Питър Мей

Шахматните фигури

(книга 3 от "Трилогия за остров Луис")

С любещ спомен за малката Дженифър

Светът, от край до край изпитан,

дъска шахматна е за мен.

А ний сме пешки по квадрата,

намерили ту нощ, ту ден.

Повдигат ни, притискат, блъскат —

и паднем ли във някой бой,

Спокойно в тъмната кутия ни слагат,

с поглед примирен.[1]

Омар Хайям, Рубайят, строфа 321

ПРОЛОГ

Той седи на бюрото си, посивял от страх и от бремето на тази съдбовна стъпка, която, веднъж направена, не може да се върне назад. Подобно на времето и смъртта.

Докато пише, писалката трепери в ръката му.

От доста време обмислям това. Знам, че повечето хора няма да разберат, особено онези, които ме обичат и които аз също обичам. Мога да кажа единствено, че никой няма понятие за ада, в който живея. А през последните седмици той стана просто непоносим. Време е вече да си вървя. Толкова съжалявам.

Той се подписва с името си отдолу. Обичайният енергичен, нечетлив почерк.

Сгъва листа, сякаш като скрие думите, може някак да ги накара да изчезнат. Подобно на лош сън. Подобно на стъпката в мрака, която се кани да предприеме.

После става, оглежда за сетен път стаята и се пита дали наистина ще има куража да го стори. Дали да остави бележката, или не? Ще има ли изобщо някаква разлика?

Обляга я върху екрана на компютъра, където се надява, че лесно ще я видят, и тя се разтваря наново. Очите му следват полегатите букви, които се е научил да пише преди толкова години, когато целият живот още е бил пред него, и сърцето му се изпълва с тъга. Горчиво-сладък спомен за младост и невинност. За мирис на тебеширен прах и топло мляко в училище.

Колко безсмислено е било всичко!

ПЪРВА ГЛАВА

Когато Фин отвори очи, вътрешността на древното каменно жилище, което им бе дало подслон от бурята, тънеше в странна розова светлина. В неподвижния въздух лениво се виеше дим от почти угасналото огнище, а Уистлър бе изчезнал.

Фин се повдигна на лакът и видя, че камъкът, препречващ входа, е търкулнат встрани. През отвора се виждаше обагрената в розово утринна мъгла, надвиснала над планините. Бурята бе отминала. Бе изляла своя дъжд, оставяйки подире си неестествен покой.

Той с пъшкане се измъкна от одеялата и изпълзя до огъня, където бяха проснати дрехите му. В тях още се усещаше влага, но вече бяха достатъчно сухи за носене. Легна по гръб, за да нахлузи панталоните си, а после приседна, за да облече ризата и пуловера. Обу чорапите, напъха крака в обувките и се измъкна навън на каменистия склон, без да си прави труда да завързва връзките им.

Гледката, която го посрещна, бе почти омагьосваща. Планините на Югозападен Луис се издигаха стръмно навред около него, губейки се в ниските облаци. Долината отдолу изглеждаше по-широка, отколкото предната вечер, озарена от светкавиците.

Гигантски късове скали осейваха дъното й подобно на призрачни същества, излезли от мъглата на изток, където още невидимото слънце хвърляше алено сияние. Усещането бе, сякаш присъстваше на самото раждане на света.

Силуетът на Уистлър се очертаваше отвъд поредицата каменни укрития, наречени „кошери”, стъпил върху корниз, откъдето се разкриваше панорамна гледка.

Фин закрачи с разтреперани нозе по прогизналата земя и се присъедини към него.

Другият не се обърна, нито даде някакъв знак, че е доловил присъствието му.

Само стоеше като статуя, замръзнала във времето и пространството. На фона на бледото му, посърнало лице брадата изглеждаше като слой от сребриста и черна боя, положена върху бяло платно. Очите му бяха тъмни, непроницаеми, потънали в сянка.

— Какво има, Уистлър?

Отговор не последва и Фин устреми взор в същата посока. Онова, което видя, в първия миг просто го изпълни с объркване. Мозъкът му възприемаше пейзажа, но той просто нямаше смисъл. Обърна се и огледа отново скалните жилища зад гърба си и стръмния сипей, издигащ се чак до билото на планината, откъдето предната вечер бе зърнал мълниите, отразяващи се във водите на езерото.

После пак извърна глава към долината. Но езерото липсваше. На мястото му зееше само голяма празна дупка. Ясно се очертаваха бреговете, сред които хилядолетия наред се бе намирало неговото легло. Около километър и половина дълго, осемстотин метра широко и двайсет или трийсет метра дълбоко. Покрито от дебел пласт тиня, с разхвърляни тук-таме големи и малки камъни. В източния му край, където долината се губеше в стелещата се мъгла, имаше кафяв канал, прорязан в торфа като следа, оставена от гигантски охлюв.

Фин хвърли поглед към Уистлър.

— Какво е станало с езерото?

Онзи само сви рамене.

— Изчезнало е.

— Как може езеро да изчезне?

— Нещо подобно се е случило много отдавна. Още през петдесетте, преди ти и аз да се родим. Било е край Моршкал.

— Не разбирам. Какво имаш предвид? — рече объркано Фин.

