледаше мрачно, очевидно всички мисли за възможното му романтично преживяване със Сакс се бяха изпарили. Поклати глава и даде оценка, с която тя нямаше как да не се съгласи:

— Гадна работа.

* * *

„Така, какво знаем?“

Рей Пуласки, свикнал да мисли в множествено число от задружното детство с брат си, си зададе този въпрос „Тоест какво аз научих от работата си в това разследване с Райм и Сакс?“

Беше решил постоянно да усъвършенства професионалните си умения и прекарваше много време да оценява кое е направил правилно и кое — не. Докато вървеше към безстопанствения магазин, където Сакс разговаряше с Уолас, той не виждаше нищо, което да не е направил както трябва. Е, разбира се, можеше да извърши по-добре огледа на джипа и да постави кобура си върху костюма за огледи — пък и да не използва мъртви хватки, докато не стане абсолютно наложително.

Но като цяло се беше справил доста добре.

При все това не беше доволен от себе си. Предполагаше, че това чувство идва от факта, че работи за детектив Сакс. Тази жена вдигаше летвата твърде високо. Беше неуморима. Винаги намираше какво още да провери, още някоя улика, още един час на местопрестъплението.

Направо да полудееш.

Ето ти пример как да станеш супер полицай.

Сега, след като тя напусне, той щеше да заеме мястото ѝ. Пуласки, разбира се, бе чул слуха и това изобщо не го радваше. Но щеше да направи, каквото се искаше от него. Само в шофирането едва ли някога щеше да я настигне. Все пак сега, докато бързо крачеше по улицата, той си мислеше главно за семейството си. Единственото, което искаше, бе да се прибере вкъщи. Да поговори с Джени как е минал денят ѝ — не, не за неговия — а после да си поиграе с децата. Обожаваше да вижда радостта в очите на синчето си. Да гледа как се изпълват с любопитство, когато видеше нещо непознато, когато се досетеше за нещо, когато се засмееше. С Джени сядаха на пода и Брад пълзеше между тях, напред-назад, стискаше с мъничките си пръстчета палеца на Пуласки.

Ами новородената им дъщеричка? Беше топчеста и набръчкана като стар грейпфрут и лежеше в люлката край тях, съвършена и щастлива.

Удоволствието да бъде със семейството си обаче трябваше да почака. Очертаваше се тежка нощ.

Той погледна номера на близката сграда. След две пресечки трябваше да стигне магазина, където имаше среща със Сакс. „Какво още научих?“ — помисли си.

„Първо, да вървиш далеч от тъмни входове и улички.“

Миналата година го бяха пребили почти до смърт само защото бе вървял твърде близо до стената, а престъпникът го дебнеше зад ъгъла. Изскочи изневиделица и го фрасна по главата с дървена палка.

Непредпазливо и глупаво.

Както бе казала детектив Сакс:

— Не си знаел. Е, сега вече знаеш.

Да, този урок го беше научил. Пуласки наближи следващата пресечка и заобиколи отдалеч входа на тъмната уличка — за всеки случай, ако някой крадец или наркоман се крие зад ъгъла, колкото и малко вероятно да беше.

Той се обърна и погледна в тесния проход между къщите. Нямаше никого. Е, поне направи всичко по правилата. Това е да си полицай, учиш се от грешките си и втори път не допускаш…

Някой го сграбчи отзад.

— Ох — извика той, докато го влачеха към отворената врата на спрян наблизо микробус.

Не го беше видял, защото гледаше в уличката. Опита се да извика за помощ, но нападателят му — младши инспектор Холстън Джефрис — запуши устата му с ръка.

Друга ръка издърпа пистолета на младежа и Пуласки изчезна в задницата на микробуса.

* * *

Вратата се отвори и Мерилин Флеърти влезе в магазина, затвори след себе си и заключи.

Огледа изпитателно мизерното помещение, кимна на двамата полицаи и Уолас. Изглеждаше по-напрегната от обичайното.

Заместник-кметът непринудено я представи на детектива от вътрешния отдел. Тя се ръкува с него и седна до надрасканата маса при Сакс.

— Защо е тази тайнственост?

— Попаднахме на гнездо на оси — отговори Сакс.

Докато разказваше, внимателно наблюдаваше лицето на инспекторката, която запази каменно изражение, не издаваше нищо. Сакс се почуди какво ли Кейтрин Данс би забелязала в напрегнатата ѝ стойка, стиснатите устни, стрелкащите се из помещението хладни очи. Флеърти седеше абсолютно неподвижно.

— Нямаме следи към партньора на Бейкър — обясни Сакс. — Никакви. Знам какво мислите за намесата на вътрешния отдел, но при цялото ми уважение, реших да ги уведомя.

— Какво…

— Съжалявам, госпожо инспектор.

Сакс се обърна към Уолас.

Заместник-кметът обаче не каза нищо. Само поклати глава и кимна на детектива от вътрешния отдел. Младежът извади пистолета си.

Сакс примигна изненадано:

— Какво… Какво правите?

Той насочи оръжието между нея и Флеърти.

— Какво е това? — възкликна инспекторката.

— Една голяма бъркотия — отвърна Уолас почти със съжаление. — Канска бъркотия. Сложете ръцете си върху масата.

* * *

Заместник-кметът ги наблюдаваше. Мнимият детектив от вътрешния отдел — всъщност просто един от съучастниците на Бейкър от участък 118, който му бе помогнал да убие Сарковски и Крийли — му подаде оръжието си и нахлузи кожени ръкавици. Извади служебния „Глок“ на Сакс от кобура ѝ. Претърси я за резервно оръжие. Не намери никакво. Провери в чантичката на инспекторката, но тя беше невъоръжена.

— Много правилно се изразихте, детектив — заговори Уолас на Сакс, която го гледаше смаяно. — Положението е сложно… Много сложно. — Извади мобилния си телефон и се обади на полицаите отвън, също участници във веригата за изнудване. — Чисто ли е всичко?

— Да.

Уолас затвори.

— Вие сте били? — възкликна Сакс. — Вие? Ама…

С недоумение погледна Флеърти.

— Какво означава това? — попита инспекторката.

Заместник-кметът кимна към Сакс:

— Голяма грешка. Тя няма нищо общо с тази работа. Отвсякъде чувахте да се говори за „партньор“ на Бейкър. Предположили сте, че е друг полицай. С Денис бяхме бизнес партньори на Южното крайбрежие. Отраснали сме заедно. Заедно отворихме фирма за рециклиране на боклук. Фалирахме и той отиде в полицейската академия, стана ченге. Аз започнах политическа кариера. През цялото време поддържахме връзка. Станах отговорник за полицията в кметството и наблюдавах кои машинации минават и кои — не. Заедно с Денис измислихме работеща схема.

— Робърт! — възкликна Флеърти. — Не, не…

— Ох, Мерилин… — тъжно поклати глава Уолас.

— Значи така — прошепна Амелия Сако и обезсърчено отпусна рамене. — Какво сте замислили за нас? — Изсмя се мрачно. — Инспекторката ме застрелва и после се самоубива… Подхвърляте пари в къщата ѝ и…

— Денис Бейкър ще умре в затвора. Може при побой от съкилийниците, може да падне по стълбите, всичко се случва. Няма да има свидетели и това ще сложи край на разследването.

— Мислите, че ще мине? Някой от Сто и осемнайсети ще пропее. Рано или късно ще ви заловят.

— Съжалявам, детектив, но сме длъжни да изгасим пожара, преди да се е разраснал, не мислите ли? А в момента вие сте доста опасен пламък.

— Слушайте, Робърт — с прегракнал глас заговори Флеърти. — Загазили сте, но още имате шанс. Убийството на полицай е най-тежкото престъпление в Ню Йорк. Ще бъдете осъден на смъртоносна инжекция.

Уолас си сложи ръкавици и кимна на младия си съучастник:

— Пак огледай улицата и кажи на Сами да приготви колата.

Заместник-кметът взе пистолета на Сакс.

Младият полицай кимна и отиде при вратата.

Уолас се втренчи с хладен поглед към Сакс и стисна пистолета.

Сакс само се намръщи и спокойно изрече:

— Сега.

Уолас примигна изненадано:

— Какво?

За негов ужас от тъмния склад на магазинчето някой извика:

— Никой да не мърда или ще стрелям!

Какво беше това?

Сащисан, Уолас се обърна към задната врата и видя полицай от специалния отряд, въоръжен с автомат, дулото се местеше тук към политика, ту към съучастника му при главната врата.

Сакс бръкна под масата и извади друг „Глок“. Явно го беше скрила преди това. Завъртя се към вратата и се прицели в младия полицай.

— Хвърлѝ оръжието. По очи на пода!

„Божичко… Било е клопка“ — ужасѝ се Уолас.

— Изпълнявай! — изкрещя полицаят с автомата.

Младежът при вратата се подчини.

Уолас стискаше глока на Сакс. Погледна го.

Без да отмества очите и пистолета си от другия полицай, Сакс каза:

— И без това е празен. Не рискувайте напразно.

Отчаяно той хвърли пистолета на масата и вдигна ръце.

Инспектор Флеърти гледаше смаяно.

Сакс наведе главата си към ревера и нареди:

— Влизайте.

Входната врата се отвори с трясък и в магазинчето нахлуха десетина спецполицаи и неколцина униформени. След тях влязоха младши инспектор Джефрис, капитан Рон Скот, началникът на вътрешния отдел, и млад русокос униформен полицай.

Спецченгетата повалиха Уолас на пода. Кръстът и ставите го заболяха. Сложиха белезници и на съучастника му. Заместник-кметът погледна навън и видя други двама полицаи от участък 118, които също бяха проснати на земята и с белезници.

— Трудно се добрах до истината — измърмори Амелия Сакс, като зареждаше пистолета си и го прибираше в кобура, — но сега всичко е ясно.

* * *

Проблемът беше не да докажат вината на Робърт Уолас — със сигурност знаеха, че е сред съучастниците на Бейкър — а дали Мерилин Флеърти е замесена.

Бяха разиграли този сценарий, за да разберат.

Лон Селито, Рон Скот и Холстън Джефрис чакаха в микробуса на няколко пресечки от магазинчето. В складовото помещение бяха скрили снайперист от специалния отряд, за да са сигурни, че Уолас няма да стреля, преди Сакс да запише разговора. Един екип, командван от Пуласки, трябваше да нахлуе през главния вход, а друг — през задния. В последния момент обаче забелязаха, че Уолас е довел и други полицаи от участък 118, които, съучастници или не, не биваше да попречат на акцията. Затова леко промениха плана.

Пуласки за малко не се сблъска с мнимите служители от вътрешния отдел и не провали всичко.

— Инспектор Джефрис ме дръпна в командния микробус точно навреме, за да не ме видят — обясни новобранецът.

Джефрис се сопна:

— Вървеше като на разходка. Ако искаш да оцелееш на улицата, хлапе, дръж очите си отворени, по дяволите.

Гневът на инспектора изглеждаше безобиден в сравнение с вчерашното му избухване пред Сакс. Поне не плюеше слюнка.

— Слушам. Следващия път ще внимавам, сър.

— Боже Господи, в тая Академия вече приемат куцо и сакато.

Сакс се опита да прикрие усмивката си. Обърна се към Флеърти:

— Моите извинения, инспекторе. Искахме да се уверим, че не сте замесена.

Обясни за уликите, които бяха възбудили подозренията, че Флеърти може да е съучастничка на Бейкър.

— Мерцедесът ли? — отговори инспекторката. — Да, мой е. И наистина бях изпратила хора от оперативния отдел да ви следят. С Пуласки сте още млади и неопитни, опасявах се, че сте се захванали с нещо твърде голямо за вас. Дадох им личния си автомобил, защото ако беше цивилна полицейска кола, веднага щяхте да забележите.

Скъпата кола бе заблудила Сакс и я накара да мисли в грешна насока. Щом мафията не беше замесена, тя започна да подозира, че Пуласки греши за партньора на Крийли и Джордан Келър може би все пак е замесен в убийствата. Може би срещу Крийли е имало разследване за финансови машинации. Келър изглеждаше единственият участник в играта, който може да си позволи такъв мерцедес.

Бързо обаче си даде сметка, че в престъпленията са замесени само полицаи и листата, изгорени в камината му, не са скандални счетоводни документи, а просто финансовите му ведомости, където може би е имало и свидетелства за изнудването.

Инспекторката кимна към Уолас:

— Как го разкрихте?

— Разкажи ѝ, Рей.

Пуласки се загледа в заместник-кмета и обясни:

— Детектив Сакс предположи… — Замълча за миг и продължи с не толкова официален тон. — Детектив Сакс намери улики в колата и къщата на Бейкър, които подсказваха, че партньорът на Бейкър може би живее на брега на океана.

— Не заподозрях инспектор Джефрис — добави Сакс, — защото ако искаше да унищожи материалите от разследването, не би ги изискал в собствения си участък. Някой обаче ги беше изпратил там и отклонил по пътя. Върнах се в участъка и попитах инспектора дали наскоро някой е влизал в хранилището им във връзка със същия случай. Отговори ми, че някой се е интересувал от разследването. Вие. — Погледна Уолас. — Зададох си логичния въпрос, имате ли връзка с Мериленд? Разбира се, че имате. Макар и не толкова очевидна.

„Погледни в клетката…“

— О, Боже — промълви той. — Бейкър ми спомена, че сте говорили за Мериленд, но не вярвах, че ще се доберете до това.

Рон Скот, началникът на вътрешния отдел, се обърна към Флеърти:

— Уолас има яхта на южния бряг на Лонг Айлънд. Регистрирана в Ню Йорк, но изработена в Мериленд. Казва се „Мериленд Монро“. Доста духовито име.

— Пясъкът, водораслите и следите от солена вода в колата и къщата на Бейкър съвпадат с пробите от пристанището, където е закотвена яхтата. Взехме съдебна заповед за претърсване на плавателния съд. Намерихме доста улики. Телефонни номера, документи, частици. Над три милиона в брой — о, и много наркотици. Големи количества спиртни напитки, вероятно контрабандни. Но те са най-малкият ви проблем.

Рон Скот кимна на двама полицаи:

— Водете го в централния арест.

Докато го отвеждаха, Уолас закрещя:

— Нищо няма да ви кажа. Ако си мислите, че ще научите от мен имена, много се лъжете.

Флеърти се изкиска, Сакс за първи път я чуваше да се смее:

— Луд ли си Робърт? Както гледам, уликите са достатъчни да те тикнат в затвора завинаги. Няма нужда да казваш нищо. Всъщност предпочитам да не си отваряш повече плювалника.

Трета част

Времето е добър учител, но за жалост убива всичките си ученици.

Луи-Ектор Берлиоз

34.

Четвъртък, 8,32 ч.

Сами в лабораторията, Райм и Сакс гледаха натрупаните на масата улики от разследването на корумпираните полицаи в „Сейнт Джеймс“ и Часовникаря.

Сакс изглеждаше съсредоточена, но Райм знаеше, че мисли за друго. До късно през нощта бяха обсъждали случилото се. Престъпната дейност на полицаите от участък 118 бе достатъчен удар за нея, но фактът, че нейни колеги са били наети да я убият, още повече я беше потресъл. Сакс твърдеше, че още не е решила със сигурност дали да напусне, но от пръв поглед Райм виждаше, че ще го направи. Освен това знаеше, че е водила преговори с „Арджайл секюрити“.

Нямаше съмнение.

Той се опита да не мисли за това и отново погледна уликите.

Джералд Дънкан — когато Том бе нарекъл „Диетичния извършител“ — чакаше да му бъдат предявени обвинения по всички нарушенията на закона, които бе извършил — все дребни. ДНК-анализът доказа, че кръвта по ножа за картон, якето, хвърлено в реката, и локвите на кея е негова, а парченцето от нокът се оказа отчупено от неговия пръст.

Разследването на полицаите от участък 118 вървеше бавно.

Имаха достатъчно доказателства срещу Бейкър и Уолас, а също срещу мнимия служител на вътрешния отдел, който помагаше на заместник-кмета в Малката Италия. Пръст от мястото на убийството на Сарковски и събраната от дома на Крийли в Уестчестър бе намерена в домовете на Бейкър и другия полицай. Разбира се, имаха влакна от въже, свързващи Бейкър с убийството на Крийли, но подобни бяха намерени и на яхтата на Уолас. Мнимият полицай от вътрешния отдел притежаваше кожени ръкавици, частички от които бяха открити по инструментите до камината на Крийли.

Тримата обаче не оказваха съдействие. Не приемаха предложенията за споразумение и нямаше доказателства за вината на никой друг, включително на двамата полицаи, които бяха стояли на пост пред изоставеното магазинче и сега твърдяха, че са невинни.

Райм беше убеден, че рано или късно ще разобличи всички корумпирани полицаи от участък 118, но не искаше рано или късно — искаше сега. Останалите полицаи от „Сейнт Джеймс“ може би замисляха да убият други свидетели. Освен това имаше вероятност някой от тях да заплашва семействата на Бейкър и Уолас, за да ги принуди да мълчат.

Райм имаше работа и по други случаи. Само преди минути му се бяха обадили за друго престъпление — агентът от ФБР Фред Делрей (временно освободил се от досадното разследване на финансови злоупотреби) обясни, че в Националния институт за стандарти и технологии в Бруклин бил извършен палеж. Щетите бяха минимални, но извършителят бе проникнал през изключително сложна система за охрана, а при постоянния страх от тероризъм всяко незаконно проникване в държавни институции приковаваше вниманието на властите, федералните искаха Райм да анализира уликите. Той бе готов да им помогне, но беше с вързани ръце заради разследването на участък 118.

Райм погледна малкото правоъгълно листче оставено до едно отворено куфарче в лабораторията — молбата на Сакс за постъпване в „Арджайл секюрити“. На ярката светлина от пълната луна в нощното небе хартията бе ослепително бяла. Трудно му беше да я види ясно, или каквото и да било друго.

Сега не искаше да мисли за това.

Със Сакс час по-скоро трябваше да приключат случая.

Един куриер донесе материалите по убийството на приятеля на Дънкан, замислено и извършено от Бейкър. Разследването все още беше отворено — за убийство няма давност — но за тази година нямаше нищо ново. В този стар случай Райм се надяваше да намери следи, водещи към други виновници от участък 118.

Той отвори на компютъра архива на „Ню Йорк Таймс“ и прочете краткото съобщение за убития, Андрю Кълбърт. Споменаваше се само, че бизнесменът от Дълът бил убит при опит за грабеж в централен Манхатън. Нямало заподозрени. Журналистите не се бяха помъчили да разследват повече.

Райм накара Том да монтира доклада от разследването на автоматичната му рамка за четене, и го прегледа. Както при повечето неясни случаи, бележките бяха направени с няколко различни почерка, понеже отговорността е била предавана — обикновено при намаляващо желание за работа — от един на друг детектив. Според доклада от огледа следите били малко, нямало отпечатъци от пръсти или обувки, не били намерени гилзи (смъртта бе причинена от два куршума в главата, обикновени 38-калиброви, което означаваше, че оръжието е било револвер).

— При теб ли е списъкът с уликите? — обърна се той към Сакс.

— Чакай да видя. Да, ето. — Тя вдигна листа. — Ще ти го прочета.

Райм затвори очи, за да си представи по-добре предметите.

— Портфейл — зачете Сакс, — ключ от хотелска стая от „Сейнт Реджис“, ключе от барче за алкохол, химикалка, две слухови апаратчета, клетъчен телефон, миникомпютърче, бележник, пакет дъвки, малък тефтер с думите „тоалетна“ и въпросителен знак върху най-горния лист. На втория лист пишело „шардоне“. Това е. Водещ разследването — детектив Джон Репети.

Райм се беше разсеял, изведнъж се сепна:

— Какво?

— Рапети — той е водил разследването. Искаш ли да му се обадя?

— Не, искам да направиш нещо друго.

* * *

„Като обсебен от зъл дух…“

Кейтрин Данс слушаше стар запис на блусаря Лемън Джеферсън на миникомпютърчето си — „Виж, гробът ми ме чака чист“ — и гледаше куфара си, който упорито отказваше да побере всичките ѝ вещи.