— Същото като сега. Пощальонът всяка сутрин минавал покрай едно езеро, разположено по средата на нищото, на пътя между Моршкал и Кинлох. Наричало се Лохнан Леарга. Не щеш ли, един ден както си вървял, видял, че няма ни езеро, ни дявол. Само голяма дупка на мястото му. И аз самият съм я посещавал. Та навремето се вдигнал голям шум. Чак от Лондон дошли репортери от вестниците и телевизията.

Предлагали се какви ли не версии, които сега могат да изглеждат налудничави, но тогава пълнели заглавията. Като например, че езерото било ударено от метеорит и се изпарило.

— А какво според теб е станало?

Уистлър отново повдигна рамене.

— Най-добрата теория е, че се е получило тресавищно приплъзване.

— Което ще рече?

Другият нацупи устни, все така без да откъсва поглед от покрития с тиня басейн.

— Ами… може да се получи, ако дълго време не е валял дъжд. Не че това е нещо обичайно тук. — Той почти се усмихна. — Торфът на повърхността се спича, а както всеки от местните знае, щом веднъж изсъхне, торфът става непромокаем. — Ръката му посочи към мястото, където гигантската следа от охлюв се губеше в мъглата. — Там долу е разположено друго езеро, на по-ниско ниво. Ако имах някакви пари, бих ги заложил, че нашето езеро се е вляло в него.

— Но как?

Повечето от тукашните езера имат торфени дъна, но между тях и гнайса, от който е изграден остров Луис, често лежат по-нестабилни скали, наречени амфиболити.

Когато засушаването е последвано от проливен дъжд като снощния, водата се стича в пукнатините на торфа и създава пласт тиня върху скалната основа. Тогава повърхностният слой може просто да се плъзне върху нея, както най-вероятно се е случило и тук. Напорът на водата е пробил път между двете езера и целият обем на горното се е излял в по-долното.

Щом ръбът на слънцето най-сетне се показа, полъхна ветрец и мъглата леко се разсея. Достатъчно, за да разкрие нещо червено и бяло, улавящо светлината в най-дълбоката част на някогашното езеро.

— Какво, за бога, е това? — възкликна Фин и след като не получи отговор, добави:

— Случайно да ти се намира бинокъл?

— В раницата. — Гласът на приятеля му бе малко по-висок от шепот.

Фин забърза обратно към скалното жилище и пропълзя вътре. Когато се върна обратно, Уистлър изобщо не бе помръднал, а продължаваше безстрастно да се взира надолу към долината. Фин вдигна бинокъла и започна да го фокусира, докато очертанията на червено-белия предмет не се откроиха ясно пред очите му.

— Да ме вземат мътните! — изтръгна се неволно от устата му.

Сред група валчести камъни се бе загнездил малък едномоторен самолет, леко килнат на една страна. Изглеждаше напълно запазен — прозорците на кабината бяха покрити с тиня и кал, но боята на корпуса още бе ярка и върху нея ясно личеше надпис с черни букви.

G-RUAI.

Фин усети как всяко косъмче на врата му настръхва. RUAI бе съкратено от Руаирид, келтския вариант на името Родерик.

Този опознавателен знак бе изпълвал страниците на всички вестници седмици наред преди седемнайсет години, когато самолетът беше изчезнал заедно със своя пилот, Роди Макензи.

Мъглата се вдигна от планините като дим, обагрен от утрото. Цареше пълен покой. Тишината не се нарушаваше от нищо, дори от птичи глас.

Фин свали бинокъла.

— Знаеш ли чий е този самолет?

Уистлър кимна.

— Но какво търси тук? Нали навремето казаха, че подал летателен план към остров Мъл, а после се изгубил в мъглата?

Другият сви рамене, но не направи никакъв коментар.

— Отивам да го разгледам отблизо — отсече Фин.

Уистлър го улови за ръката.

— По-добре недей. — В погледа му имаше странно изражение. Ако не познаваше по-добре приятеля си, Фин би го приел за страх.

— Защо?

— Защото не е наша работа. — Той въздъхна — дълбока, унила въздишка на примирение. — Предполагам, че ще трябва да съобщим на властите, но не бива да се месим.

Фин го изгледа продължително, но реши да не пита. Издърпа лакътя си от хватката му и повтори:

— Аз отивам. Ако не искаш да идваш с мен — твоя работа. — И като му тикна в ръцете бинокъла, започна да слиза по склона към празния басейн.

Спускането беше стръмно и трудно, преминаващо през натрошени скали и втвърден торф, обрасъл с хлъзгави от дъжда треви. Бреговете на някогашното езеро бяха опасани от едри камъни и Фин ги прекоси, като се пързаляше и опираше на длани, за да не падне. После продължи все по-навътре към недрата на някогашното езеро, затъвайки на моменти до колене в тинята.

Почти бе достигнал самолета, когато се обърна назад и видя Уистлър да го следва на няколко крачки разстояние. Близо минута двамата мъже се гледаха запъхтяно, без да продумат. След това Фин вдигна очи отвъд фигурата на приятеля си, към пластовете скала и торф, които ги обграждаха отвсякъде подобно контурите на релефна карта. Само допреди дванайсет часа на това място щяха да ги покриват двайсет метра вода. Той се обърна и извървя последните няколко крачки до падналата машина.

Тя стоеше почти съвсем хоризонтално върху пресъхналото дъно, като че ли поставена там от внимателната ръка на Бог.

— Знаеш ли кое е странно? — попита Фин, без да поглежда вече настигналия го Уистлър.

— Кое? — По тона на другия не личеше, че наистина иска да знае.

— Не забелязвам никакви повреди.

— Е,и?

— Ако самолетът беше катастрофирал в езерото, трябваше да бъде доста разбит, не смяташ ли?

Никакъв коментар.

— Виж го само. Няма нито една вдлъбнатина. Дори прозорците не са счупени. — Фин прегази през няколко камъка и с известен труд се изкачи върху по-близкото крило.

— Не се вижда и ръжда. Но предполагам, че е изработен предимно от алуминий.

Той не се осмели да се изправи върху коварно хлъзгавата повърхност на крилото и пропълзя на четири крака до страничната врата на кабината. Нямаше как да надзърне вътре, защото илюминаторът й бе покрит с дебел слой зелена тиня, затова улови дръжката и дръпна силно. Вратата не помръдна.

— Зарежи тая работа — викна му отдолу Уистлър.

— По-добре ела и ми помогни — не отстъпваше Фин.

Онзи не помръдна.

— За бога, човече, Роди е вътре!

— Не искам да го виждам. Това е все едно да оскверним гроб.

Фин поклати глава и се залови отново с вратата, като този път опря крака във фюзелажа от двете й страни и дръпна с всичка сила. Тя неочаквано поддаде със силен, стържещ звук и той се просна по гръб върху крилото. В кабината за първи път от седемнайсет години проникна слънчева светлина. Фин се изправи отново на колене и се улови за рамката на вратата, за да надникне във вътрешността. Зад себе си чу как Уистлър също се изкатерва върху крилото, но не се обърна. Гледката, разкрила се пред него, бе шокираща, а обонянието му бе блъснато от воня, наподобяваща изгнила риба.

Върху арматурното табло под предното стъкло се редяха множество индикатори и контролни уреди, чиито стъкла бяха помътнели, а белите им циферблати — обезцветени от тинята и водата. Мястото за пътника или втория пилот бе празно.

Между седалките черният, син и червен цвят на ръчките за дросела и горивната смес още личеше. Те бяха дръпнати назад, в изходна позиция. Откъм далечната страна на кабината, в пилотското кресло, бяха пристегнати с колани останките на човешка фигура. Времето, водата и бактериите бяха изяли цялата плът и скелетът се крепеше единствено от избледнелите останки на твърди свръзки и сухожилия, консервирани поради ниската температура на водата. Коженото яке бе относително непокътнато.

Джинсите, макар и лишени от цвят, също бяха оцелели. Същото важеше и за маратонките, макар гумата на подметките да се бе раздула, отделяйки ги от онова, което бе останало от стъпалата на собственика им.

Ларинксът, ушите и носът бяха изгубили структурата си и черепът се виждаше ясно, с няколко кичура коса, още крепящи се върху тъканта на скалпа.

Всичко това бе достатъчно шокиращо за двамата стари приятели, които помнеха Роди млад, талантлив, вечно неспокоен, с буйни руси къдрици. Но онова, което ги ужаси най-много, бяха жестоките поражения, нанесени върху дясната страна на главата. Половината челюст липсваше, излагайки на показ ред пожълтели, изпочупени зъби. Скулата и горната част на черепа също бяха раздробени до неузнаваемост.

— Мили боже! — Шепотът на Уистлър, долетял изотзад, прозвуча на Фин почти като светотатство. Беше му нужна около секунда, за да възприеме разкрилата се сцена, след което неволно отскочи назад, удряйки тила си в рамото на своя спътник. Захлопна вратата и приседна безсилно, опрял гръб върху нея. Уистлър клечеше срещу него и го гледаше с широко разтворени очи.

— Прав беше — каза Фин. — Не биваше да отваряме.

Лицето на другия бе толкова пребледняло, че по него личаха дребни белези, които не му бяха правили впечатление преди. Навярно спомен от дребна шарка, прекарана в детството.

— Но не защото оскверняваме гроб.

— А защо?

— Защото нарушаваме местопрестъпление.

За миг тъмните очи на Уистлър се вторачиха в него, замъглени от объркване.

После той се обърна, свлече се от крилото и започна да си проправя път през камъните и тинята обратно към брега.

— Уистлър! — извика подир него Фин, но едрият мъж дори не забави крачка и нито веднъж не погледна назад.

ВТОРА ГЛАВА

Фин седеше в кабинета на Гън, загледан в разхвърляните книжа, отрупали като преспи от навят сняг бюрото на сержанта. Отвън, по Чърч Стрийт, от време на време избръмчаваше кола и дори от това разстояние се чуваха крясъците на чайките, кръжащи над траулерите в пристанището. Гледката през прозореца се препречваше от унилите фасади и стръмните покриви на къщите и той отиде по-близо до него, за да разшири кръгозора си. Месарницата „Маклауд & Маклауд“ — просто съвпадение на фамилиите, без роднинска връзка с него самия. Благотворителният магазин „Блайтсуд Кеър“ на ъгъла, с ръчно изписаната табела на витрината, гласяща „Не приемаме предмети, останали от други кампании“. Индийският ресторант „Бангла Спайс“ и заведението за тайландска храна. Хора, дошли от противоположния край на света.

Животът за другите продължаваше да тече така, сякаш нищо не се е случило.

Докато за Фин откриването на останките на Роди в самолета на дъното на езерото бе преобърнало всички спомени с главата надолу, бе променило завинаги понятията му за миналото.