„Какво толкова съм купила? — мислеше си тя. — Само два чифта обувки, няколко коледни подаръка… е, добре, де, три чифта обувки, но едните са с високи токчета. Те не се броят. Пуловер. Да, сигурно пуловерът пречи.“

Тя го извади. Пак опита. Куфарът аха да се затвори, но не му достигнаха няколко сантиметра.

„Като обсебен…“

Тя се отказа да изглежда елегантно. Намери найлонова чанта от обслужването на стаите и напъха в нея дънките си, костюмчето, ролките за къдрене и проклетия обемист пуловер. Отново се опита да затвори куфара.

Щрак.

Нямаше нужда от магия.

Телефонът в хотелската стая иззвъня и от рецепцията ѝ съобщиха, че имала гостенка.

Точно навреме.

— Да се качи.

След няколко минути в стаята влезе мнимата четвърта жертва на Часовникаря, сержант Луси Рихтер. Настани се на малкия диван.

— Нещо за пиене?

— Не, благодаря. Няма да се задържам.

Данс кимна към малкия хладилник:

— Тия минибарчета са дело на дявола. Шоколадчета и чипс. Те са ми слабост. Е, всичко, което става за ядене, ми е слабост. И на всичкото отгоре е скъпо.

Луси, която явно не се интересуваше от калориите в храната, се засмя.

— Чух, че са го заловили — добави след малко. — Полицаят, който пази апартамента ми, ми каза. Но не спомена подробности.

Агентката ѝ разказа, че Джералд Дънкан всъщност не е никакъв убиец, а просто е искал да разобличи корумпирани полицаи.

Луси изненадано поклати глава. Огледа малката стая. Направи няколко безсмислени забележки за картините на стената и гледката от прозореца. Основното, което се виждаше, бяха мръсни стени, сняг и отдушници.

— Дойдох само да благодаря.

„Нима? — помисли си Данс. — Не мисля така.“

— Няма за какво да ми благодариш. Просто си вършехме работата.

Забеляза, че Луси седи с ръце отстрани на тялото, спокойно, облегната назад, с отпуснати рамене, не присвити. Явно бе решила да ѝ сподели нещо.

Данс изчака събеседничката ѝ да заговори.

— Психолог ли си?

— Не. Само полицай.

При разпитите, които водеше, не беше необичайно свидетелите и заподозрените да разказват за свои недостатъци, омразни роднини, братя и сестри, от които ревнуват, изневеряващи съпрузи, неща, които ги ядосват или радват, за плановете и очакванията си… Не, тя не беше психолог. Но бе полицай, майка и специалист по кинесика — трите изискваха еднакво умение да изслушва.

— Е, предразполагаш хората да говорят. Особено след нахлуването на онзи побъркан в дома ми. Може би ще ми дадеш съвет за едно нещо. Била ли си в армията?

— Не, съпругът ми беше.

Луси кимна.

— Продължавай — насърчи я Данс.

— Не знам какво да правя. Днес ще получа отличието, за което ти казах. Има обаче един проблем.

Луси разказа повече за задълженията си в Ирак, за камионите и цистерните с гориво.

Данс отвори барчето и извади две бутилки „Будвайзер“ за по шест долара. Вдигна въпросително вежди.

— Да, благодаря.

Тя ги отвори и подаде едната на гостенката си. Когато ръцете са ти заети с нещо, умът ти се освобождава да слушаш, а гласът ти — да говориш.

— Така, във взвода имаше един ефрейтор, Пит. Запасняк от Южна Дакота. Странен тип. Наистина странен. В родината бил треньор по футбол и работел в строителството. Много ми помагаше. Преди около месец двамата трябваше да прегледаме няколко повредени камиона. Някои щяхме да изпратим във форт Хууд за поправка, други да поправим сами, имаше и неспасяеми. Бях в кабинета, а той — в стола. Трябваше да го взема в един часа и да отидем в работилницата. Отидох с бронетранспортьор. Почти бях стигнала до стола. Пит ме чакаше. В този момент избухна СВУ. Това е бомба.

Данс, разбира се, знаеше какво е.

— Бях на десетина метра от него, когато се взриви. Пит ми махаше, изведнъж блесна светлина и всичко се промени. Сякаш само за едно мигване се озоваваш на съвсем друго място. — Луси погледна през прозореца. — Фасадата на стола се срина, имаше палми… те просто изчезнаха. Няколко войници и цивилни… Преди миг бяха там, а вече ги нямаше.

Говореше невероятно спокойно. Данс познаваше този тон; често го чуваше от свидетели, които са загубили близки хора при престъпление. Това бяха най-трудните ѝ разпити.

— Тялото на Пит бе обезобразено. Не мога да ти го опиша. — Луси се задави. — Целият бе в кръв, обгорял, натрошен… Много пъти съм виждала такива неща. Но това беше ужасно.

Тя отпи глътка бира и прегърна бутилката като бебе или кукла.

Данс не направи опит да я утеши. Нямаше смисъл. Кимна ѝ да продължава. Луси си пое дълбоко въздух. Преплете пръстите на ръцете си. Този обичаен жест в практиката на Данс означаваше желание да се пребориш с напрежението, произтичащо от чувство за вина, мъка или срам.

— Проблемът е там, че… бях закъсняла. Забавих се в кабинета. Погледнах часовника. Беше дванайсет и петдесет и пет, но ми беше останала половин чаша кока-кола. Мислех да я хвърля — за да стигна до стола ми трябваха точно пет минути — но исках да си я допия. Да седна и да си я довърша. Затова закъснях за срещата. Ако бях отишла навреме, той нямаше да загине. Щях да го взема и да сме се отдалечили на двеста-триста метра, когато бомбата избухна.

— Ти пострада ли?

— Малко. — Луси вдигна ръкава си и показа голям груб белег. — Нищо сериозно. — Втренчи се в белега и отпи глътка бира; вдигна очи. — Дори с една минута по-малко да се бях забавила, той щеше да е в бронетранспортьора и може би нямаше да загине. Шейсет секунди… Това можеше да спаси живота му. И всичко заради една кока-кола. Исках да си допия проклетата кока-кола. — Тя се изсмя мрачно. — И после кой се опитва да ме убие? Някой, който си е избрал прякора Часовникаря, оставя голям часовник в банята ми. В продължение на месеци единственото, за което си мисля, е как съдбата, как една обикновена минута по един или друг начин слага границата между живот и смърт. А сега този побъркан ми го хвърля в лицето като ръкавица.

Тази жена бе войник, смъртта на другаря ѝ наистина бе трагична, но явно я тревожеше и още нещо.

— Какво още? Има още нещо, нали?

Луси се изсмя тихо:

— Това е проблемът. Трябваше да се върна следващия месец. Но се почувствах толкова виновна за Пит, че казах на командира си да ме запише за тази смяна.

Данс кимна.

— Затова ме награждават. Не защото съм пострадала. Ние всеки ден получаваме рани. Армията трудно набира нови войници. Използват такива като мен, които доброволно се връщат там, като пример за другите. На нас, видиш ли, толкова ни е харесало там, че нямаме търпение пак да отидем. Нещо в този дух.

— Да не би да размисли?

Луси кимна:

— Ще се побъркам. Не мога да спя. Не мога да се любя със съпруга си, не мога да правя нищо… Самотна съм, страх ме е. Но зная също, че там правим нещо много важно, правим добро за много хора. Не мога да реша. Просто не мога.

— Какво ще стане, ако им кажеш, че си променила решението си?

— Не знам. Вероятно ще се ядосат. Но едва ли ще се стигне до военен съд. Това е повече мой проблем. Ще разочаровам много хора. Ще се откажа от нещо, което съм решила. Никога досега не съм го правила. Ще се отметна от думата си.

Данс се замисли за малко, отпи глътка бира.

— Не мога да ти кажа какво да правиш. Едно обаче искам да знаеш. Моята работа е да търся истината. Повечето хора, с които работя, са престъпници. Знаят истината, но лъжат, за да спасят кожата си. Много от хората, които срещам обаче, лъжат сами себе си. Обикновено дори не подозират. Но независимо дали лъжеш полицията, приятелите или себе си, признаците са едни. Изпадаш в стрес, поддаваш се на гняв, потисната си. Лъжата загрозява човека. Истината — обратното… Разбира се, понякога ни се струва, че истината е най-лошото нещо. Не мога да изброя колко пъти, след като принудя заподозрения да си признае, той ме поглежда и в очите му личи истинско облекчение. Това е най-странното. Понякога дори ми благодари.

— Искаш да кажеш, че аз знам истината?

— О, да. Знаеш я. Тя е в теб. Добре скрита. Може да не я харесаш, когато я откриеш, но е там.

— Как да я намеря? Как да подложа на разпит сама себе си?

Данс се засмя:

— Този израз ми хареса. Потърсѝ нещата, които търся аз: гняв, депресия, оправдания, шикалкавене. Запитай се кога се чувстваш така и защо. И не се оставяй да се заблудиш. Скоро ще намериш онова, което търсиш.

Луси се наведе и я прегърна — нещо, което малко разпитвани правеха. Засмя се:

— Хрумна ми нещо. Хайде двете да напишем учебник: „Ръководство по саморазпитване за момичета“. Ще стане бестселър.

— Дадено.

Чукнаха се с бирите.

След пет минути, когато вече преполовяваха чипса, телефонът на Данс иззвъня. Тя погледна името на екранчето. Поклати глава и се засмя.

* * *

Звънецът иззвъня. След малко Том въведе Кейтрин Данс в лабораторията. Косата ѝ беше разпусната, не сплетена като преди, и слушалките ѝ висяха на врата. Тя съблече лекото си палто, подаде го на Том и поздрави Сакс и Мел Купър, който също току-що бе дошъл.

Райм ѝ се беше обадил с молба отново да им помогне.

Тя с удоволствие се съгласи.

— Има ново развитие на случая. Имаме нужда от помощта ти.

— Какво мога да направя?

Той ѝ обясни за убийството на приятеля на Дънкан, Андрю Кълбърт, заради когото Часовникаря решил да разобличи Бейкър и Уолас.

— Има нещо странно. С Амелия прегледахме материалите за убийството на Кълбърт. Сред вещите му имало бележник с две записани неща. Едното е „шардоне“, което означава, че може би е смятал да си купи вино. Другото обаче е „тоалетна“ с въпросителен знак… Защо е написал такова нещо? Размишлявах над това и ми хрумна, че това са неща, които човек би носил написани, ако не знае английски или има проблеми с говора или слуха. За да може да си поръча вино в ресторанта и да попита къде е тоалетната.

— Значи — предположи Данс — човекът може би е бил убит, защото не е дал достатъчно бързо портфейла си или не е разбирал какво иска да му каже грабителят… — Тя кимна. — Дънкан мисли, че Бейкър е убил приятеля му, но може би просто е било съвпадение.

— Има и още нещо — намеси се Сакс.

— Разговарях с вдовицата на Кълбърт в Дълът — продължи Райм. — Каза, че бил глухоням по рождение.

Сакс добави:

— Дънкан обаче твърдеше, че Кълбърт е спасил живота му в армията. Ако е бил глухоням, няма как да е служил.

— Мисля, че Дънкан просто е прочел за жертвата на грабеж и се е представил за неин приятел — за да повярваме в мотива му да разобличи Бейкър. — Криминалистът сви рамене.

— Може би не е проблем. Все пак благодарение на него заловихме корумпиран полицай. Остават обаче няколко въпроса. Хрумна ми, че можеш да погледнеш записа с показанията му и да кажеш какво смяташ.

— Разбира се.

Райм кимна на Купър, който въведе някаква команда на компютъра.

След малко на един монитор се появи образът на Джералд Дънкан. Седеше спокойно в стая за разпити и Селито описваше подробностите: кой е арестантът, датата и по кое разследване е разпитът. Даването на показания започна след това. Дънкан разказа приблизително същото, както пред Райм на тротоара при последното „местопрестъпление“.

Данс гледаше, слушаше внимателно и кимаше замислено.

Когато показанията свършиха, Купър натисна пауза и лицето на Дънкан застина на екрана.

Данс погледна Райм:

— Това ли е всичко?

— Да. — Той забеляза, че лицето ѝ е напрегнато. — Какво мислиш?

— Ами… — Тя се подвоуми. — Май не е само разказът за убийството на приятеля му… Имам чувството, че всичко, което казва, е лъжа.

* * *

Настъпи тишина.

Пълна тишина.

Накрая Райм се вгледа в лицето на Дънкан на монитора и каза:

— Обясни.

— Получих представа за основните му реакции, когато описваше плана за арестуването на Бейкър. Знаем, че в общи линии това е истина. Затова, когато нивото на стреса се променя, смятам, че лъже. Видях значителни отклонения от основната линия на поведение, когато разказваше за убийството на приятеля си. Освен това съм почти сигурна, че не се казва Дънкан. И че не живее в Колорадо.

Пак погледна екрана и кимна:

— Хайде пак да го изгледаме. Спри в средата. В момента, когато докосва бузата си.

Купър върна записа.

— Тук. Пуснѝ.

— Не съм наранил никого — говореше арестантът. — Не бих могъл да го направя. Може би малко наруших закона…

Тя поклати глава и се намръщи.

— Какво има? — попита Сакс.

— Очите му… — прошепна Данс. — О, това е проблем.

— Защо?

— Мисля, че това е опасен човек, много опасен. Прекарала съм месеци в изучаване на записи от разпитите на серийния убиец Тед Бънди. Той е бил истински социопат, което означава, че може да лъже, на практика без да се издава с нищо. При Бънди обаче се забелязва лека промяна на погледа всеки път, когато твърди, че не е убил никого. Реагира така, защото убийствата са най-важното нещо в живота му. Не се смущава, че могат да го разкрият, а от това, че трябва да отрече нещо, с което се гордее, което му доставя удоволствие. — Тя кимна към екрана. — Точно както Дънкан направи преди малко.

— Сигурна ли си? — попита Сакс.

— Не сто процента, но трябва да го разпитате още.

Райм трескаво премисляше случилото се през последните няколко дни.

— Каквото и да е намислил, най-добре да го задържим при строг режим, докато изясним какво става.

Понеже бе извършил само леки престъпления, несвързани с насилие, Дънкан лежеше в общия арест на „Сентър Стрийт“. Оттам бе трудно да се измъкне, но не и невъзможно. Райм нареди да го свържат с директора на централния арест.

Представи се и поиска Дънкан да бъде преместен в килия с по-строг режим.

Отначало директорът на ареста не каза нищо. Райм си помисли, че защото не обича да му нареждат цивилни.

„Тази проклета политика…“

Намръщи се и погледна Сакс. Тя имаше право да нареди преместването на затворника. В този момент стана ясна истинската причина за мълчанието на директора. Той измънка:

— Ами, детектив Райм… Той никога не е постъпвал тук. Не сме го приемали.

— Какво?

— Споразумял се е с прокурора. Той освободи Дънкан снощи. Мислех, че знаете.

35.

10.03 ч.

В метрото Чарлз Веспасиан Хейл, човекът, който се представяше за Джералд Дънкан Часовникаря, погледна часовника си (джобния си часовник „Бреге“, към който се бе привързал, макар че вече не беше подходящ за ролята, която смяташе да изиграе).

Всичко вървеше по план. Взел беше метрото от Бруклин, където бе главното му скривалище. Беше възбуден и нетърпелив, но при все това се чувстваше в хармония със себе си.

Разбира се, много малко от онова, което бе казал на Винсънт Рейнолдс за миналото си, беше вярно. Не би могъл да му разкаже повече. Планираше дълга кариера в професията си и знаеше, че малодушният изнасилвал, ще изпее всичко на ченгетата още при първа възможност.

Хейл бе роден в Чикаго, в семейството на учител по латински (оттам идваше и второто му име, на един благороден римски император) и началничката на отдела за дребни предмети в местния супермаркет „Сиърс“. Родителите му никога не говореха много, никога не правеха нищо особено. Всяка вечер след хранене баща му се уединяваше с книгите си, а майка му — с шевната си машина. За общо семейно занимание можеше да се смята гледането на евтини комедии и предсказуеми детективски сериали по телевизията, която им даваше уникална възможност за комуникация — чрез коментарите за предаванията те изразяваха желания и протести, които никога не са имали куража да изрекат директно. Не че предприемаха някакви действия по отношение на тези завоалирани послания.

Тихо…

Момчето израсна като самотник. Бе заченато по погрешка и родителите му се отнасяха към него сдържано, апатично и неуверено, сякаш беше рядък вид растение, което не бяха сигурни кога точно трябва поливат и торят. Досадата и самотата измъчваха Чарлз като отворена рана и той отчаяно си търсеше с какво да се занимава от страх, че мъчителното безвремие в дома му ще го задуши.

По цял ден скиташе навън — обикаляше околността, катереше се по дървета. По някаква причина навън самотата беше по-поносима. Винаги имаше с какво да се разсееш, винаги можеше да намериш нещо ново зад следващия хълм или под някой клон. В училище се записа в кръжока по биология, участваше в скаутски експедиции и винаги първи се наемаше да мине по въжения мост, да скочи в някой вир или да се спусне по въже на курсовете по оцеляване.

Ако го затвореха вътре, Чарлз отделяше много време да подрежда. До безкрай можеше да запълва мъчителните часове, подреждайки канцеларски материали, книги и играчки. Когато го правеше, не се чувстваше самотен и скуката не го измъчваше. Не се боеше от тишината.

Когато нещо не беше подредено и точно, той се изнервяше, дори несъвършенството да е в недобре сглобените релси на детското влакче или изкривена капла на велосипеда му. Ако нещо не вървеше гладко, той настръхваше, както повечето хора потръпват от скърцането на стиропор.

Бракът на родителите му например. След развода той не проговори на никого от тях. Животът трябваше да е подреден и идеален. Когато не беше, той се чувстваше в правото си да отстрани елементите, които не са си на мястото. Не ходеше на църква (бе установил, че е много малко вероятно да сложиш ред в живота си и да изпълниш целите си чрез комуникация с по-висши същества), но ако би помолил за нещо Бог, то би било родителите му да умрат.

Хейл служи две години в армията, където се справяше отлично в условията на военна дисциплина (единственият недостатък за по-нататъшната му кариера щяха да са пръстовите отпечатъци, документирани в досието му). Постъпи в училище за офицерски кандидати и привлече вниманието на преподавателите си, които го съветваха да учи военна история, тактика и стратегическо планиране.

След като се уволни, замина за една година в Европа, където обикаля планините. Завърна се в Америка и се захвана с бизнес, като задочно следваше право. За известно време работи като адвокат и беше много добър в уреждането на делови споразумения. Печелеше добре, но самотата го измъчваше. Избягваше сериозните връзки, защото за тях се искаше импровизация и бяха изпълнени с нелогично поведение. Страстта му към планиране и ред все повече изместваше нуждата му от любов. И като всеки, който се старае да замени реалните взаимоотношения с някаква фикс идея, Хейл намери по-добър начин да задоволява страстите си.

Откри идеалното решение преди шест години, когато за първи път уби човек.

Тогава Хейл живееше в Сан Диего. Негов делови партньор пострада тежко при катастрофа по вина на пиян младеж. Двата крака на бизнесмена бяха счупени, като единият трябваше да се ампутира. Пияницата не се разкайваше за случилото се, а упорито твърдеше, че е невинен и хвърляше цялата вина върху жертвата. Негодникът бе осъден, но като за първо нарушение получи лека присъда. След това започна да тормози приятеля на Хейл.

Чарлз реши, че това не може да продължава. Измисли сложен план за сплашване на негодника. Когато премисляше всичко обаче, установи, че по някаква причина планът го изнервя. Не можеше определи защо. Накрая осъзна причината. Ако изпълни каквото е замислил, хлапакът щеше да се уплаши, но да остане жив. Ако умре, нямаше да има кой да свидетелства срещу Хейл. Но дали бе в състояние да убие човек? Трябваше да го обмисли.

Да или не?

През една дъждовна октомврийска вечер той реши.

Убийството мина идеално и полицията нито за миг не заподозря, че причината за смъртта на младежа може да е била друго освен нещастен случай с електрическата инсталация.

Хейл очакваше да изпита чувство за вина. Но не стана. Напротив, изпита въодушевление. Толкова идеално бе изпълнил плана, че фактът, че е убил човек, нямаше никакво значение.

Като всеки наркоман, той жадуваше за още.