— Теорията на твоя приятел Уистлър за тресавищното приплъзване май ще се окаже вярна.

Фин се обърна и видя Гън да влиза със сноп листа в ръка. Кръглото му лице с леко оплешивяващо чело бе гладко избръснато, а розовата кожа на бузите му лъхаше на силен одеколон.

— Да, той знае доста неща — отвърна, като мислено се зачуди колко ли от тези неща Уистлър е премълчал.

— Наистина е имало подобен случай с изчезнало езеро при Моршкал. Както и още един-два други, в началото на деветдесетте, по стръмните северни склонове на островите Бара и Ватърсей. Така че не е нещо нечувано. — Той хвърли листата върху бюрото, увеличавайки размера на преспите, и въздъхна. — Нямаме особен късмет с близките на жертвата обаче.

Споменаването на Роди като „жертва“ прозвуча почти болезнено за Фин. Което бе странно, защото все пак знаеше, че е мъртъв от седемнайсет години. Най-талантливият и успешен келтски рок музикант на своето поколение, покосен в разцвета на силите си.

— Баща му е починал преди пет години, а майка му — миналата година, в старчески дом в Инвърнес. Никакви братя и сестри. Предполагам, че все пак трябва да има далечни роднини, защото по всичко личи, че къщата в Уиг е била продадена от наследници. Ще отнеме известно време да ги издирим. — Гън прокара длан по гъсто намазаната си с гел коса, после несъзнателно я избърса в крачола на панталоните си. — Твоят познат, професор Уилсън, пристига днес със самолета от Единбург.

— Ангъс?

Гън кимна, намусвайки се леко при спомена за единствената си среща със сприхавия патолог.

— Иска да огледа тялото на място, а и ние ще трябва да фотографираме цялата сцена. — Той потърка замислено брадичка. — Няма съмнение, че ще излезе по всички вестници. Проклетите журналисти ще налетят като лешояди. Очакваме и разследващ екип от Инвърнес. Явно големите началници са се заинтересували. Нали знаеш колко обичат да стоят пред камера и после да си гледат тлъстите физиономии по телевизията — Той направи пауза и се обърна да затвори вратата. — Кажи ми, Фин, какво те кара да мислиш, че Роди Макензи е бил убит?

— Бих предпочел да си премълча, Джордж. Не искам да влияя върху собствената ти интерпретация. По-добре сам да видиш и прецениш.

— Звучи справедливо. — Гън се отпусна върху въртящия се стол и обърна лице към Фин. — Какво впрочем правехте ти и Уистлър Макаскил горе в планината посред буря?

— Дълга история.

Сержантът вдигна ръце и сключи пръсти зад тила си.

— Имаме доста време за убиване, докато пристигне патологът…

Той остави изречението да увисне във въздуха. Намек, отправен към Фин. За когото изглеждаше невероятно, че едва преди два дни Уистлър и той са се срещнали за първи път след половин живот. Два дни, които вече му се струваха цяла вечност.

ТРЕТА ГЛАВА

I

Беше сиромашко лято — сухото и горещо време се бе проточило чак до края на септември, нещо рядко срещано в този най-краен остров от Външните Хебриди. Остров Луис, най-северозападната точка, до която човек можеше да стигне в рамките на Европа, бе изгорял до кафяво от лятното слънце и необичайно дълго продължилите седмици без дъжд. А времето все така не показваше признаци за промяна.

По-рано същия ден шофирането по западния бряг от Нес до Сиадар бе отнело на Фин почти два часа. Още от Сиадар бе зърнал планините, издигащи се на югозапад към остров Харис — мрачно обагрени в тъмен пурпур на фона на бледосиньото небе. Само в една точка на хоризонта още се забелязваха облаци — не заплашителни, а просто висящи лениво сред върховете. Сред изсъхналите пирени и орлова папрат тук-таме се мяркаха жълти цветчета, придавайки оскъдни багри на инак посърналия пейзаж.

Малките им главички се превиваха под усилващия се вятър, носещ дъх на океан и далечен намек за зима.

В този първи ден от новото си битие Фин се замисли за това колко много се бе променило всичко за осемнайсет месеца. Преди година и половина той бе женен, имаше син, живот в Единбург и работа като инспектора в централния полицейски участък на Единбург. Сега нямаше нито едно от тези неща. Беше се върнал обратно към утробата, на своя роден остров, без сам да знае защо. Вероятно в търсене на онова, което е бил някога. Знаеше единствено, че промяната е необратима и е започнала още в деня, когато неизвестен шофьор бе отнел живота на малкото му момче на една единбургска улица и бе продължил, без дори да спре.

След като остави зад гърба си Лох Рог, Фин свърна със своя опръскан с кал джип „Сузуки“ от крайбрежното шосе по тесен страничен път с напукан асфалт. Подмина стадо дългороги шотландски говеда с рошава кафява козина и се упъти нагоре по течението на потока към малко езеро, където в заслона между гънките на хълмовете растяха група дървета — рядка гледка за тези места. В сянката им се гушеше хижата Суайнавал Лодж.

Доста време бе изминало, откак Фин за последно бе виждал Кени Джон Маклийн. Големият Кени бе напуснал острова заедно с останалите, но по-нататък животът му бе поел по съвсем различно русло. Сега той обитаваше старата къща, която, стегната и модернизирана, стоеше на отсрещната страна на пътя.

Докато Фин спираше на паркинга, от покрития с гофрирана ламарина хамбар с лай изскочи глутница кучета. Основната сграда бе някогашна ферма, която сър Джон Улдридж, настоящият собственик на имението Ред Ривър, бе разширил назад и встрани.

В предната част бе добавена зимна градина, гледаща към езерото. За разлика от Кракавал Лодж на брега на Лох Томнавей, която можеше да приюти над сезоните за лов и риболов, Суайнавал разполагаше само с няколко спални и бе резервирана изключително за рибари. Но затова пък имаше бар, отворен за посетители, който по това време на годината всяка вечер се пълнеше с гости и местни жители, дошли за халба бира или чаша уиски.

Тази сутрин наоколо не се мяркаше жива душа, докато накрая самият Кени не се появи с широка крачка и не викна на кучетата да се усмирят. Те начаса подвиха опашки и се задоволиха само да душат около Фин, попивайки непознатите аромати, докато слънчевата светлина падаше около тях на играещи петна, подобно на дъжд.

Кени носеше зелени гумени ботуши, панталон с маскировъчен цвят и яке с множество джобове, метнато върху вълнен пуловер, подсилен с кръпки на лактите и раменете. Щом доближи, свали каскета от главата си, разкривайки ниско остригана, прошарена рижава коса, и сърдечно протегна към Фин широката си, мазолеста ръка.

— Къде се загуби, човече?

Макар през повечето време да общуваше на английски, сега той машинално прехвърли на келтски. Това бе езикът, с който бяха закърмени, онзи, който първо и естествено идваше на езика и на двамата.

— Радвам се да те видя, Кени — отвърна съвсем искрено Фин.

Известно време те се оглеждаха един друг, оценявайки пораженията, нанесени от времето. Петсантиметровият белег, пресичащ скулата на Кени — резултат от някакъв инцидент в детството, който едва не му бе коствал окото, — беше избледнял с годините.

Той открай време се отличаваше с едро телосложение, а сега бе станал направо огромен, разраснал се във всички посоки. Също така изглеждаше по-възрастен от Фин, но той поначало си бе простовато селско момче, грубо издялано от местния материал.

Достатъчно умно обаче, за да завърши селскостопанския колеж в Инвърнес и в крайна сметка да се върне на острова, за да стане управител на имението, в което бе отрасъл.

Фин също не бе дребен на ръст, но бе запазил момчешката си фигура, а светлата му коса още растеше на буйни, стегнати къдри. Зелените му очи веднага доловиха напрежението, таящо се в по-тъмния взор на стария му съученик.

— Чувам, че отново си се събрал с Маршели. И дори си се нанесъл при нея.

Фин кимна.

— Поне докато довърша ремонта на къщата на родителите си.

— А и момчето било твое, а не на Артър.

— Откъде знаеш? Така чух.

— Явно чуваш доста неща.

— Държа си ушите долепени до земята — ухили се Кени.

— Внимавай само да не ти се напълнят с кал — върна усмивката Фин. — Тогава слухът ти няма да е чак толкова остър.

— Ама и ти винаги си бил голям тарикат — изпръхтя другият. После по лицето му премина сянка. — Чух също, че си изгубил един син.

— Правилно си чул. — Чертите на Фин едва забележимо се изопнаха и от последвалата пауза стана ясно, че няма намерение да се разпростира по въпроса.

Краят на личните теми за разговор бе оповестен от връщането на каскета на Кени обратно върху главата му.

— Ще трябва да те инструктирам относно задълженията ти — каза той вече с променен тон, като го нахлупи ниско над очите си. — Предполагам, Джейми вече ти е казал основните неща, но и той, както всички земевладелци, не знае много за имота си.

Същността на репликата не убягна на Фин. Джейми можеше и да е истинският му работодател, но Кени се считаше за по-старши от него. Поради тази причина краткото им общуване като равни бе приключило

— Не се засягай, Фин, но не съм сигурен дали аз самият бих те взел за шеф на охраната. Може и да си бил добро ченге, но това още не означава, че ще те бива в залавянето на бракониери. И все пак… кой съм аз, та да преценявам, нали?

— Смяташ, че би се справил по-добре от мен, така ли?

— Тук не става въпрос за „би“ или „не би“. Не мисли, че ми е лесно да управлявам имение от двеста хиляди декара, предлагащо не само риболов на сьомга, кафява пъстърва и морска пъстърва, но още и преследване и лов на дивеч. — Това прозвуча почти като от рекламна брошура. — А и проблемът, който имаме, е сериозен.

II

Прашният рейндж роувър на Кени се друсаше и подскачаше по разбития път, следвайки руслото на реката. Хълмовете от двете им страни се издигаха все по-стръмно — голи и каменисти, набраздени от дерета и постепенно преминаващи в планини, чиито върхове се губеха в облаците.

— Най-старите скали в света — обади се Кени, следвайки погледа на Фин. — Гнайсът е на четири милиарда години, а тези късове, разхвърляни по склоновете, лежат там от последната ледникова епоха. И все пак, виждаш ли пътищата на водата между тях? — Той посочи едно сенчесто дере от лявата страна. — Първоначално са били просто скални пукнатини. После са се запълнили от дъждовете, замръзнали са от студа и ледът се е разширил, докато накрая не се получила експлозия и всички тези шибани парчета се разлетели наоколо! Трябва да е било голямо шоу, но се радвам, че не съм бил наоколо, за да го гледам.