След време Хейл участва в смесена фирма в Мексико Сити, занимаваща се със строеж на луксозни жилища. Един корумпиран държавен чиновник обаче успя да издигне толкова препятствия, че сделката бе на път да пропадне. Мексиканският съдружник на Хейл отбеляза, че не го правел за първи път.

— Жалко, че няма как да се отстрани — хитро коментира Чарлз.

— О, никога няма да може да се „отстрани“ — с многозначителна усмивка отвърна познатият му. — Той е неуязвим.

Това възбуди интереса на Хейл.

— Разкажи по-подробно.

Оказа се, че корумпираният чиновник бил вманиачен на тема сигурност. Имал огромен брониран джип „Кадилак“, изработен по поръчка за него, и винаги го придружавали неколцина въоръжени бодигардове. Охранителната му фирма постоянно измисляла различни маршрути, за да стигне до къщите, офисите или деловите си срещи. Постоянно местел семейството си от къща в къща и много често дори не отсядал в свои имоти, а у приятели или под наем. Често пътувал с малкия си син — носели се слухове, че използвал момчето като жив щит. Освен това бил под крилото на висш държавен функционер.

Затова може да се каже, че е неуязвим — обясни мексиканецът, като сипваше две чаши стара текила.

Неуязвим — шепнешком повтори Чарлз Хейл и кимна.

Скоро след тази среща в броя от 23 октомври на „Ералдо де Мексико“ се появиха пет привидно несвързани помежду си статии.

> Поради пожар в сградата на Частната мексиканска охранителна агенция всички служители на фирмата бяха евакуирани. Инцидентът мина без жертви и с минимални щети.

> Неизвестен хакер блокира компютърната система на една от мобилните телефонни компании, прекъсвайки връзката в Мексико Сити и южните предградия за около два часа.

> На магистрала 160 южно от Мексико Сити, около Чалко, се запали камион, който прекъсна трафика в северна посока.

> Енрике Порфирио, председател на лицензионната комисия за строителство във федералния окръг на Мексико, загина, след като джипът му падна при рухването на еднолентов мост и се възпламени от намираща се отдолу цистерна с пропан-бутан. Катастрофата станала при отклонение на движението заради задръстване на магистралата. Други превозни средства успешно преминали по моста, но бронираният джип се оказал твърде тежък за старото съоръжение. Началникът на охраната на Порфирио знаел за задръстването и се опитал да се свърже с шефа си, но не успял, защото мобилният му телефон не работел. Това е единственият автомобил, който е катастрофирал. Макар че обикновено придружаваше баща си при такива пътувания, синът на Порфирио не е бил в джипа. Предишния ден момчето получило леко хранително отравяне и затова останало вкъщи с майка си.

> Ерасмо Салемо, висш служител в Мексиканското правителство, бе арестуван след анонимен сигнал до полицията (и пресата) и последвал обиск, при който във вилата му бе намерено голямо количество кокаин.

И всичко това в един ден.

След месец сделката за строеж на жилища на Хейл бе одобрена и той получи от мексиканските си съинвеститори премия от половин милион долара в брой. Той бе доволен от парите, разбира се, и още по-доволен от връзките, които създаде с мексиканския бизнесмен. Не след дълго той го свърза с един човек в Съединените щати, който се нуждаеше от подобна услуга. Сега между различните си бизнес начинания Хейл изпълняваше подобни поръчки. Обикновено убийства, но също финансови машинации, застрахователни измами и по някоя и друга сложна за изпълнение кражба. Бе готов да работи за всеки независимо от мотива (той не беше важен за него). Не се интересуваше защо клиентите му искат да извърши престъпление. На два пъти убива изневеряващи съпрузи. Уби един педофил, а само седмица след това — бизнесдама с основна роля в благотворителната организация „Юнайтед Уей“.

Добро и зло бяха думи с особено значение за Чарлз Веспасиан Хейл. Добро бе елегантният, добре изпълнен план. Зло беше нескопосано замислена или зле осъществена акция.

Добро беше всичко, което събуждаше интереса му; зло бе скуката.

Сегашният му план обаче — най-сложният, който някога беше замислял — работеше безотказно.

„Бог е създал невероятно сложния механизъм на Вселената, навил го е и го е оставил да цъка…“

Хейл излезе от метрото, студът щипеше носа му, очите му сълзяха. След броени минути щеше да натисне копчетата и механизмът да заработи.

* * *

Лон Селито крачеше ядосано в лабораторията на Райм.

Директорът на градския арест беше прав. Адвокатът на Дънкан се срещнал с прокурора и срещу, писмена клетвена декларация, сумата от 100 000 долара за отклоняване на полицаи и огнеборци от служебните им задължения и писмена гаранция, че ще свидетелства срещу Бейкър, арестантът бил освободен дори без да го картотекират.

Дебелият, намачкан детектив спря пред високоговорителчето на телефона и сложи ръце на кръста си, сякаш самият апарат бе глупакът, пуснал един потенциален убиец на свобода.

Прокурорът звучеше виновно:

— Само така можех да го накарам да ни съдейства. Беше наел адвокат от „Рийд и Принс“. Остави паспорта си… Всичко беше по реда. Съгласи се да не напуска града, докато не бъде насрочено делото срещу Бейкър. Настаних го е един хотел и оставих полицай да го охранява. Няма къде да отиде. Какво толкова? Това е обичайна практика.

— Ами болницата в Уестчестър? — попита Райм. — За откраднатия труп?

— Съгласиха се да не го съдят. Обещах да им помогна при няколко други разследвания, за които имат проблеми.

За прокурора това бе голям удар в кариерата — разкриването на организацията от корумпирани полицаи щеше да го изстреля към върха.

Райм мрачно поклати глава. Некадърността и болните амбиции го вбесяваха. И без политически интриги работата му бе достатъчно сложна. Защо, по дяволите, не се бяха обадили да го попитат, преди да освободят Дънкан? Дори преди Кейтрин Данс да каже мнението си за него, неизяснените въпроси бяха твърде много, за да го пуснат.

— Къде е? — изръмжа Селито.

— Пък и какво дока…

— Къде е, по дяволите? — изрева детективът.

След кратко колебание прокурорът продиктува името на един хотел в централен Манхатън и номера на мобилния телефон на полицая, който го пазеше.

— Набирам — обяви веднага Купър.

— Кой му е адвокат? — попита Селито.

Прокурорът му каза името. Добави нервно:

— Наистина не разбирам за какво е тази…

Селито затвори. Погледна Данс:

— Ще разклатя доста удобни кресла. Ако ме разбирате.

Тя кимна:

— В Калифорния също имаме такива гафове. Аз обаче съм сигурна в становището си. Направете всичко, за да го хванете. Всичко. Мога да повторя онова, което ви казах, пред когото пожелаете. Пред началника на полицията, кмета, губернатора.

Райм се обърна към Сакс:

— Обадѝ се на адвоката му и провери какво знае за него.

Тя взе името и отвори мобилния си телефон. Райм, разбира се, беше чувал за „Рийд и Принс“. Това бе голяма и уважавана кантора на долен „Бродуей“. Обслужваше високопоставени бизнесмени и чиновници.

Купър обяви мрачно:

— Говорих с полицая, който пази стаята на Дънкан. Изчезнал е. Явно се е измъкнал по аварийната стълба. Полицаят няма представа кога е станало.

Сакс затвори телефона и се намръщи:

— В „Рийд и Принс“ нямат адвокат с такова име. Дънкан не е сред клиентите им.

— Мамка му! — изруга Райм.

— Така. Време е за кавалерията — обяви Селито.

Телефонира на Бо Хауман и му съобщи, че отново трябва да хванат заподозрения.

— Само дето не знаем къде е — добави.

Даде на командира на специалния отряд някои подробности. Макар че не чуваше разговора, Райм можеше да се досети за реакцията на Хауман по изражението на Селито.

— Няма нужда да го казваш на мен, Бо.

Селито остави съобщение на окръжния прокурор, след което се обади в главното управление на полицията, за да информира началството за положението.

— Искам още информация за него — нареди Райм на Купър. — Бяхме прекалено меки с него. Не го разпитахме достатъчно. — Обърна се към Данс. — Кейтрин, неудобно ми е вече да те моля…

Тя точно затваряше мобилния си телефон.

— Вече отмених полета си.

— Много съжалявам. Нямаш отношение към това разследване.

— Имам отношение от момента, когато разпитах Коб във вторник.

Купър прегледа информацията, която имаха за Джералд Дънкан. Направи си списък от телефонни номера и започна да звъни на ред. След няколко разговора каза:

— Слушайте. Той не се казва Дънкан. Колорадската щатска полиция изпрати кола на адреса от шофьорската книжка. Там наистина живее Джералд Дънкан, но не нашият Джералд Дънкан. Човекът е заминал служебно за шест месеца в Анкъридж, Аляска. Къщата е дадена под наем. Ето снимката му.

На монитора се появи снимка на човек, много различен от арестанта им отпреди няколко часа.

Райм кимна:

— Блестящо изпълнение. Проверил е във вестника за къщи под наем, видял е, че тази стои в обявите от няколко седмици и е сметнал, че заради Коледа никой няма да я наеме в близките дни. Същото като с църквата. Шофьорската книжка, която ни показа, е фалшификат. Паспортът също. Подценяваме този човек от самото начало.

Без да отмества погледа си от монитора, Купър се обади:

— Собственикът — Дънкан — е имал проблеми с кредитната карта. Кражба на самоличност.

Линкълн Райм усети как коремът му се свива — място, на което не би трябвало да има чувствителност. Предчувстваше нещастие.

Данс се взираше в застиналото на екрана лице на Дънкан съсредоточено, както Райм в своите таблици на уликите.

— Какво ли е намислил? — измърмори.

Всички мълчаливо се питаха този въпрос, но никой не можеше да отговори.

Телефонът на Селито иззвъня и той вдигна. Намръщи се, докато слушаше.

— Добре, ще се погрижа.

Райм го погледна с надежда. Дано да беше нещо полезно.

— Хауман се обади. Обадил му се е директорът на една куриерска фирма от етажа на архитектурното ателие, в което Часовникаря беше оставил пожарогасителя. Сградата на Трийсет и втора улица. Получили са оплакване от клиент. Пратка, която е трябвало да се получи вчера, не е пристигнала. Изглежда, че някой я е откраднал приблизително по времето, когато търсехме Часовникаря. Директорът се интересува дали имаме представа кой може да е бил.

Райм погледна снимките, които Сакс бе направила от коридора на фирмата. Слава Богу, че беше снимала целия етаж. Под името на куриерската агенция пишеше: „Изключителна сигурност — гарантирана доставка на ценни предмети“

Райм чуваше, че около него говорят, но не различаваше думите. Гледаше втренчено снимката и другите улики.

— Достъп — прошепна.

— А? — намръщи се Селито.

— Бяхме заети с мнимите убийства на Часовникаря и престъпната групичка на Бейкър, а не забелязахме какво става около нас.

— Какво? — поинтересува се Сакс.

— Влизане с взлом. Това е същинското му престъпление. За известно време всички кантори на етажа бяха празни. Когато евакуирахте сградата, вратите отключени ли останаха?

— Ами, вероятно — измънка дебелият детектив.

Сакс поклати глава:

— Докато вниманието ни е било насочено към архитектурното ателие, Часовникаря може просто да си е окачил значка и фалшива полицейска карта, да е влязъл в куриерската агенция и да е откраднал пакета.

„Достъп…“

— Доста произволно предположение, Линк — измърмори Селито.

— Нямаме време да го проверяваме. Обадѝ се във фирмата. Да ти кажат какво е имало в пратката, кой я е изпратил и къде е трябвало да се достави. Бързо.

36.

10.32 ч.

Таксито спря пред музея „Метрополитан“ на Пето авеню. Огромната постройка бе украсена за Коледа, накичена с изящни орнаменти във викториански стил, както може да се очаква в Горен Ийстсайд. Сдържана празничност.

Чарлз Веспасиан Хейл слезе от таксито, огледа се в случай — колкото и малка да беше вероятността — че полицията го следи. Би било цяло чудо, ако го подозираха. При все това Хейл не бързаше, огледа минувачите. Не видя нищо обезпокоително.

Наведе се над отворения прозорец на колата и плати — като пипаше парите с ръкавици. Преметна черната брезентова чанта през рамо, качи се в просторното фоайе. Огромното помещение, напомнящо вътрешността на католическа катедрала, ехтеше от гласове, повечето детски — беше пълно с ученици. Навсякъде — елхи, златни гирлянди, играчки и тюл. Отнякъде долитаха звуците на фантазии от Бах на клавесин.

Изискано…

Хейл остави черната чанта на гардероб. Служителят погледна вътре — четирите книги за изкуство — след което я закопча и пожела на Хейл приятел ден. Той взе разписката и — все още с палто и шапка — си купи билет. Кимна и се усмихна на разпоредителите на входа и влезе в самия музей.

* * *

— Делфийският механизъм? — Райм говореше с директора на музея „Метрополитан“. — Все още ли е изложен?

— Да, детективе — отвърна объркано директорът. — От две седмици. Участва в международна изложба…

— Добре, добре. Охранява ли се?

— Да, разбира се. Аз…

— Има опасност да се опитат да го откраднат.

— Да го откраднат ли? Сигурен ли сте? Това е световен уникат. Ако някой го открадне, никога няма да може да го продаде.

— Няма намерение да го продава. Иска го за себе си.

Криминалистът обясни: пратката, открадната от куриерската агенция на 32-ра улица била от богат меценат на изкуствата, предназначена за музея „Метрополитан“. Съдържала документи за дарение на антики за мебелната колекция.

„За музея ли?“ Райм си спомни музейните каталози, намерени в църквата. Попита Винсънт Рейнолдс и Халърстейн дали Часовникаря се интересува от музеи. Оказа се, че имал особен интерес към Делфийския механизъм.

— Може да е откраднал пакета, за да вкара незабелязано нещо в музея — обясни Райм на директора. — Може би инструменти или софтуер за дезактивиране на алармената система. Не знам. Не мога да разбера на този етап. Мисля обаче, че трябва да сте бдителни.

— Боже мили… Добре. Какво да правим?

Райм погледна Купър, който кимна. Криминалистът продължи:

— Изпратихме ви по електронната поща снимка. Разпечатайте я и я раздайте на разпоредителите, охраната и служителите на гардероба. Да видим дали някой ще го познае.

— Веднага. Изчакайте за минутка.

— Разбира се.

Скоро директорът пак се обади.

Детектив Райм? — Звучеше задъхан. — Тук е. Преди десет минути е оставил някаква чанта. Служителката на гардероба го разпозна.

— Чантата още ли е там?

— Да. Не си е тръгнал.

Райм кимна на Селито, който извади мобилния си телефон и се обади на Бо Хауман. Отрядът за бързо реагиране вече отиваше към музея.

— Пазачът на механизма въоръжен ли е? — попита Райм.

— Не. Крадецът има ли оръжие?

— Възможно е.

Райм погледна Селито, който попита:

— Бавно разгръщане? Или инфилтриране?

— Оставил е някаква чанта… — отбеляза криминалистът. — И разбира от часовници. — Попита по микрофона. — Какво има в чантата?

— Чакайте да проверя. — Директорът се обади пак след няколко минути. — Има книги. Книги за изкуство.

— Бомба за отвличане на вниманието? — попита Селито.

— Възможно е. Или само димка, но тогава ще настъпи паника. И в двата случая може да има жертви.

Хауман се обади по радиостанцията:

— Два отряда се приближават към входовете — главния и служебния.

Райм се обърна към Данс:

— Убедена ли си, че е готов да убива?

— Да.

Замисли се за удивителните умения на престъпника да планира. Дали имаше друг смъртоносен план, в случай че се опитат да го арестуват в музея? Райм взе решение:

— Евакуирайте всички.

— Целия музей ли? — изненада се Селито.

— Налага се. Най-важното е да спасим хората. Опразнете гардероба и главното фоайе. След това постепенно всички да се изведат. Хората на Хауман да проверяват всеки, който излезе. Да раздаде снимката на всички от отряда.

Директорът на музея го беше чул:

— Необходимо ли е това?

— Да. Действайте.

— Коледа е. Това е един от най-натоварените дни в годината.

— Още една причина да побързате.

— Добре, но не виждам как някой може да го открадне. Механизмът е зад трисантиметрово бронирано стъкло. Витрината не може да се отвори преди изтичане периода на изложбата следващия вторник.

— Как така? — попита Райм.

— Това е специална витрина.

— Защо не може да се отвори преди вторник?

— Защото има компютъризирана ключалка, която се активира в определен ден. Свързана е сателитно със специален часовник в някакъв държавен институт. Гарантирано е, че никой не може да я разбие. В нея съхраняваме най-ценните си експонати.

Директорът продължи да говори, но Райм престана да го слуша. Нещо го глождеше.

— Онзи палеж — извика. — За който Фред Делрей искаше да му помогнем. Къде каза, че бил?

Сакс се намръщи:

— В Националния институт по стандарти и технологии или нещо такова. Защо?

— Проверѝ го, Мел.

Лаборантът провери в Интернет. След малко обяви:

— НИСТ е новото име на Националната служба по стандартизация и…

— Служба по стандартизация? — прекъсна го Райм. — Там е националният атомен часовник… Това ли е намислил? Компютъризираната ключалка в музея е свързана сателитно с НИСТ. По някакъв начин ще смени времето. Ще убеди часовника, че вече е вторник. Витрината ще се отвори автоматично.

— Възможно ли е да се направи? — попита Данс.

— Не знам. Но ако някой може, това е Часовникаря. Палежът в НИСТ е бил за прикриване на следите. Обзалагам се… — Изведнъж Райм замълча, замисли се за цялостните последствия, ако планът на Часовникаря се изпълни. — О, не…

— Какво?

Райм се замисли за наблюдението на Кейтрин Данс: за Часовникаря човешкият живот не означава нищо.

— Всички часовници в страната се управляват от Националния атомен часовник. Самолети, влакове, отбранителната система, електроцентралите, компютри… всичко. Представяте ли си какво ще стане, ако той промени времето?

* * *

В евтин манхатънски хотел на малък, вонящ на мухъл и застояла храна диван седяха мъж и жена на средна възраст. Гледаха телевизия.

Шарлот Алъртън бе ниската и набита жена, която се беше представила за сестра на първата жертва, Теди Адамс. Съпругът ѝ, Бъд Алъртън, се бе представил за адвокат на Джералд Дънкан, като издейства освобождаването му срещу обещание, че ще свидетелства на делото срещу корумпираните полицаи.

Бъд наистина бе адвокат, но от няколко години не практикуваше. Наложи се да си припомни някои неща, за да се представи за партньор от престижната кантора „Рийд и Принс“. Прокурорът се хвана на въдицата и изобщо не се сети да телефонира в кантората, за да провери. Джералд Дънкан правилно бе предположил, че толкова ще иска да го спечели като свидетел в делото за полицейска корупция, че ще повярва на всичко, което му кажат. Освен това кой иска от адвокатите да се легитимират?

Шарлот и Бъд Алъртън бяха почти напълно вглъбени в телевизора, по който предаваха местните новини. Говореха за безопасността на коледните елхи. Дрън, дрън, дрън… За момент Шарлот погледна към спалнята на хотелския апартамент, където хубавата им стройна дъщеря четеше книга. Девойката впери поглед към майка си и доведения си баща с мрачно изражение, което не слизаше от лицето ѝ през последните месеци.

Това момиче…

Шарлот отново се загледа в телевизора.

— Не се ли забави много? — попита тя.

Бъд не отговори. Седеше наведен напред, прегърбен, с лакти, опрени на коленете, и събрани длани. Шарлот се запита дали се моли. Напоследък го правеше често.

След няколко минути репортерът, чиято мисия бе да спасява хората от горящи коледни елхи, изчезна и на екрана се появиха думите: „Извънреден бюлетин“.

37.

11.07 ч.

Докато изучаваше часовникарския занаят, за да се представи правдоподобно като убиец отмъстител, Чарлз Хейл бе научил понятието „допълнителна функция“.