Пред тях се появи малко езеро, отразяващо като стъкло синевата на небето над главите им. Повърхността му бе леко набраздена от вятъра. Кени спря на брега, край малка зелена постройка с ламаринен покрив, която нарече „заслон за храна“. Място, където рибарите и техните водачи можеха да се скрият от лошото време и да изядат сандвичите си. Коловозите на пътя свършваха тук. От заслона тръгваха две пътеки — една надолу към реката, а друга — към хълмовете, виейки се между камъните и пресичайки бистри ручеи, които трябваше да са пълноводни по това време на годината, но сега, поради дългата суша, едва лъкатушеха.

Въпреки размерите си, Кени се намираше в изненадващо добра форма и Фин с труд следваше едрите му крачки нагоре по склона. Пътеката вървеше през клисурата между два хълма. От дясната им страна се издигаше стръмен сипей, а отляво имаше дере с почти пресъхнал поток. Кени свърна нататък, прекоси го и пое през високите треви по отсрещния склон. Фин бързаше запъхтяно по дирите му.

Едва когато се озова на билото, няколко минути след своя спътник, осъзна колко нависоко са се изкачили — първо с колата, а сетне и пеша. Вятърът издуваше якето му, изпълваше ноздрите и устата му, затруднявайки го да си поеме дъх. Земята пропадаше под тях, разкривайки шеметна панорама от окъпани в слънце скали и вода. Кафяви, бледосини, зелени и пурпурни оттенъци трептяха и бледнееха в далечината под краката им.

— Лох Суайнавал — каза Кени, като се обърна с широка усмивка към него. — Тук горе се чувстваш като бог. Или като орел. — Той посочи тъмния силует, виещ се над езерото. — От тук до Северен Харис има общо двайсет и две гнездящи двойки скални орли. Най-гъстата популация в цяла Европа.

Те наблюдаваха птицата, яздеща термалните течения почти на нивото на очите им. Крилете й, с размах над два метра, завършваха с дълги пера, управляващи като пръсти всяко движение на въздуха. Внезапно тя се спусна като камък надолу и за миг изчезна на фона на пъстрото одеяло на земната повърхност, само за да се появи неочаквано отново, с малко животно, вкопчено между острите й извити нокти и навярно вече мъртво.

— Погледни към отсрещния край на езерото. Виждаш ли онези каменни постройки с ламаринени покриви? Една кошара и два хамбара. Двама от пазачите ни живеят там. Няма начин да се стигне с кола, само с лодка или пеша. С ходене отнема цял ден. Ще трябва да им се представиш.

— Какви са те?

— Студенти, решили да припечелят нещо през ваканцията. Животът им хич не е лек — без електричество, без течаща вода. Сам съм го изпитал на гърба си, та знам. — После той се обърна на запад и посочи четирите върха, очертаващи се в другия край на долината. Маяласвал, най-високият връх на остров Луис, издигаше снага много над останалите. — Имахме пазачи и ей там, в една стара кошара край Лох Сандаван. Ще я откриеш на картата. Но вече ги няма. Пребиха ги преди три нощи, когато хванали бракониери да залагат мрежи на устието на река Брениш. И сега не мога да намеря никой да ги замести.

— Предполагам, че сте съобщили в полицията?

Кени се засмя, искрено развеселен.

— Естествено. Сякаш има някаква файда от това! — После изведнъж стана отново сериозен. — Тези копелета не си поплюват, Фин. В дивата сьомга има голяма печалба.

На континента, че и чак в Далечния изток плащат луди пари за нея. Чувам, че дори опушвали една част, преди да я продадат — така се изкарва още повече. При това я ловят с мрежи и хващат стотици риби. А това намалява популацията и съсипва бизнеса ни. Има богаташи, готови да платят хиляди, за да хвърлят въдица в нашите реки. Но не и ако няма нищо, което да се закачи на кукичката им!

Той закрачи на юг, към ръба на склона, откъдето в далечината, отвъд връх Кракавал, се виждаше голямата ловна хижа на брега на Лох Томнавей.

— Ние управляваме разумно реките и езерата — заговори през рамо. — Грижим се рибата да може да стигне нагоре по течението, за да хвърли хайвера си. А бракониерите грабят безразборно. Ако продължава така, до десет години няма да е останало нищо. — Той се обърна към Фин с мрачна решимост в погледа. — Ето защо трябва да бъдат спрени.

— Имаш ли някаква представа кой стои зад това?

Кени поклати глава.

— Ако имах, щях лично да им счупя ръцете. Трябва да ги хванем на местопрестъплението. Джейми пое имота, след като баща му получи инсулт през пролетта, и е готов на всякакви мерки, за да се справи с тях. Което е и причината да бъдеш тук. — В тона му отново пролича зле прикрито неодобрение. — Но на твое място щях да започна полека. За начало бих си избрал някоя по-лесна мишена.

— Какво имаш предвид? — смръщи се Фин.

— Уистлър.

— Джон Ангъс?

Изумлението на събеседника му почти върна усмивката на Кени.

— Същият — рече той с игрива искрица в очите. — По-голям идиот от него трудно ще намериш.