Това са функции на часовника, несвързани с показването на часа. Например допълнителните циферблатчета в скъпите часовници, даващи информация за деня и датата, за различни часови пояси, аларми и други. Часовникарите винаги са се увличали по изработката на колкото се може по-сложни часовници. Типичен пример е „Патек Филип-Стар шибър 2000“, състоящ се от над 1000 части. Неговите допълнителни функции показват часа на изгрева и залеза, вечен календар, деня от седмицата, датата и месеца, сезона, фазите на луната, лунната орбита, резерва от енергия както за самия часовник, така и за няколкото аларми в него.

Проблемът при допълнителните функции е в това, че само усложняват часовника и отвличат вниманието от основната му цел: да показва часа. „Брайтлинг“ изработва отлични часовници, но някои от моделите „Профешънъл“ и „Навигатор“ имат толкова много циферблати, стрелки и странични функции — например хронометри и логаритмична линийка — че човек лесно забравя да гледа какво показват голямата и малката стрелка.

В момента обаче допълнителните функции бяха полезни за Чарлз Хейл и той бе вградил няколко в своя часовник — тоест в плана си — за да отвлече вниманието на полицията от истинската му цел. Райм и хората му сигурно вече знаеха, че се е измъкнал от ареста и името му не е Джералд Дънкан. Затова трябваше да ги разсее с нещо друго.

Мобилният му телефон завибрира. Той погледна текстовото съобщение. Беше от Шарлот Алъртън.

„Музеят е затворен. Полицията те търси.“

Хейл прибра телефона.

Изпита силно, почти сексуално удовлетворение.

Детективите явно се бяха хванали на въдицата и бяха насочили цялото си внимание към музея „Метрополитен“, където се разиграваше сценарият за мнимата кражба на Делфийския механизъм. Нарочно бе оставил музейните брошури от Бостън и Тампа в църквата. Бе разправил надълго и нашироко за механизма пред Винсънт Рейнолдс. Бе намекнал пред търговеца на часовници, че е страстен колекционер, и спомена специално за механизма, който сега бе изложен в „Метрополитан“. Малкият пожар в Националния институт по стандарти и технологии щеше да ги заблуди, че някак си е успял да повлияе на националния цезиев часовник, който да отключи бронираната витрина в музея, давайки му възможност да открадне Делфийския механизъм. Полицаите щяха да си помислят, че са догадили истинския мотив на Хейл. Щяха да изгубят часове в претърсване на музея и близкия Сентрал Парк, да оглеждат нещата в брезентовата чанта. Тя съдържаше четири изтърбушени книги, в които имаше две пакетчета сода за хляб, миникомпютърче и малък транзистор. Никой от тези предмети не беше важен за истинската му цел, но щяха да разсеят полицията за известно време.

Страничните функции в плана му бяха толкова много, колкото в най-сложния ръчен часовник на света, изработен от Джералд Джента.

В момента Хейл не беше в музея, нито дори в околността му. Бе излязъл оттам преди около половин час. Скоро след като остави чантата си на гардероб и си купи билет, той влезе в една тоалетна и свали шлифера си. Отдолу носеше униформа на майор от армията. Сложи си очила и офицерско кепе — което носеше в джоба на шлифера — и бързо излезе от музея. В момент беше в долен Манхатън и бавно вървеше между барикадите пред сградата на Управлението по жилищно строителство и градоустройство.

Не след дълго тук щяха да се съберат военни със семействата им за парада в тяхна чест, организиран от кметството, военното министерство и Държавния департамент. След това в Управлението по градоустройства щеше да се проведе церемония. Висши държавни служители щяха да поздравят войници, завърнали се наскоро от служба в чужбина, да им връчат грамоти и да им благодарят, че пак са се записали за участие.

След церемонията, снимките и изтърканите изявления пред пресата, гостите щяха да си тръгнат, а генералите и висшите държавни функционери пак да се съберат, за да обсъждат бъдещите усилия за присаждане на демокрация на други места по света. Тези държавни служители, войниците, техните близки и журналистите, които щяха да присъстват на церемонията, бяха истинската цел на Чарлз Хейл в Ню Йорк.

Бяха му платили за простата задача да убие колкото се може повече от тях.

* * *

Плещестият, винаги усмихнат Боб караше. Луси Рихтер седеше на седалката до него и се опитваше да си представи церемонията в Управлението по градоустройство.

Първо щяха да стоят на убийствения студ (от миналия четвъртък тя бе изпитала точно петдесет градуса спад в температурата) и да гледат парада с мажоретки и униформени войници. След това щяха да влязат на церемонията.

Луси мълчаливо постави ръка върху мускулестото бедро на съпруга си.

Облегна главата си на рамото му.

Движението беше натоварено, Боб бъбреше непринудено, разказваше за празненството, което родителите му организирали за утре, Луси отговаряше вяло. Тя все повече се тревожеше за Голямото противоречие — за което бе споделила пред Кейтрин Данс. Дали пак да се връща на служба или не?

Била ли е честна към себе си, когато се записваше преди месец, или се самозаблуждаваше?

„Саморазпит…

Имайки предвид нещата, които ми описа Кейтрин: гняв, депресия… Лъжа ли се?“

Опита се да не мисли за това.

Вече наближаваха мястото и видяха протестен митинг на отсрещния тротоар. Хората бяха против намесата на Америка в чужди конфликти. Приятелите и бойните ѝ другари отвъд океана мразеха протестиращите, но — странно — Луси не мислеше като тях. Самият факт, че тези хора протестираха, а не бяха в затвора, осмисляше всичко, което тя правеше.

Стигнаха до поста на пресечката преди Управлението по градоустройство. Двама войници ги спряха и поискаха да видят документите им, погледнаха в багажника им.

Луси се засмя.

— Какво има? — попита съпругът ѝ.

— Виж.

Той погледна. Луси неволно бе свалила ръката си до дясното бедро, където обикновено носеше пистолета си, когато беше на служба.

— Готови за стрелба, а? — пошегува се Боб.

— Навик. При всяка проверка на пропускателните постове.

Засмя се, но не ѝ беше весело.

„Лютивата мъгла…“

Боб кимна към войниците и се усмихна на жена си:

— Мисля, че тук сме горе-долу в безопасност. Поне не като в Багдад или Кабул.

Луси стисна ръката му и продължиха към паркинга за гостите.

* * *

Чарлз Хейл не беше лишен от политически пристрастия. Имаше свои разбирания за демокрация, теокрация, комунизъм, фашизъм, но възгледите му бяха на обикновено гражданин, оформени от коментаторските предавания в медиите. Затова, когато Шарлот и Бъд Алъртън го наемаха да накара властите да се „стреснат“ и да преразгледат дълбоко погрешните си планове за американска намеса в делата на „непросветени“ чужди правителства, Хейл едва изтърпя досадното им опяване.

Предизвикателството обаче го заинтригува.

— Говорихме с шестима други, но никой не се наемаше — оплака се Бъд Алъртън. — Почти невъзможно е.

На Чарлз Веспасиан Хейл му хареса как прозвуча. Почти като „неуязвим“.

Шарлот и Бъд — вторият ѝ съпруг — бяха членове на дясна екстремистка групировка, която от години организираше нападения срещу държавни служители, правителствени сгради и институции на ООН. Преди известно време бяха преминали в нелегалност, но наскоро, ядосани от намесата на правителството в световните дела, заедно с други от никому неизвестната им организация бяха решили да направят голям удар. Нападението не само щеше да изпрати важно „послание“, а и да нанесе реални поражения на врага: убийството на висши военни и държавни служители, които изневеряват на принципите на Америка и изпращат нашите момчета и — Бог да ни е на помощ — момичета да гинат на чужда земя заради примитивни, жестоки хора, чужди на християнските идеали.

След като се спазариха за цената, Хейл успя да се измъкне от словоохотливите си клиенти и се хвана на работа. Както винаги първите няколко дни бяха изпълнени с еуфория. Трябваше да набележи пионките си — Денис Бейкър и Винсънт Рейнолдс — и мнимите жертви на Часовникаря, да проучи сградата на Управлението по градоустройство, към която сега се приближаваше.

Тази постройка бе избрана за церемонията не заради функциите на управлението, което нямаше никакво отношение към военните, а защото разполагаше с най-добрата охранителна система в долен Манхатън. Стените бяха от масивни варовикови блокове; ако терорист успееше да проникне през барикадите на улицата и взривеше кола-бомба, експлозията щеше да причини нищожни щети, не както при съвременните стъклени фасади. Сградата бе също така и сред най-ниските административни постройки в района, което я правеше трудна мишена за ракети и самоубийствени атентати със самолет. Имаше малко входове, което улесняваше пропускателния контрол, а залата за награждаването и последващото заседание гледаше към голата стена на съседната сграда, което изключваше опасността от снайперистки обстрел.

Заобиколена от двайсетина въоръжени войници и полицаи, сградата бе на практика недостъпна.

Отвън, разбира се.

Никой обаче не беше предвидил, че опасността може да дойде отвътре.

Чарлз Хейл показа на охраната трите си военни документа, два от които бяха специално изготвени за това събитие и изпратени на гостите във вторник. Той мина през детектора за метал и се остави да го претърсят.

Последният войник на пропускателния пост, един ефрейтор, за втори път провери документите му и козирува. Хейл отвърна на поздрава и влезе.

Управлението по градоустройство беше истински лабиринт, но Хейл бързо се ориентира към подземието. Познаваше много добре разположението на етажите, защото четвъртата „жертва“ на Часовникаря бе програмистка в архитектурното ателие, планирало вътрешния дизайн на сградата преди три години. Хейл бе научил този факт от документацията за държавните поръчки, (фирмата имаше офис точно срещу куриерската агенция — в която преди броени часове се беше обадил с оплакване за загубена пратка, предназначена за музея „Метрополитан“ това допълнително затвърждаваше илюзията, че истинската му цел е да открадне Делфийския механизъм.)

Впрочем всичките незаконни прониквания, които бе извършил през тази седмица, бяха важни етапи от плана му. Трябваше да бъде сигурен, че полицията ще е твърде заета в преследването на Часовникаря, този своеобразен подражател на Ханибал Лектър, и няма да се досети, че жертвите му са избрани с конкретна цел.

Беше влязъл в апартамента на втората жертва, военнослужещата Луси Рихтер, за да фотографира, а по-късно — да фалшифицира пропуските за гостите на церемонията (научил бе името ѝ от една статия, отразяваща това събитие). Също така преснима и след това запомни наизуст секретното описание на охранителните мерки за мероприятието.

Мнимото убийство на първата „жертва“, Теди Адамс, също бе извършено с конкретна цел. Той бе оставил трупа в уличката зад същата тази сграда, в която се намираше сега. Когато Шарлот Алъртън — представяща се за изпадналата в истерия сестра на убития — се появи, служителите на охраната я пуснаха да използва тоалетната в подземието, където тя остави малък 22-калибров пистолет със заглушител и два електронни детонатора. Нямаше друг начин да ги вкара в сградата през детекторите за метал и претърсването.

Сега Хейл ги взе и ги прибра в джобовете на униформата си. След това се качи в залата на шестия етаж, подготвена за церемонията. Работници подреждаха сгъваеми столове, поставяха микрофони, разстилаха червен килим. Хейл кимна любезно на двама цивилни, козирува на неколцина по-висши военни и прие поздравите на неколцина войници. Огледа помещението, сякаш бе натоварен с някаква задача по приготовленията, и забеляза две огромни вази с цветя, едната — отпред при подиума, другата — отзад. Те бяха изработени от Джоан Харпър, цветарката, в чието ателие беше проникнал във вторник. От канцеларията на Правителствената агенция по поръчките бе научил за договора ѝ да достави букетите за церемонията.

Проникването в цветарницата беше най-важната част от плана на Часовникаря. Тогава заедно с големия часовник бе внесъл и два буркана с експлозива астролит, помощен от тринитротолуола и нитроглицерина. При първото си проникване в цветарското ателие Хейл проучи кои букети са за церемонията. При следващото си посещение наля астролита във вазите, на чието дъно той щеше да се втвърди, образувайки смъртоносна бомба. Сега в двата прекрасни букета имаше достатъчно взривно вещество, за да унищожи цялата зала.

* * *

Атмосферата в лабораторията на Райм бе напрегната.

Всички с изключение на Пуласки, изпълняващ задача навън, гледаха криминалиста, който се взираше в таблицата с уликите, наредени от всичките му страни като войници на почетна стража.

— Мисля, че все още има много неизяснени въпроси — отбеляза Селито. — Не знам дали трябва да рискуваме.

Райм погледна Амелия Сакс:

— Какво мислиш?

Тя стисна устни и процеди:

— Мисля, че нямаме друг избор. Отговорът ми е „да“.

— Ох, леле — измърмори дебелият детектив.

Действай — заповяда му Райм.

* * *

Залата се пълнеше с войници и гости. Телефонът на Чарлз Хейл завибрира. Той го извади от джоба си и прочете текстовото съобщение на Шарлот Алъртън:

„Току-що съобщиха: всички самолети се приземяват принудително. Влаковете са спрени. Специален екип от НИСТ проверява часовника. Хванаха се. Слава Богу.“

Идеално, помисли си Чарлз. Полицията се беше хванала на сценария с Делфийския механизъм и възможността да е променил показанията на цезиевия часовник.

Той се приближи до предната ваза и се престори, че оправя цветята, като висш началник, натоварен със задачата всичко на церемонията да е изрядно. Когато никой не гледаше, постави детонатора върху експлозива, натисна копчето, за да активира механизма и го покри с малко мъх. Направи същото с вазата в задната част на залата, която щеше да се взриви едновременно чрез радиосигнал, подаден от първия детонатор. Двете бомби щяха да избухнат на практика едновременно.

Хейл се отдалечи от вазата, пак огледа залата и по лицето му се изписа задоволство. Насочи се към асансьора. Излезе от сградата. Отпред вече пристигаха лимузини, мерките за сигурност все повече се затягаха. Той се промъкна през тълпата — хората ръкопляскаха, размахваха знаменца.

Огледа и протестиращите — мърляви младежи, позастарели хипита, интелектуалци. Размахваха плакати и скандираха лозунги, които Хейл не можеше да чуе. Все пак беше ясно, че не са доволни от държавната политика.

„Стойте и гледайте — каза им мислено. — Понякога човек, без да очаква, получава онова, което иска.“

38.

11.42 ч.

Сержант Луси Рихтер влезе в празничната зала, целуна съпруга си и му прошепна, че пак ще се видят след церемонията.

Това сбогуване бе може би малко прибързано и резервирано, но тя не беше тук като съпруга на Боб. Тя бе боец на служба, заобиколен от бойните си другари. Това, което правеше сега, можеше да се сравнява с отговорностите ѝ за доставките на гориво винаги навреме и на мястото, където е необходимо.

Усмихна се и махна на близките си — родителите и леля ѝ — които седяха в единия край на залата. Имаше и репортери — начинът, по който се оглеждаха като снайперисти, търсещи мишени, я изнервяше.

Луси отиде при другите войници, всичките с парадни униформи, на един ред от столове от дясната страна на подиума. Заприказва се с един младеж, военен пилот от Тексас, който се беше върнал в родината за лечение (една от проклетите дистанционно управляеми гранати се ударила в бузата му, след което отхвърчала и избухнала на няколко метра от него). Той нямаше търпение да се върне вкъщи.

— Вкъщи ли? — изненада се тя. — Мислех, че пак си се записал за участие в мисия.

— Да. Имах предвид подразделението ми. Това е моят дом.

Тя кимна и се извърна, огледа залата — американския флаг, снимката на Близнаците, военните знамена и гербове. Офицерите с парадни униформи, накичени с медали и отличия.

През цялото време не спираше да се двоуми. Размишляваше над думите на Кейтрин Данс.

„Каква е моята истина? Дали да се върна в страната на лютивата мъгла? Или да остана тук? Да или не…?“

Страничната врата се отвори и в залата влязоха двама цивилни — от Тайната служба — които неспокойно оглеждаха всички, и шестима души с костюми и униформи, с гърди, окичени с отличителни ленти и медали. Луси позна няколко големи клечки от Вашингтон и Ню Йорк, но най-голямо впечатление ѝ направи присъствието на началници от Пентагона, защото те бяха от нейния свят.

Вътрешният ѝ дебат продължаваше.

Да или не…

„Истината… Кое е истината?“

Когато официалните лица седнаха, един генерал от Ню Джърси каза няколко встъпителни думи и представи стегнат хубав мъж с тъмна униформа. Генерал Роджър Пулин, началник на Генералния щаб, стана и отиде при микрофона.

Кимна на колегата си, който го беше представил, и към присъстващите в залата. Заговори с плътен глас:

— Господин генерал, уважаеми колеги от министерствата на отбраната, държавния департамент и кметството, драги войници и гости… За мен е удоволствие да ви приветствам с добре дошли на днешната церемония в чест на осемнайсет храбри мъже и жени, които са рискували живота си, но пак пожелаха да служат за свободата на страната ни и демократичната кауза в целия свят.

Гостите заръкопляскаха и станаха на крака.

Когато шумът утихна, генерал Пулин продължи речта си. Отначало Луси Рихтер го слушаше, но постепенно загуби интерес. Оглеждаше цивилните в залата — близките на седящите до нея войници. Хора като родителите, съпруга и леля ѝ, роднини и приятели.

След церемонията тези хора щяха да се приберат по домовете си и да продължат да живеят нормално. Щяха да се върнат на работа и постепенно да изграждат бъдещето си — ден след ден, минута след минута.

Понякога тези минути не са нищо особено, понякога от тях зависи животът ти.

„Шейсет секунди…“

Военната дисциплина, разбира се, не ѝ позволяваше да се усмихне, но Луси Рихтер почувства как мускулите на лицето ѝ се отпускат, как напрежението в раменете ѝ изчезва като лютивата мъгла, разсейваща се в горещия пустинен вятър. Гневът, депресията, отричането — всичко, за което говореше Кейтрин Данс — изведнъж изчезнаха.

Тя затвори очи за миг и отново се заслуша в думите на човека, който след президента на Съединените щати бе най-висшият ѝ командир. Вече знаеше, че каквото и да се случи, тя може да вземе само едно решение, което я удовлетворява.

* * *

Чарлз Хейл бе в тоалетната на малко кафене недалеч от сградата на Управлението по градоустройство. Изпод ризата си извади тънък найлонов сак. Съблече военната униформа и остана по анцуг. От сака извади спортна шапка и ръкавици, сложи си ги и прибра униформата. Засега остави пистолета на кръста си, под панталона. Изчака тоалетната да остане празна и излезе.

Отдалечи се на три пресечки от Управлението по градоустройство. Оттук виждаше сградата и уличката, където бе оставил първата жертва на Часовникаря. Имаше поглед и към един прозорец на шестия етаж, където се провеждаше церемонията.

Само по дънки и анцуг би трябвало да мръзне, но от вълнение не чувстваше студа. Погледна електронния си часовник, който бе нагласен по взривателите.

Часът беше 12.14.19. Церемонията беше започнала точно в дванайсет. От опит знаеше, че когато залагаш бомба, трябва да оставиш малко време на жертвите да се настанят, закъснелите да дойдат, охраната да се отпусне.

12.14.29

Едно от предимствата точно на тези бомби бе, че във вазите имаше стотици малки стъклени перли. Ако някой оцелееше от ударната вълна, стъкълцата щяха да го наранят сериозно.

12.14.44

Хейл стоеше леко наведен напред, нащрек. Винаги имаше опасност от неочаквани усложнения — охраната да направи проверка за експлозиви в последния момент или пък някой да го забележи на записите от охранителните камери, че влиза за кратко в сградата и пак излиза.

12.14.52

Рискът от провал само правеше победата над скуката още по-сладка. Хейл отново огледа уличката зад сградата на Управлението по градоустройство.

12.14.55

12.14.56

12.14.57

12.14.58

12.14.59

12.15.00…

Прозорецът на заседателната зала безшумно избълва огън и отломки. След половин секунди се чу и взривът.

Около него се чуха възклицания:

— Боже мой. Какво…

Писъци.

— Виж там! Какво е това?

— О, Боже, не!

— Извикайте полиция! Някой…

Около него се събраха минувачи, гледаха с ужас сградата.

— Бомба? Самолет?

Хейл си придаде загрижено изражение, поклати глава. Остана още малко, за да се наслади на успеха си. Експлозията изглеждаше по-силна, отколкото бе очаквал; жертвите щяха да са повече, отколкото Шарлот и Бъд се надяваха да има. Едва ли имаше оцелели.