Фин не бе виждал Уистлър от заминаването си от острова, но добре помнеше, че в гимназията „Никълсън“ той бе най-умното момче от неговия випуск, а може би и от всеки друг випуск. С коефициент на интелигентност далеч над своите връстници, можеше да влезе във всеки университет, който си избере, и все пак, единствен от всички, предпочете да остане у дома.

— Уистлър е замесен с бракониерите?

— Не, за бога! — изсмя се Кени. — Уистлър Макаскил не се интересува от пари. И все пак от години обикаля да лови сърни, планински зайци, сьомга, пъстърва. Сещаш се, за собствена консумация. Лично аз нямам нищо против и се правех, че не забелязвам, но Джейми… Джейми има други идеи.

— Заучи ми като чиста шуба на време — поклати глава Фин.

— Може и така да е. И все пак Уистлър здраво полази по нервите на шефа.

— Как?

— Ами преди няколко седмици Джейми го заварил да лови риба на Лох Рангават.

Посред бял ден, сякаш му е бащиния. Питал го какво си мисли, че прави, а в отговор получил един куп ругатни, че и ритник в задника, когато се опитал да го спре. — Кени се ухили. — Честно казано, ще ми се да съм бил там, за да видя. Лошата новина е, че Уистлър също е негов арендатор и сега Джейми само търси повод да го прогони от имота му.

— Мисля, че ще му е малко трудно, защото местните арендатори са защитени от закона.

— Не и ако не си плащат наема. А той не го е правил от години. Старият сър Джон не даваше пет пари, но за Джейми това е идеално основание да се заяде. А тъй като притежава дори къщата, в която живее Уистлър… — Кени подсмръкна, изхрачи се и се изплю на вятъра. — Впрочем зарежи, Фин. Знам, че двамата винаги сте били приятели. Вероятно ще е най-добре просто да поговориш с него. Тогава ще можем да заловим с истинската работа.

III

Парцелът на Уистлър се намираше край път, недалеч от гробището на Ардройл — стръмна ивица земя, водеща до възстановената „черна" къща, с гледка към дюните и обширната ивица на плажа Уиг отвъд. Върху ниската част на хълма пасяха няколко овце, а по-близо до самата постройка имаше „мързеливи лехи" с картофи — бразди обърната пръст, наторени с пласт водорасли, събрани от крайбрежните скали и завлечени нагоре по склона.

Фин често бе идвал тук като тийнейджър, за да седи с Уистлър, криейки се от господин Макаскил, да пуши и да говори за момичета. Тогава бе приемал великолепната гледка като нещо, разбиращо се от само себе са. Едва годините живот в града го бяха научили какви късметлии са били да я имат.

Но мястото се бе променило. Старият, ръждив ламаринен покрив бе изчезнал, заменен от нещо като пласт тръстика, върху който откъм южната страна абсурдно се мъдреха слънчеви панели. Цялата конструкция бе защитена срещу атлантическите ветрове от рибарска мрежа, просната отгоре и удържана на мястото си от тежки камъни, провесени с дебели въжета отстрани. Всичко бе като връщане назад във времето.

Ръждивите останки на четири возила, сред които и един трактор, се въргаляха наоколо като скелети на отдавна умрели животни. Край западната стена имаше купчина от чимове торф за горене, красиво наредени под формата на рибя кост, а пет метра над нея се извисяваха бързо въртящите се перки на две самоделни вятърни турбини.

Фин паркира край пътя и се заизкачва нагоре по хълма. Пред къщата не се виждаше автомобил. Той почука на вратата и след като отвътре не се обади никой, повдигна резето и отвори. Посрещна го сумрак — традиционно малките прозорци пропускаха само оскъдна светлина. Щом очите му попривикнаха, видя, че мястото е в пълен безпорядък. Имаше диван и две кресла, мръсни и протрити, с подаващ се през продънената тапицерия пълнеж. Маса, отрупана с инструменти и дървени стърготини, посипали се от нея върху пода. Покрай едната стена бяха наредени резбовани копия на шахматните фигури от остров Луис, десетини пъти по-големи от оригиналите.

В огнището, иззидано в дъното на помещението, тлееше догаряща жар и къщата бе пропита от типичния сладникав мирис на торфен дим. Влизането вътре бе като пропадане в друго измерение.

Откъм вратата се разнесе звук и Фин се обърна. Светлината на прага бе препречена от едър силует, почти изпълващ касата. След последвалия миг напрегнато мълчание новодошлият пристъпи навътре и той успя да го разгледа по-добре. Широко лице, обрасло с черни мустаци и едноседмична брада. Дълга тъмна коса, прошарена от сребърни нишки и отметната назад от прорязаното с дълбоки бръчки чело. Мъжът бе облечен с избелели закърпени джинси, оръфани край глезените, и дебел вълнен пуловер под непромокаемо яке. Ботушите му бяха мокри и полепнали с кал. Фин можеше да долови мириса на тялото му дори от мястото, където стоеше.

— Жив да не бях! И това ако не е проклетникът от Нес, Фин Маклауд — прогърмя гласът му и за най-голямо смущение на Фин той направи две едри крачки напред и го сграбчи в прегръдките си така, че ребрата му изпращяха, а острата четинеста брада одра бузата му. После отстъпи отново, за да го огледа, поставил длани върху раменете му. Големите му кафяви очи бяха пълни с неподправен възторг да срещне стария си приятел. — По дяволите, човече! Къде беше всичките тези години?