Той се обърна бавно и тръгна по улицата, влезе в метрото. Излезе на спирката при хотела на Алъртънови, където трябваше да получи остатъка от възнаграждението си.

Чарлз Хейл бе доволен. За пореден път победи скуката и спечели добри пари.

Най-важното обаче бе смайващата елегантност на замисъла му. Планът беше идеален — като прецизно изработен часовник, с усмивка си помисли той.

39.

12.21 ч.

— О, благодаря ти — възкликна Шарлот, обръщайки се към Исус, покровителя на мисията им.

Седеше наведена напред и се взираше в телевизора. Специалният репортаж за евакуацията на музея „Метрополитан“ и спирането на обществения транспорт бе изместен от друга новина — за бомбен атентат в сградата на Управлението по градоустройство. Шарлот стисна ръката на съпруга си. Той се наведе към нея и я целуна. Усмихна се като малко дете.

Телевизионната водеща със сериозен глас (въпреки прозиращото задоволство, че нещастието се е случило точно в нейната смяна) описваше подробностите: в Управлението по градоустройство в долен Манхатън избухнала бомба в момента на официална церемония, на която присъствали много висши военни и правителствени служители. Сред тях били заместник държавният секретар и началникът на Генералния щаб. Показаха кадри от прозорците на заседателната зала, от които излизаше дим. Най-важните подробности — за броя на пострадалите — още не бяха известни, макар че в залата имало най-малко петдесет души.

Някакъв високопоставен празноглавец се изпъчи на екрана; нямаше никаква представа за какво говори, но това не му попречи да направи извода, че ударът е дело на ислямски терористи.

Скоро щяха да узнаят истината.

— Слънчице, успяхме! — извика Шарлот на дъщеря си, която още лежеше в стаята си забила нос в книгата. (Проклетият „Хари Потър“. Шарлот бе изхвърлила вече две бройки. Откъде, по дяволите, момичето намираше нови?)

Дъщеря ѝ въздъхна отегчено и пак се втренчи в книгата.

Шарлот се ядоса. Идеше ѝ да влезе в стаята и да зашлеви плесница на тая пикла. Родителите ѝ бяха постигнали най-великото нещо в живота си, а тя нехаеше. Бъд на няколко пъти я беше питал дали може да нашари задника на хлапачката. Шарлот се изкушаваше да му позволи, но реши, че идеята не е добра.

Гневът ѝ обаче бързо отмина, когато се замисли за днешния успех. Тя стана.

— Да тръгваме.

Изгаси телевизора и започна да приготвя куфара си. Бъд влезе в спалнята да направи същото със своя. Щяха да отидат с кола до Филаделфия, после — със самолет до Сейнт Луис. Дънкан ги беше предупредил да не използват нюйоркските летища. Щяха да се върнат в къщата си сред горите на Мисури и пак да се покрият — чакайки следваща възможност за каузата си.

Джералд Дънкан щеше да се появи скоро. След като вземе парите си, и той щеше да напусне града. Шарлот се питаше дали не могат да го вербуват за каузата. Беше се опитала, но той не прояви интерес. Все пак ѝ каза, че с удоволствие пак ще работи за тях, ако имат други трудни цели и излишни пари.

Някой почука на вратата.

Дънкан идваше точно навреме.

Шарлот се засмя, отиде при вратата и отвори.

— Браво! Мислех…

Изведнъж замлъкна и усмивката ѝ изчезна. В стаята нахълта полицай с черен шлем и камуфлажно облекло, изблъска я встрани. Веднага след него се появи Амелия Сакс с голям пистолет в ръка, лицето ѝ бе червено от гняв, с присвити очи огледа помещението.

В стаята нахлуха още петима-шестима полицаи.

— Полиция! Не мърдай!

— Не! — изпищя Шарлот.

Понечи да побегне, но някой я повали на земята.

* * *

В спалнята Бъд Алъртън подскочи от писъка на жена си, виковете и тропането. Затръшна вратата, грабна пистолета си от куфара и зареди.

— Не! — изписка доведената му дъщеря, изпусна книгата и побягна към вратата.

— Млък — злобно изсъска той и я хвана за ръката.

Повали я на леглото и тя изпищя. Удари главата си в стената и това я зашемети. Бъд никога не беше харесвал момичето, поведението му, не харесваше сарказма и неподчинението. Децата трябва да слушат родителите си — особено момичетата — иначе ги чака наказание.

Бъд се ослуша. От хола се чуваше шум като от десетина полицаи. Нямаше време за молитви, но истинските вярващи винаги могат да комуникират със своя Бог.

„Господи и Спасителю наш Исусе Христе, благодаря ти за милостта, с която даряваш нас, истинските вярващи. Моля те, дай ми сила да сложа край на живота си и да се събера по-скоро с теб. И направи така, че да изпратя в ада колкото мога повече от онези, които ти се опълчват.“ В пълнителя имаше петнайсет патрона. Можеше да убие много полицаи, ако запази самообладание и Бог му даде сили да преодолее болката от раните, които щяха да му нанесат. Все пак те бяха по-добре въоръжени. Трябваше му някакво преимущество.

Бъд погледна доведената си дъщеря, която се беше свестила, държеше се за главата и хленчеше. Добави към молитвата си и още нещо — много великодушно, имайки предвид обстоятелствата:

„И когато това дете се качи на небето при Теб, моля Те, прости греховете му. Тя не знае какво върши.“

Стана, приближи се до доведената си дъщеря и я хвана за косата.

* * *

— Тук ли е Алъртън? — изкрещя Амелия Сакс на Шарлот и кимна към затворената врата.

Жената не отговори.

— Къде е момичето?

Служителят на рецепцията им беше казал, че Шарлот и Бъд Алъртън са наели апартамента и в момента са там с дъщеря си. Показаха му снимката на Часовникаря и той го позна, каза, че идвал на няколко пъти, но сега не бил там.

— Къде е Алъртън? — повтори Сакс.

Искаше ѝ се да удари жената.

Шарлот мълчеше и я гледаше гневно.

— Банята е празна — докладва един полицай.

— Втората спалня е празна.

— Гардеробът е празен — извика Пуласки, доста смешен с твърде обемистата за него бронирана жилетка и шлема.

Само затворената стая оставаше непроверена. Сакс се приближи до вратата, застана от едната ѝ страна и кимна на другите полицаи да се отдръпнат от линията на стрелба.

— Хей, който си в спалнята, слушай! Аз съм полицай. Отвори вратата!

Никой не отговори.

По радиостанцията докладваха, че улиците са чисти. Алъртън не се беше измъкнал от хотела, макар че можеше да се крие на долните етажи.

Сакс пробва топката на бравата. Вратата бе отключена.

Пое си дълбоко дъх, вдигна пистолета.

Изрита вратата и приклекна готова за стрелба. Видя момичето — същото, което седеше в колата на Шарлот на мястото на първото престъпление на Часовникаря. Ръцете ѝ бяха завързани с тиксо, носът и устата ѝ бяха запушени. Лицето ѝ беше посиняло и тя се гърчеше на леглото, опитвайки се да си поеме въздух. Задушаваше се, оставаха ѝ броени секунди.

Рей Пуласки извика:

— Прозорецът е отворен. — Кимна към прозореца на стаята. — Избягал е.

Понечи да влезе.

Сакс го хвана за яката и го дръпна.

— Какво има? — сепна се той.

— Стаята още не е проверена. — Сакс кимна към хола. — Провери аварийната стълба. Виж дали е избягал навън. И внимавай. Може да се цели в прозореца.

Новобранецът изтича в другата стая и погледна навън.

— Няма го — извика. — Избягал е.

Обади се на полицаите навън да претърсят уличката зад хотела.

Сакс се колебаеше, но не можеше да чака. Трябваше да спаси момичето. Понечи да влезе.

Но рязко спря. Въпреки че се задушаваше, дъщерята на Шарлот се опитваше да ѝ каже нещо. Отчаяно поклати главата си, което означаваше, че има засада. Момичето обърна главата си надясно, за да покаже къде е Алъртън, Дънкан или някой друг, скрит в стаята.

— Който си там. Хвърли оръжието! Легни по корем по средата на стаята! Веднага.

Нищо.

Горкото момиче се гърчеше, очите му се бяха изцъклили.

— Хвърли оръжието! Веднага!

Никаква реакция.

Неколцина полицаи се бяха скупчили около нея. Един държеше фугасна граната, каквито се използват за зашеметяване на противника. Престъпникът обаче пак можеше да стреля, дори да го заслепят и дезориентират. Сакс се страхуваше, че ще улучи момичето и ще стреля напосоки. Тя погледна полицая и поклати глава; насочи пистолета си напред. Трябваше да действа бързо, на детето не му оставаше много време.

Момичето обаче пак поклати глава. Опита се да преодолее гърчовете и погледна вдясно от Сакс, после — надолу.

Въпреки че умираше, показваше на полицайката къде да стреля.

Сакс коригира мерника си — нападателят може би се криеше по-вдясно, отколкото бе предполагала. Ако беше стреляла към мястото, където смяташе отначало, убиецът щеше да отгатне позицията ѝ и можеше да я улучи.

Момичето кимна.

Сакс пак се колебаеше. Дали Алъртън бе там? Дали момичето ѝ помагаше, или мълчаливо я мамеше да застреля заложник, вързан в ъгъла на стаята.

Какво знаеше за тези хора? — запита се Сакс.

Тя си спомни погледа на момичето, когато го беше видяла за първи път на улица „Седар“.

Сакс стисна пистолета и изстреля шест куршума в кръгова последователност към мястото, накъдето сочеше момичето. Скочи в стаята и след нея нахълтаха още неколцина полицаи.

— Освободете детето! — изкрещя тя.

Насочи пистолета си надясно — към гардероба и тоалетната. Един полицай с автомат прикриваше останалите, друг отлепи тиксото от лицето на момичето. Сакс чу шумно поемане на въздух, после — плач.

Отвори вратата на гардероба и отвътре изпадна труп на мъж, улучен на четири места. Сакс изрита настрани оръжието му. Провери гардероба и тоалетната, под леглото — не искаше да поема дори най-малък риск.

След няколко минути се убедиха, че няма опасност. Шарлот, почервеняла от гняв и разплакана, бе окована с белезници. Хората от „Бърза помощ“ сложиха кислородна маска на момичето и докладваха, че няма сериозни поражения.

Шарлот мълчеше за Джералд Дънкан и при предварителното претърсване на апартамента не намериха следи къде може да е той. Сакс откри плик с 250000 долара, вероятно предназначени за него. Обади се на Селито и нареди всички полицаи и патрулни коли да се махнат от фоайето и улицата — убиецът вероятно щеше да дойде за парите.

Райм бе тръгнал към хотела с микробуса си, специално пригоден за количката му. По телефона Сакс го предупреди да влезе през задния вход, за да не събудят подозренията на Дънкан. След това слезе във фоайето да види момичето.

— Как си?

— Добре. Само лицето ме боли.

— Сигурно защото отлепиха тиксото много бързо.

— Да, сигурно.

— Благодаря, че ми помогна. Спаси ми живота.

Момичето изненадано я погледна. Детективката му подаде книгата за Хари Потър, която бе намерила в стаята. Попита дали знае нещо за Джералд Дънкан.

— Много ме беше страх от него. Беше ужасен. Гледаше ме, сякаш съм предмет, не човек.

— Имаш ли представа къде е?

Момичето поклати глава:

— Само чух мама да казва, че е наел апартамент в Бруклин. Не знам къде точно. Но трябваше да дойде да си вземе парите.

Сакс извика Пуласки и го накара да провери всички обаждания от мобилните телефони на Шарлот и Бъд, а също от телефона в стаята им.

— Дали да не проверя и обществените телефони във фоайето и на улицата?

Сакс вдигна вежди:

— Добра идея.

Новобранецът тръгна да изпълни задачата. Сакс донесе на момичето кутия кока-кола. То я отвори и изпи на един дъх половината. Остави кутията и изпитателно погледна Сакс. Засмя се.

— Какво има? — попита детективката.

— Май не ме помниш, а? Срещали сме се вече.

— Да, във вторник, когато правех оглед.

— Не, не. Преди години.

Сакс присви очи. Наистина момичето ѝ се беше сторило познато, когато го видя в колата на Шарлот. Сега също изпита това чувство.

— Не си спомням.

— Ти ми спаси живота. Бях малка.

— Преди години…

Амелия Сакс присви очи. Вгледа се по-внимателно в Шарлот.

— Боже мой — възкликна.

40.

13.32 ч.

Линкълн Райм поклати глава, докато Сакс му разказваше какво е научила току-що. Не можеше да повярва. Оказа се, че са се срещали с Шарлот преди години, когато пак е идвала в Ню Йорк, представяйки се за Карол Ганц. Тя и дъщеря ѝ Пами бяха жертви в първия случай, по който Райм и Сакс работиха заедно — убиец, колекциониращ човешки кости, не по-малко хитър и жесток от Часовникаря.

За да го залови, Райм бе повикал Сакс да бъде негови очи и уши, ръце и крака при огледите на местопрестъпления. Заедно бяха успели да спасят жената и дъщеря ѝ. По-късно научиха, че Карол всъщност се казва Шарлот Уилоуби и е член на дясна организация, противопоставяща се на правителството заради външната му политика. След като я спасиха, Шарлот поставила бомба в сградата на ООН. При експлозията загинаха шестима души.

Райм и Сакс се заеха с разследването, но извършителката и момичето изчезнаха някъде в централните или западните щати. Дирите им се загубиха.

От време на време проверяваха полицейските картотеки, но от Шарлот и Пами нямаше и следа. Сакс не спря да се тревожи за момиченцето, дори понякога, легнала до Райм, размишляваше на глас какво ли е станало с него, дали вече е късно да го спасят. Сакс, която винаги бе искала деца, се ужасяваше при мисълта за живота, който това дете беше принудено да води — постоянно да се крие, да няма приятели, да не посещава нормално училище — и всичко това в името на една извратена кауза.

Сега Шарлот — с втория си съпруг, Бъд Алъртън — се беше върнала в града, за да изпълни нова терористична мисия. Пътищата им отново се срещаха.

Шарлот ги гледаше гневно, през сълзи.

— Вие убихте Бъд! Проклети фашисти! Убийци. — Изсмя се мрачно. — Но ние успяхме! Колко убихме днес? Петдесет? Седемдесет и пет? Колко висши служители от Пентагона?

Сакс се наведе и се втренчи в лицето ѝ:

— Знаеш ли колко деца имаше в залата? Колко цивилни? Близки и приятели на войниците? Знаеше ли?

— Разбира се, че знаехме — отвърна Шарлот.

— Те просто трябваше да бъдат жертвани, нали?

— За общото благо.

Може би този лозунг екстремистите скандираха при всяка своя сбирка.

Райм кимна на Сакс:

— Хайде да ѝ покажем какво постигнаха.

Сакс включи телевизора.

Водещата на новините казваше:

— … само един леко пострадал. Служителят от сапьорния отряд, който управлявал дистанционно робота за обезвреждане на взривни устройства, е бил одраскан от отломка. Материалните щети се оценяват на половин милион долара. Оказа се, че въпреки първоначалните предположения виновник за атентата не е нито „Ал Кайда“, нито друга ислямска организация. Според говорителката на нюйоркската полиция взривът е дело на местна екстремистка групировка… Отново водещата новина. Две бомби се взривиха днес в сградата на Управлението по жилищно планиране и градоустройство в долен Манхатън. Има само един леко пострадал. Сред набелязаните жертви са били заместник държавният секретар и началникът на Генералния щаб…

Сакс намали звука и самодоволно погледна Шарлот.

— Не — ахна жената. — Не може… Как…

— Очевидно е — отговори Райм. — Разкрихме плана ви, преди бомбите да гръмнат.

— Но… невъзможно — възкликна Шарлот. — Не… нали затворихте летищата, влаковете…

— О, това ли — небрежно се изсмя Райм. — Това беше само за отвличане на вниманието. Отначало не бяхме сигурни какво става, мислех, че иска да открадне Делфийския механизъм, но после се досетих, че е за заблуда. Това обаче не означаваше, че не е направил нещо на цезиевия часовник. Докато разбера какво става, се обадих на кмета и го посъветвах да затвори летищата и да спре влаковете. По-добре да се презастраховаш, отколкото да съжаляваш след това.

Шарлот погледна към стаята, където съпругът ѝ бе загинал за нищо. Сетне идеологът в нея заговори:

— Никога няма да ни победите. Може да спечелите една-две битки, но ние ще си върнем страната. Ще…

— Брей, каква реторика — чу се насмешлив мъжки глас.

В стаята влезе висок, строен чернокож — агентът от ФБР Франк Делрей. Щом чу за терористичния атентат, той веднага заряза разследването за счетоводни измами, по като работеше („Абсолютна скука“, както се изрази) и си присвои ролята на офицер за свръзка между ФБР и детективите по случая с Управлението по градоустройство.

Делрей носеше сивкаво-син костюм, крещящо зелена риза и кафяво палто в ретро стил — агентът беше прословут със странния си вкус към дрехите. Той погледна Шарлот:

— Брей, брей, какво имало тук. — Тя го изгледа мрачно и Делрей се засмя. — Жалко, че ще те тикнем зад решетките за… завинаги, без да постигнеш заветната си мечта. Все едно да тичаш за световен рекорд с вързани крака.

Подходът на Делрей в разпитите се различаваше коренно от методите на Кейтрин Данс. Райм подозираше, че тя не би го одобрила.

Шарлот бе арестувана за престъпления по законите на щата, а сега Делрей ѝ предяви федерални обвинения — за бомбата в сградата на ООН, за сегашния случай, за съучастничество при една престрелка в съдебна зала в Сан Франциско и няколко други.

Шарлот каза, че разбира правата си и понечи пак да ги поучава.

Делрей я заплаши с пръст:

— Млъкни за малко, сладурано. — Обърна се към Райм. — Как се досети за това, Линкълн? Чухме една версия, чухме втора; чухме за момчета от вашите, дето вземат пари, които не им се полагат, за някакъв превъртял, който оставя часовници при жертвите си — после изведнъж затваряш летищата и ме изкарваш от сладката ми дрямка със спешна акция в Градоустройството.

Райм му описа трескавите опити с методите на криминалистиката и кинесиката да разкрият истинския план на Часовникаря. Кейтрин Данс бе предположила, че е излъгал за истинската си мисия в Ню Йорк. Затова отново бяха прегледали уликите. Някои сочеха към кражба на ценен експонат от музея „Метрополитан“.

Колкото повече разсъждаваха над тази възможност обаче, толкова по-малко вероятна им се струваше. Райм предположи, че сигналът за недоставена пратка в музея е фалшив, с цел да ги заблуди. Предпазлив престъпник като Часовникаря не би оставил толкова ясни следи. Беше предал Винсънт, защото е знаел, че изнасилвачът ще издаде скривалището им в църквата, където бе оставил двата музейни каталога. Беше споменал за Делфийския механизъм пред Винсънт и Халърстейн. Значи е намислил друго. Но какво? Кейтрин Данс прегледа записа от разпита още няколко пъти и реши, че арестантът може би лъже, че е избрал първите си жертви случайно.

— Следователно — обясни Райм на Делрей — те са били избрани с конкретна цел. Какво общо имаше между тях?

Райм си беше спомнил нещо, свързано с първото местопрестъпление. Ари Коб бе споменал, че първоначално джипът бил спрян в дъното на уличката, но се върнал назад, за да остави трупа в началото ѝ. Защо? Явно е искал да остави жертвата на точно определено място. Какво беше наблизо? Задният вход на Управлението по градоустройство.

Райм поиска списък на клиентите на архитектурното бюро и точно както очакваше, се оказа, че сред тях е сградата на управлението.

— Изпратих новобранеца да огледа. На улица „Седар“ точно срещу управлението намери сграда, която наскоро е била ремонтирана. Само преди седмица катранената импрегнация на покрива е била подновена. Открихме частици катран, подобни на полепналите по обувките на извършителя. Покривът е идеална наблюдателница.

Това обясняваше защо е разпръснал пясък на местопрестъплението и е помел — за да заличи всички частици, които биха могли да го издадат.

Райм бе установил, че и другите жертви са свързани по някакъв начин със сградата. Луси Рихтер щеше да получи отличие на церемонията, затова имаше пропуск и покана за мероприятието, специално издадени заради повишените мерки за сигурност. Също така ѝ бяха изпратили описание на процедурата за преминаване през контролните постове.

Джоан Харпър пък бе подготвила букетите за церемонията — лесен начин незабелязано да се внесе нещо в сградата.

— Най-вероятно бомба. Предупредихме кмета и той се обади на пресата. Накара ги да се махнат от етажа, но да не излизат навън, за да не се усетят извършителите. Сапьорите обаче не успяха да обезвредят бомбите навреме. — Райм поклати глава. — Мразя, когато хубави улики се похабяват така. Сигурно знаеш, че е трудно да се снемат пръстови отпечатъци от метални предмети, хвърчащи със скорост десет километра в секунда.

— Как разкри нашата приятелка? — поинтересува се Делрей и кимна към Шарлот.

— О, лесно. Тя беше твърде непредпазлива. Щом Дънкан не беше такъв, за какъвто се представяше, значи и съучастничката му на първото местопрестъпление участваше в плана. Нашият новобранец записа номерата на всички коли, които са били през този ден в района. Автомобилът на мнимата сестра на първата жертва се оказа взет под наем от „Авис“, на името на Шарлот Алъртън. Проверихме всички хотели в града и накрая я намерихме.

Делрей поклати глава:

— От твоите уста звучи толкова не-ве-ро-ят-но лесно, Линкълн. А какво става с извършителя? Часовникаря?

— Това вече е друга работа — измърмори криминалистът.

Обясни, че Пами, дъщерята на Шарлот, е чула, че е наел апартамент в Бруклин, но не знаеше точно къде.

— Няма други следи.

Делрей се наведе към жената:

— Къде в Бруклин? Трябва да разберем. Веднага.

— Много сте жалки! — изсмя се тя. — Всичките! Лакеи на вашингтонската бюрокрация. Продавате сърцето на страната ни и…

Делрей се наведе още и заговори в лицето ѝ:

— Я стига с тая по-ли-ти-ка. Сега ще ни изпееш всичко, кукло. Ясен ли съм?

— Майната ти!

Делрей издиша шумно. Възкликна с престорено отчаяние:

— Не мога да се меря с този интелект.

Райм съжаляваше, че Кейтрин Данс я няма, макар че вероятно и на нея щеше да ѝ е трудно да измъкне информация от арестантката. Затова се приближи с инвалидната количка и прошепна така, че Пами да не чуе:

— Ако ни помогнеш, ще се погрижа от време на време да можеш да виждаш дъщеря си, докато си в затвора. Ако мълчиш, ще се постарая до края на живота си да не я видиш.

Шарлот погледна към коридора, където Пами седеше на един стол и плахо стискаше книжката си. Беше красива, слабичка, уязвима. Носеше избелели дънки и тъмносиньо горнище на анцуг. Имаше черни сенки около очите. Разсеяно чоплеше ноктите си. Също като Амелия Сакс. Момичето изглеждаше лишено от всички радости за едно дете.

Шарлот погледна Райм.

— Тогава няма повече да я видя — заяви хладно.

Делрей примигна удивено, на безизразното му по принцип лице се изписа отвращение. Райм не се сещаше какво друго би могъл да каже на жената.

В този момент дотича Рей Пуласки, беше задъхан.

— Какво има? — попита го Райм.

Отначало младежът не можеше да каже нищо.

— Телефонът… Часовникаря…

— Успокой се, Рей.

— Съжалявам… — Младежът си пое дълбоко въздух. — Намерих го. Адреса му… Чиновникът на рецепцията е видял Шарлот да звъни от автомата във фоайето всяка нощ точно в дванайсет часа през последните четири-пет дни. Обадих се в телефонната компания. Дадоха ми номера. Засякоха го. Ето къде живее. В Бруклин.

Подаде един лист на Селито, който го връчи на Хауман.

— Браво — похвали го дебелият детектив.

Сакс обяви:

— Тръгвам. Ще ви се обадя от мястото.

— Чакай — спря я Райм. — Защо не си починеш този път? Остави Бо да се оправя.

— Какво?

— Специалният отряд е достатъчно добре подготвен.

Сакс напускаше. Имаше поверие, че опасността полицай да загине е по-голяма в последните дни на службата му. Райм не вярваше в поверия, но това нямаше значение. Той просто не искаше да я пуска.

Сакс сигурно си помисли същото. Колебаеше се. Райм забеляза, че гледа към коридора, където седеше Пам Уилоуби.

Полицайката се обърна към него. Погледите им се срещнаха. Той се усмихна леко и кимна.

Сакс грабна коженото си яке и излезе.

* * *

В тихия бруклински квартал, десетина спецполицаи бавно вървяха по тротоара, други шестима се промъкваха в уличката зад двуетажната къщичка.

В този район имаше само фамилни къщи с малки дворчета, украсени за Коледа. Ограничената площ не беше попречила на собствениците да заселят имотите си с голямо количество Дядо Мразовци, джуджета и еленчета.

Сакс вървеше бавно начело на ударния отряд. Имаше връзка по радиостанцията с Райм.

— На мястото сме — каза тихо.

— Какво е положението?

— Със сигурност е той. Съседите от двете страни го разпознаха на снимките. Евакуирахме съседните къщи. Отсреща няма постройка.

Срещу тайната квартира на Часовникаря имаше малка зеленчукова градина. По средата стърчеше раздърпано плашило. Върху гърдите му имаше надпис със спрей.

— Мястото е удобно за акция. Сега сме… Чакай, Райм.

Единият прозорец светна. Полицаите около нея спряха и приклекнаха. Сакс прошепна:

— Още е тук… Изключвам.

— Хвани го, Сакс.

Тя долови необичайна настойчивост в гласа му. Знаеше, че Райм е разгневен, задето Часовникаря се е измъкнал. Спасяването на хората в Управлението по градоустройство и залавянето на Шарлот бяха успешни акции, но криминалистът искаше да види извършителя с белезници.

Решителността му обаче не можеше да се сравнява с решителността на Сакс. Залавянето на този престъпник щеше да е нейният прощален подарък за Линкълн Райм.

Тя смени честотата.

— Детектив пет осем осем пет до командния пункт.

Бо Хауман отговори от командния пункт на една пресечка от къщата;

— Чувам те. Казвай.

— Тук е. В една от стаите светна лампа.

— Разбрано. Втори отряд, чуваш ли?

Това бяха полицаите зад къщата.

— Втори отряд до командния пункт. Чувам ви. Сега сме… момент. Така, сега е на горния етаж. Един прозорец светна. Това вероятно е задната спалня.

— Може да не е сам — предупреди Сакс. — Може някой от хората на Шарлот да е с него или да си е намерил друг съучастник.

— Разбрано, детектив — обади се Хауман. — НЗ, какво виждате?

Един екип за наблюдение и засичане се беше разположил на покрива на сградата отзад. Наблюдаваха къщата със специални апарати.

— НЗ едно до командния пункт. Всички щори са спуснати. Не виждаме нищо. На инфрачервените детектори се забелязва източник на топлина в задната част на къщата. На тавана свети, но не виждаме нищо, няма прозорци, само капандури.

— НЗ две. Тук е същото. Не се вижда нищо. Топлина на горния етаж, на долния няма. Преди секунда чухме изщракване.

— Оръжие?

— Може би. Край.

Полицаят до Сакс даде сигнал ръце на колегите си. Заедно с нея и още двама заеха позиции около главния вход. Зад тях се приближиха още четирима. Единият държеше таран. Другите трима се целеха в прозорците на приземния и втория етаж.

— Отряд две до командния пункт. На позиция сме. Сложихме стълба към светещия прозорец отзад.

— Отряд едно — на позиция.

— Слушай броенето — заповяда Хауман. — Влизане — на три. Фугасни гранати в стаите, където свети. Хвърляйте силно през щорите. На едно — едновременно динамично нахлуване от двата входа. Отряд две да се раздели, претърсете партера и мазето. Първи отряд да се качи на втория етаж. Внимавайте за експлозиви. Не забравяйте, че този човек разбира от взривни устройства.

— Отряд две — разбрано.

— Отряд едно — разбрано.

Това бе стандартна процедура при влизане и всичко беше планирано в крачка, докато идваха. При все това повтаряха всички проверки според правилата, за да няма издънки.

Въпреки студа дланите на Сакс се потяха. Тя свали едната си ръкавица и подухна върху ръката си. Направи същото с другата. Стегна бронираната си жилетка и разкопча капачето на резервния си пълнител. Другите полицаи бяха въоръжени с автомати, но Сакс не одобряваше това оръжие. Предпочиташе елегантните престрелки с единични куршуми.

Сакс и тримата полицаи от първия отряд се спогледаха и си кимнаха в знак, че са готови за действие.

Хауман започна да брои:

— Шест… пет… четири… три…

Чу се трясък от счупени стъкла, когато фугасните гранати разбиха прозорците.

Хауман продължи бавно:

— Две… едно.

Къщата се разтресе и от прозорците блесна ослепителна светлина. Якият полицай с тарана удари с все сила вратата. Тя се отвори с трясък и полицаите нахълтаха в оскъдно обзаведеното жилище.

С фенер в едната ръка и пистолет в другата Сакс изтича заедно с другите от отряда ѝ на горния етаж. Първата спалня беше празна, втората — също. Провериха всички помещения, нямаше никой.

— Къде е, по дяволите? — измърмори Сакс.

— Голяма загадка, а? — отбеляза някой.

— Сигурно е невидим — коментира друг.

Сетне от слушалката тя чу:

— НЗ едно. Светлината на тавана изгасна. Той е там.

В малката спалня от задната страна намериха шахта към таванското помещение. От отвора висеше въженце. За изтегляне на стълбата. Те спряха и насочиха оръжията си нагоре. Сакс дръпна връвчицата. Сгъваемата стълба се разпъна.

Сакс изгаси лампата в помещението, за да е по-трудно на престъпника да се прицели. При все това той би могъл да застреля всеки, който се качи по стълбата.

Водачът на отряда изкрещя:

— Ти, там горе. Слез веднага… Чуваш ли? Това е последният ти шанс.

Никакъв отговор.

— Фугасна граната — заповяда командирът.

Един полицай извади една от колана си и кимна. Командирът на отряда посегна към стълбата, но Сакс поклати глава:

— Аз ще го хвана.

— Сигурна ли си?

Тя кимна:

— Дайте ми само шлем.

Дадоха ѝ и тя си го сложи.

— Готови сме, детектив.

„Сигурна ли си?“

— Действаме.

Сакс се покачи на първите стъпала — болката в коленете ѝ бе нетърпима, както очакваше. Спря точно под отвора и взе фугасната граната. Издърпа предпазителя и затвори очи, за да не я заслепи светлината от взрива.

Е, добре, това беше моментът.

Тя хвърли гранатата на тавана и скри главата си под отвора.

След три секунди тя се взриви и Сакс отвори очи, изтича по останалите стъпала в малкото помещение, изпълнено с дим и миризма на барут. Тя се претърколи, светна фенера и се скри зад една подпора, единственото прикритие, което видя.

Нищо отдясно, нищо в средата, нищо…

Изведнъж пропадна и удари главата си.

Подът не беше дъсчен, както изглеждаше, а от шперплат, покрит с изолация. Десният ѝ крак пропадна през тавана на спалнята, вече не можеше да се извърти.

— Детективе!

Сакс насочи фенера и пистолета в единствената посока, в която можеше — напред. Убиецът не беше там.

Значи бе зад нея.

Изведнъж лампата на тавана светна. Така Сакс бе идеална мишена.

Тя с мъка се извъртя, като очакваше да чуе гърмеж, да усети тъпата болка от куршума в тила, врата или гърба си. Помисли си за баща си.

Помисли си за Линкълн Райм.

„Ти и аз, Сакс…“

Реши да не се дава, без поне да го рани. Хвана пистолета със зъби и се надигна с две ръце, за да се освободи от дупката.

Чу тропане на тежки обувки по стълбата от един полицай, който ѝ идваше на помощ. Разбира се, Часовникаря точно това чакаше — да убие повече полицаи. Използваше я като стръв, за да подмами повече нейни другари, да рани колкото можеше повече и да се опита да избяга в суматохата.

— Внимавай! — изкрещя Сакс, като стисна пистолета в ръка. — Той е…

— Къде е? — попита командирът на отряд едно. Надникна през отвора. Сигурно не я беше чул — или не искаше да я слуша — защото се качи при нея; други двама го последваха. Заоглеждаха помещението, включително зад Сакс.

С разтуптяно сърце тя погледна зад себе си.

— Не го ли виждате? Трябва да е тук.

— Не.

Двама я хванаха за бронираната жилетка и ѝ помогнаха да се измъкне от дупката. Сакс приклекна и се завъртя.

Помещението беше празно.

— Как се измъкна? — измърмори един полицай.

Сакс забеляза малък предмет и се изсмя мрачно:

— Изобщо не е бил тук. Нито на тавана, нито на долния етаж. Отдавна е офейкал.

— Ами лампите? Някой ги палеше и гасеше.

— Не, виждате това. — Тя посочи малка бежова кутия, свързана с превключвател. — Искал е да си помислим, че е още тук. Така е спечелил време, за да се измъкне.

— Какво е това?

— Какво може да е? Часовник.

41.

15.17 ч.

Сакс свърши огледа на къщата в Бруклин и изпрати малкото намерени улики на Райм.

Съблече гащеризона за огледи, облече си якето и побърза да се прибере на топло в колата на Селито. Отзад седеше Пам Уилоуби, още стискаше книжката за Хари Потър и пиеше какао, което детективът ѝ бе купил. Той беше все още в тайната квартира на Часовникаря, попълваше някакви документи. Сакс се качи в колата. По предложение на Кейтрин Данс бяха довели момичето, надяваха се, ще си спомни нещо. Престъпникът обаче не беше оставил почти никакви следи и Пам не се досети за нищо, свързано с него или мястото, където би могъл да избяга.

Сакс се усмихна, спомни си странното изражение на надежда, което бе видяла на лицето на момичето, когато го зърна в колата под наем на първото местопрестъпление.

— През цялото това време не те забравихме — увери го Сакс. — Често си мислех за теб.

— И аз за вас — отвърна Пам и сведе очи към чашата си.

— Къде отидохте след Ню Йорк, когато те спасихме?

— Върнахме се в Мисури, криехме се в гората. Тя често ме оставяше при други хора. Беше ми все едно. Някои бяха гадняри. Други се държаха добре. През повечето време стоях сама и четях. Не се разбирах добре с никого. Постоянно ги питах къде е написано, че Исус е казал да избиваме хора, които не мислят като нас. Учех у дома като много други деца, но исках да ходя в истинско училище. Накрая ме изпратиха в едно. Мама ме заплаши, че ако я издам, и аз ще отида с нея в затвора като помощничка… Не, като съучастничка. Някои мъже ми правеха разни неща. Знаеш какви.

— Ох, горкичката.

Сакс стисна ръката ѝ. Тя много искаше да има деца и знаеше, че по един или друг начин, те бяха нейното бъдеще. Отвращаваше се от майка, която причинява такива неща на детето си.

— Понякога, когато ставаше непоносимо, си мислех за теб и си представях, че си ми майка. Дори не знаех името ти. Може да съм го чула, но не си го спомнях. Затова ти измислих име: Артемида. От една книжка за гръцката митология. Тя била богинята на лова. Кръстих те така, защото уби онова побесняло куче, което искаше да ме разкъса. — Пам сведе очи. — Много глупаво име.

— Не, прекрасно е. Много ми харесва. Вчера на улицата ме позна, нали? Когато беше в колата?

— Да. Помислих си, че нарочно си дошла, пак да ме спасиш. Това не е случайност. Вярваш ли в такива неща?

Сакс не вярваше, но отвърна:

— Понякога се случват странни неща.

До тях спря друга кола, а отвътре слезе социална служителка, позната на Сакс. Качи се при тях и ги поздрави.

— Олеле — възкликна красивата чернокожа и потърка ръцете си над отворите на парното. — Не е честно. Календарната зима още не е започнала официално. — Беше уредила нов дом за момичето и обясни: — Имаме две много добри приемни семейства. Едното живее в Ривърдейл, познавам тези хора от години. Ще останеш при тях за няколко дни, докато потърсим роднините ти.

Пами се намръщи:

— Може ли да си сменя името?

— Да си смениш…

— Не искам вече да се казвам така. И не искам да виждам вече майка си. Не искам приятелите ѝ да ме открият.

Сакс побърза да изпревари социалната служителка, каквото и да се канеше да отговори тя.

— Ще се погрижим нищо лошо да не ти се случи вече. Обещавам.

Пами я прегърна.

— Мога ли пак да те видя някой път? — попита Сакс.

— Ами, да, разбира се. Ако искаш — отвърна момичето, като се опитваше да скрие вълнението си.

— Какво ще кажеш да излезем по магазините утре?

— О, чудесно. Да.

На Сакс ѝ хрумна нещо:

— Обичаш ли кучета?

— Да. Едни хора, при които живях в Мисури, имаха. Харесвах го повече от хората.

Сакс се обади на Том в къщата на Райм:

— Искам да те попитам нещо.

— Казвай.

— Има ли кандидати да вземат Джаксън?

— Не. Още му търся стопани.

— Аз вече му намерих. — Сакс затвори и се обърна към Пам: — Имам коледен подарък за теб.

* * *

Понякога и най-добре конструираните часовници не работят.

Замислете се само колко крехки са тези механизми. Петстотин, хиляда миниатюрни движещи се части, почти микроскопични винтчета, пружинки и кристали, десетки отделни процеси, протичащи в пълен синхрон… Има стотици възможности за провал. Понякога часовникарят бърка в изчисленията, понякога някоя метална част е дефектна, понякога собственикът навива твърде стегнато пружината. Понякога изпуска часовника. Под стъклото прониква влага.

Часовникът може да работи идеално при едни условия, но не и при други. Дори знаменитият „Ролекс — Ойстър Перпечуъл“, първият водолазен часовник — едно революционно за времето си изобретение — не може да издържи неограничено дълбоко под водата.

Сега, близо до Сентрал Парк, Чарлз Веспасиан Хейл седеше в колата си, с която бе дошъл от Сан Диего (така не оставяш никаква следа, ако плащаш за бензина в брой и не пътуваш по платени магистрали), и се чудеше защо планът му се провали.

Основният проблем явно бе полицията, и по-точно Линкълн Райм. Хейл бе направил всичко, което се сещаше, за да е винаги с един ход пред тях. В крайна сметка обаче те някак си набраха преднина. Райм бе направил онова, от което се опасяваше Хейл — вникна в механизма и по малкото чаркове се досети как работи.

По-късно щеше да има достатъчно време да обмисли всичко, за да не допуска същите грешки в бъдеще. Смяташе веднага да тръгне за Калифорния. Погледна лицето си в огледалото за обратно виждане. Беше боядисал косата си черна — естественият ѝ цвят — и бе свалил сините контактни лещи, но колагенът, с чиято помощ бе направил носа, бузите и гушата си по-дебели, още стоеше. Щяха да са му нужни месеци, докато възвърне двайсетте килограма, с които беше отслабнал за тази задача. Едва тогава щеше да заприлича отново на себе си.

Да, беше се провалил, но както бе казал на Винсънт Рейнолдс, това нямаше значение за големия план. Защото научи нещо, което промени живота му. Беше създал образа на Часовникаря само защото му се стори зловещ и щеше да привлече вниманието на обществеността и полицията.

Когато влезе в ролята си обаче, за своя изненада Хейл установи, че героят, който играеше, е въплъщение на истинския му характер. Така сякаш най-после бе станал себе си. Часовниците и времето наистина го заинтригуваха. (Делфийският механизъм му беше особено интересен; в някой момент можеше да се опита да го открадне.)

Часовникаря…

Чарлз Хейл бе уред за измерване на времето. Можеш да използваш часовника за благородни цели, например да следиш контракциите на бременна, за да улесниш раждането. Можеш да го използваш и за нещо ужасно — да планираш нападение за избиване на жени и деца.

Времето не познава нравственост и морал.

Хейл погледна предмета на седалката до себе си — златния джобен часовник „Бреге“. Все още с ръкавици, той го вдигна, бавно го нави (внимателно да не скъса пружинната) — и го пъхна в голям хартиен плик, пълен с топчета стиропор.

Хейл залепи плика и запали двигателя.

* * *

Нямаше ясни следи.

Райм, Селито, Купър и Пуласки седяха в лабораторията в къщата на криминалиста и разглеждаха нещата, открити в тайната квартира в Бруклин.

Амелия Сакс все още я нямаше. Не беше казала къде отива. Все пак бе споменала на Том, че ще е наблизо, ако им потрябва — на 57-ма и 6-то. Райм тайно провери в телефонния указател. Беше адресът на „Арджайл Секюрити“.

Бяха намерили няколко размазани отпечатъка, никой от тях нямаше съвпадения в полицейската картотека, нито сред отпечатъците от другите местопрестъпления. Къщата бе наета под друго фалшиво име и фалшив постоянен адрес. Беше платено в брой. В списъка с разговорите от телефона имаше само номера на улични телефони. При подробен преглед на кабелните услуги се установи, че Часовникаря често е използвал Интернет, но не и конкретни имейл адреси, а само свободни сайтове. Най-често бе посещавал сайт за продажба на медицинска литература.

— По дяволите, може би някой друг го е наел — измърмори Селито.

И още как, помисли си Райм. Кимна:

— Има друга цел. Вероятно вече замисля следващия си удар. Представете си какво може да причини, ако се представи за лекар.

„А аз допуснах да се измъкне“ — помисли си мрачно.

Сред частичките, събрани от Сакс, намериха още влакна от подплата на пилотско яке и растителни остатъци, примесени с морска сол — различни от морските водорасли в океана край яхтата на Робърт Уолас на Лонг Айлънд.

— Пак водорасли и морска вода — измърмори Пуласки. — Може да е или от източното, или от западното крайбрежие.

— Да, това са двете възможности.

Пуласки кимна:

— Аха, забравих Мексиканския залив.

— И Индия забрави — сопна се Райм. — И Шри Ланка. Египет, Япония, Нова Зеландия.

— О, имаш предвид, че може да са от друг океан. Не се бях сетил.

— Бих се учудил.

Инспекторът от бруклинския участък се обади да докладва, че претърсването на района било безрезултатно. Малкото свидетели, които били виждали заподозрения, не знаели нищо за него.

Що се отнася до Шарлот и покойния ѝ съпруг Бъд Алъртън, разследването имаше доста по-голям напредък. Двамата далеч не бяха предпазливи при заличаването на следите си колкото Часовникаря. Сакс бе намерила много улики срещу екстремистките организации, в които членуваха, включително една в Мисури и известната Патриотична асамблея в щата Ню Йорк, която Райм и Сакс вече бяха разследвали. Телефонни разговори, имейли и пръстови отпечатъци щяха да дадат на ФБР и местната полиция достатъчно материал за разследване.

На вратата се позвъни и Том излезе да отвори. След малко въведе в стаята жена с военна униформа. Това сигурно бе Луси Рихтер, четвъртата „жертва“ на Часовникаря. Изглеждаше по-изненадана от обзавеждането на къщата, отколкото от състоянието на Райм. Хрумна му, че тази жена, работеща на места, където бомбените атентати са ежедневие, е виждала всякакви хора с ампутирани крайници или различни степени на парализа.

Тя обясни, че искала да разговаря с детективите и Кейтрин Данс я посъветвала направо да дойде.

Том, винаги гостоприемен, ѝ предложи чай или кафе. Райм, който обикновено не обичаше гостите му да се чувстват уютно и да се задържат, сега укорително изгледа болногледача си:

— Том, дамата може да е гладна. Или да ѝ се пие нещо по-сериозно. Уиски например.

— Човек не може да ти угоди — възкликна Том. — Не подозирах, че храниш такава симпатия към военните.

— Благодаря, но няма да взема нищо — отвърна Луси. — Няма да се задържам. Кейтрин тук ли е?

— Още я няма, но ще се отбие на път към летището.

— Ако не я дочакам, предайте ѝ, че ще ѝ се обадя. — Военнослужещата се усмихна на Райм. — Преди всичко бих искала да ви благодаря. Задето спасихте живота ми — два пъти.

— Всъщност — изтъкна Селито, — първия път не бяхте в опасност. Той не е имал намерение да ви нарани, нито друга от жертвите си. Втория път… е, приемаме благодарностите, защото щяхте да станете на парчета.

— Близките ми също бяха там. Не знам как да ви се отблагодаря.

Райм, както винаги, се почувства неловко. Кимна, изразявайки (както се надяваше) сдържано приемане на благодарностите.

— Другата причина да дойда е, че открих нещо, което може да ви послужи. Разговарях със съседите си и един човек, който живее през две къщи ми каза, че вчера, когато получавал някаква пратка през задния вход, видял въже, което висяло от покрива на блока му. Помислих си, че престъпникът може да е избягал така.

— Интересно.

— Има обаче и още нещо. Съпругът ми огледа. Боб беше две години морски пехотинец…

— Морска пехота? — засмя се Пуласки. — А вие сте в армията.

Тя се усмихна:

— Понякога имаме някои… интересни спорове. Особено през футболния сезон. Както и да е, той погледна въжето и каза, че е вързано от специалист. Възелът бил рядък, използва се при рапели — спускане по въже при алпинизъм. Нарича се самозатягащ възел. Тук не се използва много, предпочитат го главно в Европа. Този човек има сериозен опит като алпинист и катерач, натрупан отвъд океана.

— А, полезна информация… — Райм погледна мрачно Пуласки. — Жалко, че жертвата откри уликата, не мислиш ли? Това май беше наша работа. — Обърна се към Луси. — Въжето още ли е там?

— Да.

— Хубаво… В града ли сте още няколко дни? Ако го заловим, ще трябва да свидетелствате в съда.

— Скоро се връщам на служба. Но сигурно мога да дойда за процеса. Ще си взема извънреден отпуск.

— Колко служба ви остава?

— Записах се за още две години.

— Наистина ли? — изненада се Селито.

— Мислех да не го правя. Там е трудно. Но на церемонията реших да се върна.

— Заради бомбата ли?

— Не, бях решила преди това. Гледах близките на войниците и другарите ми и се замислих по какъв странен начин съдбата те изпраща на места, където никога не си подозирал, че ще отидеш. Но ето, отиваш, вършиш нещо добро и важно и оставаш с чувството, че постъпваш правилно. Та така реших. — Тя облече якето си. — Ако имате нужда от мен, ще съм си вкъщи.

Сбогуваха се и Том я изпрати.

Когато се върна, Райм му каза:

— Запиши го в таблицата. Катерач или алпинист, практикувал в Европа. — Обърна се към Пуласки. — Вземи колата на отдела по криминалистика и отиди да събереш въжето, което си пропуснал при първия оглед…

— Не аз извърших огледа…

— … и намери някой алпинист. Искам да знам къде може да се е катерил нашият извършител. Анализирайте и въжето. Открийте къде и кога го е купил.

— Слушам.

След петнайсет минути на вратата отново се позвъни и Том въведе Кейтрин Данс. Слушалките на миникомпютърчето ѝ висяха от ушите. Държеше голям бял плик.

— Здрасти — поздрави я Пуласки.

Райм вдигна вежди при тази фамилиарност.

— Отивам на летището — обясни Данс. — Исках да се сбогуваме. А пък това беше на стълбите.

Подаде плика на Том, който се намръщи:

— Няма адрес на подателя.

— Да не рискуваме — предупреди Райм. — Сложѝ го в кофата.

Селито взе плика и го пусна в голяма кофа от преплетени стоманени ленти — много напомняше панер за пране. Затвори капака. Всички пратки от неизвестни податели се поставяха в този съд, предвиден да издържи експлозия на малко до средно самоделно взривно устройство и снабден със сензори за нитрати и други експлозиви.

Компютърът анализира изпаренията от плика и установи, че не е бомба.

„Какво ли е?“ — запита се Райм.

Купър си сложи гумени ръкавици и го извади. На плика имаше само две думи, отпечатани на принтер: „Линкълн Райм“.

— Самозалепващ се плик — намръщи се лаборантът.

Криминалистите предпочитат старомодните пликове, които трябва да оближеш, за да залепиш. Така по лепилото може да остане ДНК от извършителя. Купър добре познаваше този модел пликове. Продаваха се из цялата страна и източникът им бе на практика неустановим.

Райм се приближи с инвалидната количка, Данс също гледаше с интерес как лаборантът извади от плика джобен часовник и бележка, написана на принтер.

Писмото бе отпреди не повече от четвърт час — между тръгването на Луси Рихтер и пристигането на Кейтрин Данс. Селито се обади в управлението и поиска няколко патрулни коли от близкия участък 20 да претърсят района. Купър им изпрати фоторобота на Часовникаря по електронната поща.

Часовникът работеше и показваше точно време. Беше златен и имаше няколко по-малки циферблата.

— Тежък е — отбеляза Купър; сложи си очила с увеличителни лещи и го огледа внимателно. — Изглеждаше стар, има следи от износване… Няма гравирани имена или инициали.

Взе четка от камилска вълна и го изчетка за частици над бял лист. Плика също. Не падна нищо.

— Слушай какво пише, Линкълн.

Драги господин Райм,

Когато получите това писмо, вече няма да съм в града. Научих, разбира се, че никой от присъстващите в заседателната зала не е пострадал. Явно навреме разкрихте плана ми. Аз пък предвидих вашия ход и не прибързах да отида в хотела при Шарлот, което ми даде възможност да видя вашите хора. Предполагам, че сте спасили дъщеря ѝ. Това ме радва. Момичето заслужава по-добър живот.

Е, поздравления… Мислех, че планът ми е идеален, но явно съм сгрешил.

Този джобен часовник е „Бреге“. Той ми е любим. Произведен е в началото на XIX век и има рубинена цилиндрична котва, вечен календар и противоударен механизъм. Надявам се, че прозорчето с фазите на луната ще ви хареса в светлината на наскорошните ни приключения. В света има много малко екземпляри от този модел. Подарявам ви го в знак на уважение. Никой досега не ми е попречил да свърша работата си; вие сте най-способният ми противник. (Щях да кажа, че сте по-способен от мен, но това не е съвсем вярно. Все пак не успяхте да ме заловите.) Навивайте редовно часовника (но внимателно); той ще отмерва времето до следващата ни среща.

Един съвет: на ваше място бих се възползвал от всяка секунда, изминала от този момент.

Часовникаря

Селито се намръщи.

— Какво има? — попита Райм.

— Това е най-галантната заплаха, която съм чувал, Линк. Повечето престъпници казват просто: „Ще те убия…“ А какво е това? — Посочи бележката. — Двоеточие? Заплашва те, а не допуска дори една пунктуационна грешка.

На Райм не му стана смешно. Все още беше бесен, че са оставили извършителя да се измъкне и той явно не смята да спре да върши престъпления.

— Ако престанеш да измисляш тъпи шеги, Лон, може би ще забележиш, че граматиката и синтаксисът на писмото са безупречни. Това ни показва още нещо за престъпника. Има добро образование. Частно училище? Класическо образование? Филолог? Напиши всичко това в таблицата, Том.

Селито не се предаваше:

— Шибани двоеточия.

— Имаме резултат — обяви Купър. — Растителните останки са от каулерпа таксифолия, плевелно водорасло.

— Какво?

— Водорасло, което за кратко време се размножава в огромни количества. Създава всякакви проблеми. За известно време е било унищожено в Съединените щати.

— Щом се размножава толкова лесно, сигурно се среща навсякъде — измърмори Райм. — Безполезно като улика.

— Не е точно така — уточни Купър. — Има го само по тихоокеанското крайбрежие на Северна Америка.

— В Мексико и Канада?

— Да, има го доста.

— Открихме го — саркастично измърмори Райм. — Изпращайте специалния отряд на адреса.

Кейтрин Данс обаче се намръщи:

— Западното крайбрежие ли? — Замисли се за момент. — Къде е записът с разпита?

Мел Купър намери файла и го пусна.

За десети път на екрана се появи лицето на безочливо лъжещия убиец. Данс се вгледа съсредоточено в него. Почти като Райм, когато изучаваше веществените доказателства.

Криминалистът толкова много пъти бе слушал разпита, че вече не чуваше думите. Бяха безполезни. Данс обаче изведнъж се засмя. Щракна с пръсти и прошепна:

— Хрумна ми нещо.

— Какво?

— Е, не мога да ви кажа адреса, но се досещам от кой щат е. От Калифорния. Или е живял там дълго време.

— Откъде разбра?

Тя върна записа. Отново пусна част от разпита — онази част, в която арестантът разказваше как отишъл в Лонг Айлънд, за да вземе конфискувания джип. Спря записа и обясни:

— Изучавала съм регионалните говори. Когато говорим за междущатските магистрали, в Калифорния използваме определителен член — например Четиристотин и петата в Лос Анджелес. Тук той говори за „Четиристотин деветдесет и петата“. И чухте ли да казва „автострада“? В Калифорния това е по-често използвана дума от „магистрала“ и „шосе“ като в източните щати.

Може и да е полезно, помисли си Райм. Още една тухла в градежа на доказателствата.

— Да се запише — нареди.

— Когато се прибера, ще започна разследване в Калифорния — обеща Данс. — Ще започна издирване в целия щат, пък да видим какво ще излезе. Така, хайде да тръгвам… О, и ще се радвам скоро да ми гостувате в Калифорния.

Том кимна към Райм:

— За него е полезно да пътува. Твърди, че не му харесва, но когато отиде на ново място, му е приятно. Стига да има добро уиски и достатъчно престъпления, та да не му доскучае.

— В Калифорния правим повече вино… Но не се безпокой, има достатъчно престъпност.

— Ще видим — неангажирано отговори Райм. — Между другото… може ли една услуга?

— Разбира се.

— Изключѝ си мобилния да не се изкуша пак да те повикам от летището, ако излезе още нещо.

Тя се засмя:

— Ако не бързах да се върна при децата, щях да остана.

— Обаждай се.

Селито отново ѝ благодари и Том я изпрати.

— Рей, свърши и ти някаква работа — провикна се Райм.

Новобранецът се сепна:

— Вече се обадих за въжето, ако това имаш предвид.

— Не, не това имах предвид. Имах предвид да свършиш нещо.

Райм кимна към бутилката с уиски на полицата в другия край на стаята.

— О, разбира се.

— Сипи и на мен — изръмжа Селито. — И не се стискай.

Пуласки напълни две чаши и им ги подаде.

— Не забравяй себе си — напомни му Райм.

— О, на служба съм.

Селито щеше да се задави от смях.

— Добре. Може би мъничко. — Пуласки си сипа и отпи глътка от силния и безбожно скъп алкохол. — О, хубаво е — отбеляза, макар че очите му казваха друго. — Впрочем, опитвали ли сте безалкохолна бира със спрайт?

42.

17.18 ч.

Преди и след…

Хората преодоляват болката.

Животът продължава и „преди“ става „след“.

Тази мисъл се въртеше в главата на Линкълн Райм. Животът продължава.

Самият той бе използвал този израз навремето — когато скоро след нещастието каза на жена си, че иска развод. Връзката им от известно време буксуваше и той реши, че независимо дали ще оцелее или не, ще се бори сам с живота и няма да обрича съпругата си на това страдание.

В онези дни „да продължиш“ означаваше нещо много различно от случващото се сега между него и Сакс. Животът, който си беше създал през последните няколко години, крепящ се на деликатен баланс, много щеше да се промени. Основният проблем според него бе в това, че Сакс всъщност не продължава напред. Връщаше се назад.

Селито бе излязъл и сега Райм и Пуласки стояха пред масата с веществените доказателства и ги подготвяха за делото за корупция в участък 118. Изправени пред неоспоримите улики — и факта, че без да подозират, са наели масов убиец за целите си — Бейкър и Уолас бяха издали всичките си съучастници, за да си издействат по-леки присъди.

Сега Райм бе съсредоточил вниманието си изцяло върху издирването на Часовникаря.

Подготвяйки се за напускането на Сакс, той бе достигнал до извода, че от Рей Пуласки ще стане отличен криминалист. Беше находчив, умен и упорит като Селито. За осем месеца, максимум година Райм щеше да го ошлайфа в занаята. Заедно щяха да правят огледи, да анализират улики, да разкриват престъпници. Колелото щеше да продължава да се върти. Системата не зависеше само от един мъж и една жена; така би трябвало да бъде.

Да, колелото се въртеше… но той не можеше да си представи да работи без Сакс.

По дяволите, проклети чувства, смъмри се Райм и отново се съсредоточи над работата си. Погледна таблицата с уликите. „Той е някъде там; ще го хвана. Няма… да… се… измъкне.“

— Моля? — попита Пуласки.

— Не съм казал нищо — сопна се Райм.

— Каза. Аз само…

Райм го изгледа на кръв и младежът замълча.

Отново се наведе над уликите. След малко попита:

— Когато изследвам банкнотите от колата на Бейкър, да използвам ли нинхидрин за сваляне на отпечатъци?

Райм понечи да отговори, но бе прекъснат от женски глас:

— Не. Първо пробваш с йодни пари. После нинхидрин и след това сребърен нитрат. Прави се в този ред.

Райм погледна към вратата. Сакс влезе. Той си придаде благосклонно изражение. Остана доволен от себе си колко беше добричък.

— Ако объркаш реда — продължи Сакс, — химикалите ще взаимодействат помежду си и всичко ще оплескаш.

Пуласки кимна.

Настъпи тишина.

Неловка ситуация, помисли си криминалистът.

Сакс погледна уликите.

Райм се втренчи в таблицата на дъската; мълчанието бе тягостно като мразовитата нощ, спускаща се навън.

— Съжалявам — каза Сакс.

Тези думи прозвучаха необичайно от нейната уста; Сакс се извиняваше почти толкова често, колкото Райм — тоест никога.

Райм не отговори. Не отместваше очи от таблицата.

— Наистина, съжалявам.

Това го подразни, той я погледна крадешком, намръщи се, едва владееше гнева си.

Тя обаче не говореше на него.

Гледаше Пуласки.

— Ще компенсирам по някакъв начин. Можеш да направиш следващия оглед. Аз ще ти помагам. Или следващите два огледа.

— Как така? — попита младежът.

— Сигурно си чул, че напускам.

Той кимна.

— Е, разколебах се.

— Няма ли да напускаш? — попита Пуласки.

— Не.

— Е, няма проблем. Нямам нищо против да работим заедно още за известно време.

Облекчението му, че няма да е сам под критичния поглед на Линкълн Райм, явно надделяваше над разочарованието, че ще бъде едва третостепенен играч.

Сакс издърпа един стол и седна пред Райм.

— Не беше ли в „Арджайл“? — попита той.

— Бях. Вчера ми направиха предложение. Мислех да го приема. Но нещо се случи. Точно преди да отида.

Райм не я прекъсна.

— Сюзан Крийли ми се обади. Искаше да поговорим. Благодари ми, че съм ѝ повярвала, че съм открила убиеца на съпруга ѝ. Разплака се. Каза ми, че не можела да понесе мисълта, че съпругът ѝ се е самоубил. Убийството е ужасно, но самоубийството — това би обезсмислило всичко, което са постигнали заедно.

Сакс се засмя:

— Един възел и счупен палец… Това е нашата работа, Райм. Не помията, на която се натъкнах, интригите, баща ми, Бейкър и Уолас, опитът да ме убият… Всичко е много просто. Работата на полицая е да открие истината за възела и счупения палец.

„Ти и аз, Сакс…“

— Е — попита тя непринудено, като погледна таблицата, — има ли нещо ново за нашия извършител?

Райм обобщи:

— Бил е алпинист или катерач в Европа. Живял е в Калифорния, на крайбрежието. Наскоро е бил там. Може би там живее. Образован е. Не допуска правописни, синтактични и пунктуационни грешки. Освен това искам да огледаме всеки детайл от часовника, който ми подари. Той е часовникар, нали? Това означава, че вероятно е отворил тази машинка, за да погледне какво има вътре. Ако има дори една молекула, оставена от него, искам да знам каква е. — Райм кимна към писмото от Часовникаря и добави: — Признава, че е наблюдавал хотела на Шарлот по времето, когато я заловихме. Искам да огледате всяко място, на което може да е стоял. Това е задача за теб, Рей.

Слушам.

— И не забравяй какво знаем за него. Може да си е тръгнал, а може да не е. Дръж оръжието си на лесно място. Извън гащеризона за огледи. Помни…

— Търсѝ добре, но си пази гърба, нали? — прекъсна го Пуласки.

— Точно така, запомнил си си урока. Хайде сега, на работа.

Четвърта  част

Що е това време? Ако ме питат, знам какво е. Ако искам да обясня на някого, не знам.

Свети Августин

43.

Понеделник, 12.18 ч.

Декемврийският ден не беше много студен, но старата камина в къщата на Райм не гореше и всички бяха навлечени с дебели дрехи. От устите им излизаха облачета пара, лицата им бяха почервенели. Амелия Сакс носеше два пуловера, а Пуласки — зелено яке с дебела подплата, от което като медал висеше карта за лифтовете от курорта Килингтън във Вермонт.

Полицай скиор, помисли си Райм. Струваше му се странно, макар че не можеше да каже защо. Може би защото бе опасно да се спускаш с голяма скорост по пистите с готов да гръмне 9-милиметров пистолет на кръста.

— Къде е специалистът по камини? — сопна се Райм на болногледача си.

— Каза, че ще дойде между един и пет.

Том носеше вълненото палто, което Райм му беше подарил за Коледа, и тъмночервен кашмирен шал, подарък от Сакс. Тънките му пръсти бяха посинели.

— Аха, между един и пет. Един и пет. Знаеш ли какво, я веднага му се обади и…

— Той така каза…

— Изслушай ме. Обади му се и му кажи, че в квартала му има сериен убиец и смятаме да го заловим някъде между един и пет. Да видим дали ще му хареса.

— Линкълн, не можем…

— Тоя знае ли какво правим тук? Не знае ли, че бдим за спокойствието на хората? Обади му се и му го кажи.

Пуласки забеляза, че Том няма намерение да телефонира.

— Дали аз да не го направя? — измънка. — Да се обадя, имам предвид.

Ох, младежка наивност…

— Не му обръщай внимание — каза Том. — Държи се като куче, което иска да си играе. Ако не му обръщаш внимание, спира.

— Куче? Аз ли съм куче? — възмути се Райм. — Подиграваш ли ми се, а, Том? Точно ти, дето хапеш ръката, която те храни? — Доволен от сравнението, добави: — Кажи на каминджията, че съм получил измръзвания. Това е вярно.

— Значи все пак чувстваш… — започна Пуласки, но млъкна смутено.

— Да, мамка му, чувствам, когато ми е студено, Пуласки.

— Извинявай, казах го, без да мисля.

— Поздравления — засмя се Том.

— За какво? — не разбра новобранецът.

— Нарече те на фамилия. Вече те смята за малко повиеше същество от гол охлюв… Така се обръща към хората, които харесва. Аз например съм просто Том. Завинаги само Том.

— Ако пак му се извиниш обаче, отново ще бъдеш понижен — предупреди Сакс.

Звънецът иззвъня и Просто Том отиде да отвори.

Райм погледна часовника. Часът бе 13.02. Възможно ли беше майсторът на камини да е толкова точен?

Разбира се, че не. Лон Селито влезе, понечи да свали палтото си, но се разколеба. Втренчи се в па̀рата, излизаща от устата му.

— Бога ми, Линк, с парите, които съдираш от общинския бюджет, поне сметката за парно да си беше платил. Това кафе ли е? Топло ли е?

Том му сипа една чашка, Селито я обхвана с едната си длан, а с другата ръка отвори куфарчето си. Извади стара папка с листа, изписани с избледняло мастило и молив, имаше много задраскани изречения, свидетелство за общинската политика на икономии от канцеларски материали.

— Случаят „Лупонте“? — попита Райм.

— Същият.

— Трябваше ми за миналата седмица — изръмжа криминалистът.

Ноздрите го боляха отвътре от студа. Може би трябваше да каже на майстора, че ще му плати след един до пет месеца.

— Почти се бях отказал, Лон. Пуснах корени от чакане. Какво ще кажеш за този израз, нали обичаш поговорките?

— Сещам се за друга: „Ако направиш услуга на някого и не е доволен, кажи му да си го начука“.

— Добре звучи.

— Пък и не ми беше казал, че е толкова секретно. Наложи се сам да узная. Накрая Рон Скот ми го намери.

Детективът отвори папката и разлисти документите. Райм изпита безпокойство, чудеше се какво ще намери вътре. Можеше да е полезно, можеше да е катастрофално.

— Трябва да има официален доклад. Намери го.

Селито разрови документите. Извади един. На горната страница имаше надпис на машина: „Артър Лупонте, заместник-комисар“. Бе залепено с поизбеляла червена лента с думата „Секретно“.

— Да го отворя ли?

Райм завъртя очи.

— Линк, кажи ми, когато доброто ти настроение се завърне.

— Монтирай го на рамката за четене. Моля и благодаря.

Лон скъса червената лента и подаде документа на Том. Болногледачът го монтира на автоматичната рамка за прелистване, която Райм можеше да командва с пръста си върху контролно табло, реагиращо на допир. Зачете документа, като се опитваше да преодолее нарастващото напрежение.

— Лупонте ли? — измърмори Сакс и погледна таблицата на уликите.

Райм отгърна на следващата страница.

— Това е.

Продължи съсредоточено да чете абзац след абзац тромавия официален текст.

„О, хайде — помисли си ядосано. — Давайте по същество.“

Добра или лоша новина?

— Нещо свързано с Часовникаря ли? — попита Сакс.

Засега нямаше следа от престъпника, нито в Ню Йорк, нито в Калифорния, където Кейтрин Данс бе започнала собствено разследване.

— Нищо общо няма с него — отвърна Райм.

Сакс озадачено поклати глава:

— Но нали затова ти трябваше досието?

— Ти предположи, че затова го искам.

— Защо ти е тогава? За някой друг случай?

Сакс се загледа към таблиците, отразяващи няколко разследвания, които бяха в задънена улица.

— Не.

— За какво тогава?

— Щях да ти кажа по-скоро, ако не ме разсейваше толкова.

Сакс въздъхна.

Накрая Райм намери онова, което търсеше. Извърна глава от документа, загледа се през прозореца към голите кафяви дървета в Сентрал Парк. Имаше предчувствие, че от материалите по това разследване ще намери каквото му трябва, но Линкълн Райм беше учен и не се доверяваше на предчувствия.

„Истината е единствената цел…“

Какви истини щяха да му разкрият думите?

Той отново погледна документа и прочете абзаца, който го интересуваше. После — още веднъж.

— Искам да ти прочета нещо.

— Добре, цялата съм в слух.

Райм премести безименния пръст на дясната си ръка и документът се върна на първата страница.

— Това е от самото начало. Слушаш ли?

— Казах ти, че да.

— Добре. „Тази информация трябва да остане строго секретна. От осемнайсети до двайсет и девети юни хиляда деветстотин седемдесет и четвърта година дванайсет нюйоркски полицаи бяха осъдени за изнудване и рекет на собственици на магазини и бизнесмени в Манхатън и Бруклин, а също за забавяне и прекратяване на разследвания срещу подкуп. Четирима от тях бяха осъдени и за опит за убийство, свързан с горните престъпления. Тези дванайсет полицаи бяха членове на така наречения клуб «Шестнайсето авеню», чието име стана синоним на полицейска корупция.“

Сакс си пое дълбоко въздух. Райм я погледна — беше се втренчила в досието, сякаш беше змия. Той продължи да чете:

— „Няма нищо по-свято от доверието на обикновения гражданин на Съединените щати към служителите на реда, които го защитават. Дванайсетте души от клуб «Шестнайсето авеню» оскверниха това свещено доверие и не само извършиха престъпления, които би трябвало да предотвратяват, а и урониха престижа на храбрите си и самоотвержени другари по служба. Затова аз, кмет на град Ню Йорк награждавам с Медал за храброст следните полицаи, благодарение на които престъпниците бяха заловени: полицай Винсънт Падини, полицай Херман Сакс и детектив трети ранг Лорънс Кьопел.“

— Какво? — прошепна Сакс.

Райм продължи да чете:

— „Тези полицаи многократно рискуваха живота си, работейки под прикритие, за да съберат ключова информация за залавяне на престъпниците и доказателства срещу тях. Поради опасното естество на задачата им, отличието ще бъде връчено в тесен кръг от хора, а този документ ще бъде запечатан с цел осигуряване безопасност на споменатите полицаи и семействата им. Нека знаят обаче, че дори наградата да не стане публично достояние, това не намалява благодарността ни към тях.“

Амелия Сакс го гледаше смаяно:

— Той…

Райм кимна към папката:

— Баща ти е изпълнил дълга си, Сакс. Той наистина е бил сред тримата, които са се измъкнали. Само дето не са били престъпници, а са работили за вътрешния отдел. Той е разобличил клуба „Шестнайсето авеню“, както ти разкри групичката от „Сейнт Джеймс“, но за разлика от теб е работил под прикритие.

— Откъде знаеше?

— Не знаех. Спомних си, че имаше нещо в делото за корупция срещу Лупонте, но не бях сигурен, че баща ти е участвал. Затова исках да видя досието.

— Гле’й ти — измуча Селито с пълна уста, докато похапваше поничка.

— Виж дали няма да излезе още нещо, Лон. Трябва да има още.

Детективът извади грамота и медал — Медал за храброст, най-високото отличие в полицията. Селито го подаде на Сакс. Тя присви очи и се вгледа в написания на пергамент официален документ, носещ името на баща ѝ. С треперещи ръце взе медала.

— Страхотно. — Пуласки кимна към грамотата. — С тези заврънкулки и така нататък.

Сакс погледна Райм:

— Ами парите, които намерих скрити?

Той кимна към папката върху рамката за четене:

— Всичко е описано, Сакс. Началникът му във вътрешния отдел е искал да бъде сигурен, че престъпниците няма да заподозрат нищо. Давал е на баща ти по две хиляди всеки месец, за да изглежда, че и той събира рекет. Трябвало да изглежда истинско. При подозрение, че може да е информатор, веднага са щели да го убият, особено при положение, че и Тони Галанте е бил замесен. Вътрешният отдел е започнал фалшиво разследване. После са го прекратили поради липса на доказателства. В отдела по криминалистика нарочно са объркали документацията за уликите.

Сакс сведе глава. Засмя се тихо.

— Татко беше скромен човек. Типично за него — да държи в тайна най-високото отличие, което е имал. Никога не е споменавал за това.

— Тук можеш да прочетеш всички подробности… Баща ти се е съгласил да носи скрит микрофон, да предостави всякаква информация за Галанте и другите мафиоти, но не и да свидетелства в съда. Не е искал да застрашава живота на вас с майка ти.

Сакс се втренчи в медала, който се люлееше в ръката ѝ — като махало на часовник, мрачно си помисли Райм.

— Трябва да имам повече вяра в него — прошепна Сакс.

Замълча и се зачете в документите.

След няколко минути Лон Селито потърка ръцете си и изръмжа:

— Вижте, радвам се, че всичко се разви толкова добре, но защо не отскочим до близкото „Манис“? Не е зле да сложа нещо в стомаха си. И знаеш ли какво, Линк? Обзалагам се, че те си плащат сметките за парното.

— Съжалявам — отвърна Райм с престорено съжаление, което се надяваше, че успешно прикрива нежеланието си да излиза по заледените улици с инвалидната количка, — но пиша отворено писмо до „Таймс“. — Кимна към компютъра. — Освен това трябва да чакам майстора на камини. Между един и пет. — Поклати глава. — Един и пет.

Том понечи да каже нещо — вероятно да го убеждава все пак да излезе — но Сакс се намеси:

— И аз имам други планове.

— Ако включва излизане на снега и леда, не ме брой — измърмори Райм.

Знаеше, че Сакс и Пами Уилоуби планират разходка с новия храненик на момичето — болонката Джаксън.

Амелия Сакс обаче отговори:

— Да, свързано е с лед и сняг… — засмя се и го целуна по устата — … но не включва теб.

— Слава Богу — отбеляза Райм, издиша облаче па̀ра към тавана и се обърна към компютъра.

* * *

— Какво правиш тук?

— Здравей, детективе, как си?

Артър Йънг, застанал на прага на къщата си, огледа изпитателно Сакс. Изглеждаше малко по-добре от последната им среща — в задницата на микробуса му. Беше обаче не по-малко ядосан. Гледаше я с кръвясали очи.

Ако обаче престрелките са нещо обичайно в професията ти, сърдитият поглед на едно старче едва ли ще те впечатли. Сакс се усмихна:

— Дойдох да ти благодаря.

— Така ли? За какво?

Тя подуши миризма на алкохол и видя няколко бутилки, наредени на едно шкафче. Забеляза, че плановете му за благоустрояване на къщата са в застой.

— Случаят „Сейнт Джеймс“ приключи успешно.

— Да, научих.

— Доста е студено, детективе.

— Скъпи, кой е? — извика от вратата на кухнята възрастна жена с къса кестенява коса и весело, червендалесто лице.

— Една позната.

— Покани я. Ще направя кафе.

— Много е заета — кисело отговори Йънг. — Обикаля града, разследва разни неща, задава въпроси. Сигурно няма време.

— Всъщност тук ми е доста студено.

— Арт! Покани я да влезе.

Той въздъхна, обърна се и влезе. Сакс го последва и затвори вратата. Остави якето си на един стол.

Съпругата на Иънг дойде при тях. Ръкува се със Сакс.

— Нека да седне на креслото, Арт.

Сакс се настани на износения „Баркалаунджър“, Йънг — на дивана, който изстена под тежестта му. Надигна чаша, в която очевидно нямаше кафе. Не намали звука на телевизора, по който предаваха оспорван баскетболен мач.

Жена му донесе две чаши кафе и намали звука.

— Аз не искам — измърмори Иънг.

— Вече ти сипах. Да го изхвърля ли? Да похабя хубавото кафе?

Остави чашата на масичката до него и се върна в кухнята, откъдето се разнасяше аромат на пържен чесън.

Сакс мълчаливо отпи глътка силно кафе, Йънг зяпаше телевизора. Проследи с поглед топката при хвърляне от линията на трите точки; стисна за миг юмруци, когато тя падна в коша.

Включиха се реклами. Той смени канала.

Сакс си спомни думите на Кейтрин Данс за силата на мълчанието, когато искаш да накараш някого да проговори. Затова седеше, пиеше кафе и мълчеше.

След няколко минути, изнервен, Йънг измърмори:

— Така значи, „Сейнт Джеймс“?

— Дааа.

— Четох във вестника за Денис Бейкър. И заместник-кмета.

— Да.

— Бейкър ми беше познат. Изненадах се, когато узнах.

— На лицето му се изписа загриженост. — И убийства, а? Сарковски и онзи другия?

— И опит за убийство — добави Сакс, без да издава, че тя е била мишената.

Йънг поклати глава:

— Подкупите са едно, ама да убиваш хора… Това е съвсем друго.

— Въпрос на виждане…

— Ами връзката с Мериленд? Разбра ли се кой е?

Старият детектив имаше право да знае малко повече подробности, нали страдаше заради това, че ѝ е помогнал.

— Мръсникът се оказа Уолас. Но не става дума за щата Мериленд.

Тя му разказа за яхтата на заместник-кмета.

Йънг се изсмя мрачно:

— Стига, бе. „Мериленд Монро“? Извратено.

— Нямаше да успеем, ако не ни беше помогнал.

За части от секундата на лицето на Йънг се изписа задоволство. Но бързо си спомни, че трябва да е ядосан. Надигна се демонстративно, въздъхна тежко и си наля още уиски. Пак седна. Не докосна кафето. Смени още няколко канала.

— Може ли да те помоля за нещо? — попита внимателно Сакс.

— Как мога да ти забраня?

— Каза, че си познавал баща ми. Не са останали много хора, които го помнят. Искам да те попитам нещо за него.

— За клуб „Шестнайсето авеню“ ли?

— Не. Това не ме интересува.

— Имаше късмет, че се измъкна.

— Понякога човек минава между капките.

Йънг кимна:

— Поне след това изчисти името си. Не се е забърквал в други престъпления.

— Каза, че си работил с него. Той не обичаше да говори много за работата си. Винаги съм се питала как е било тогава. Хрумна ми да напиша нещо за него.

— За внуците ли?

— Нещо такова.

— Никога не сме били близки — отбеляза Иънг.

— Все пак си го познавал.

Той се подвоуми.

— Да.

— Разкажи ми. Например случая с онзи командир на специалния отряд… Лудия. Винаги съм се питала какво точно е станало.

Кой от всички луди? — изсумтя Иънг. — Де да беше само един.

— Онзи, който изпратил специалния отряд на грешен адрес.

— О, Карътърс ли?

— Мисля, че така се казваше. Татко бил сред полицаите, които държали похитителя на заложниците, докато отрядът намерил правилния апартамент.

— Да, да. И аз бях там. Тоя Карътърс беше голям мръсник. Малоумен… Слава Богу, че никой не пострада. Това беше същия ден, когато забрави батериите на рупора си… И още нещо: даваше обувките си на новобранците да му ги лъскат. И им подхвърляше петачета като на ваксаджийчета. Да караш полицаи да ти слугуват е достатъчно извратено, но и тия пет цента… Това беше през седемдесетте.

Иънг намали телевизора с още няколко степени. Засмя се:

— Ха, искаш ли да ти разкажа нещо смешно?

— Разказвай.

— Ами с баща ти и още няколко колеги отивахме в Гардън да гледаме мач или нещо такова. Изведнъж някакъв хлапак изскочи и извади пистолет… и знаеш ли какво беше?

Сакс каза, че не знае.

— Абсолютна самоделка. Само с един двайсет и две калибров патрон. И този нещастник искаше да ни ограби. Насред Трийсет и четвърта улица. Даваме му портфейлите си. Баща ти изпусна своя, нарочно, разбира се. Хлапакът се навежда да го вземе. Когато се изправи, напълни гащите; срещу него — дулата на четири пищака. Да беше видяла лицето му… Каза: „Днес не ми е ден“. Ега ти бисера. „Днес не ми е ден“. Цяла вечер не спряхме да се хилим… — По лицето на Йънг се разля усмивка. — О, сетих се още нещо…

Докато говореше, Сакс кимаше и записваше. Знаеше много от тези случки. Херман Сакс обичаше да говори за работата си. Двамата с часове стояха в гаража, поправяха скоростната кутия или бензиновата помпа, а той разказваше ли, разказваше — подготвяше почвата за бъдещата ѝ кариера.

Сакс, разбира се, не беше дошла при този човек, за да слуша за баща си. Бе дошла от другарска солидарност, да помогне на колега да се измъкне от безизходицата, в която бе попаднал. Не чувстваше вина за пропадането му; тя просто си вършеше работата, търсейки информацията, която ѝ трябваше.

Просто отговаряше на сигнал 10-13 — „полицай в беда“. Амелия Сакс нямаше да допусне детектив Артър Йънг да провали живота си. Ако така наречените му приятели не искаха да дружат повече с него заради ролята му за залавяне на групичката от „Сейнт Джеймс“, тя щеше да го свърже с достатъчно полицаи, които няма да странят от него: Селито, Райм, Пуласки, Фред Делрей, Роланд Бел, Нанси Симпсън, Франк Ретиг и още много други.

Сакс го разпитваше и той отговаряше — понякога с желание, понякога раздразнено, но винаги ѝ казваше нещо ново. На няколко пъти Йънг допълни чашата си с уиски, от време на време поглеждаше часовника, след това — нея, с въпросително изражение, сякаш питаше: „Ти нямаш ли друга работа?“

Тя обаче седеше спокойно на креслото, разпитваше го, дори му разказа няколко случки от своя живот. Амелия Сакс не бързаше, имаше предостатъчно свободно време.

1

Flat-iron — ютия (англ.) — Б.пр.

Content

Джефри Дивър
Часовникаря
(книга 7 за "Линкълн Райм")

Първа част

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

Втора част

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

Трета част

34.

35.

36.

37.

38.

39.

40.

41.

42.

Четвърта  част

43.

1