— Нямаше ме.

— Да, така предположих и аз — ухили се другият, без да откъсва изпитателен взор от него. — И с какво се занимаваше?

— С нищо особено — сви рамене Фин.

— Бил си в шибаната полиция — ръгна го в гърдите Уистлър с пръст като стоманен прът. — Да не мислиш, че не знам?

— Тогава защо питаш?

— Исках да го чуя от извора, ето защо. И какво стана, та заряза всичко?

— Нямам идея. Някъде оплесках нещата.

— Не те е срам. А имаше ум в главата. Можеше да направиш нещо с живота си.

Фин се озърна многозначително наоколо.

— Не и колкото теб. Гордостта на училището. Шампионът на целия випуск.

Морето ти беше до колене, Уистлър. Защо избра да се валяш в мръсотията?

Някогашният Уистлър навярно щеше да се засегне, да изругае цветисто, дори да налети на бой. Но сегашният просто се изсмя.

— Аз съм точно това, което искам да бъда. Малцина са онези, които могат да го кажат. — Той свали брезентова чанта от рамото си и я метна на дивана. — Моят дом е моят замък и аз съм крал над кралете. Виждаш ли слънчевите панели на покрива? Сам съм ги направил. Вятърните турбини също. Произвеждат цялото електричество, от което се нуждая. Властвам над слънцето и вятъра. И водата. Имам си собствен извор на прясна вода. И огън. А торфът е безплатен, иска се само да го събереш. Ела да видиш…

Той отиде до вратата и излезе отвън на вятъра.

Фин го последва.

— Отглеждам си собствени зеленчуци и животни.

— Да, или ги бракониерстваш от имението.

В погледа на Уистлър се мярна неприязън, но бързо изчезна.

— Както сме правили винаги. Човек има право да ползва земята, която господ ни е дарил. А той я е дарил на всички ни, Фин. След като не можеш да я отнесеш със себе си в гроба, защо някои си мислят, че са й господари, докато са живи?

— Собствениците харчат време, пари и труд, за да се грижат за рибата и дивеча.

— И какво толкова, ако аз уловя по някоя риба, или убия по някоя сърна? Рибите хвърлят хайвера си в реката, а сърните се разгонват всяка година. Колкото до зайците…те просто се плодят като зайци. — Той се ухили, после отново стана сериозен. — Аз не крада, а само вземам онова, което е дал Бог. Не дължа на никого нищо.

— Ами наемът ти? — погледна го внимателно Фин и видя как по лицето му се прокрадва сянка.

— Имам грижа за него — отвърна едрият мъж и влезе обратно в къщата, подминавайки безцеремонно Фин.

— Как изобщо си изкарваш парите, Уистлър? — пита той, като се облегна на касата и се взря в сумрака на стаята.

Другият продължаваше да стои с гръб към него, но се усещаше как увереността му се разколебава.

— Припечелвам колкото ми трябват.

— Откъде?

— Не е твоя работа — сопна се Уистлър, връщайки се за миг към старата си, избухлива натура. Но бързо омекна и напрежението се свлече като дреха от плещите му. — Събирам дърва от плажа, щом толкова те интересува. Хубави, сухи дърва, изхвърлени от морето. А също така изработвам копия на шахматните фигури от Луис за туристите. — Той кимна към изделията, наредени край стената, и по устните му се разля усмивка. — Помниш ли как навремето в училия ни преподаваха за Малкълм Маклауд, който открил малките войничета в пясъчните дюни на Уиг недалеч оттук и отначало ги помислил за духчета или елфи и се насрал от страх. Дотолкова, че ги отнесъл на местния свещеник. Представи си само как са му изкарали акъла тези хубавци!

Той вдигна един офицер и го постави върху масата. Фин пристъпи, за да го огледа по-добре. Уистлър явно притежаваше неподозирани таланти. Фигурата бе прекрасно изработена и вярна до най-дребния детайл, като гънките на робата или тънките, прави кичури коса, подаващи се изпод шлема. Оригиналите бяха големи между седем и десет сантиметра. Тези тук варираха от седемдесет сантиметра до метър.

Старият му приятел несъмнено би си намерил поприще във викингските работилници на Трондхайм, където истинският комплект е бил изработен от моржови бивни през дванайсети век. Но навярно не биха му се понравили условията на труд. Той огледа обширната колекция в помещението.

— Май не се купуват много.

— Тези тук са една поръчка. Сър Джон Улдридж иска да са готови за празника на шахматните фигури. Знаеш ли за него?

— Да, чух, че щели да ги връщат у дома. Всичките седемдесет и осем парчета.

— Но само за един ден! А би трябвало да са в Уиг целогодишно. Като специална експозиция, а не да са разхвърляни из музеите на Единбург и Лондон. Тогава може би хората щяха да идват да ги гледат и да ни носят някакви приходи. — Той се тръшна в едно от креслата и потърка с длан обраслата си брадичка. — Както и да е, сър Джон смята да организира някаква гигантска шахматна игра на плажа. Имението е един от спонсорите на гала събитието. Предполагам, е преценил, че това ще му донесе добра популярност.

Погледът на Фин бе привлечен от златната халка върху безимения пръст на Уистлър.

— Не знаех, че си женен.

Другият се смути за секунда, после свали ръка от лицето си и огледа халката с израз на странна меланхолия.

— Бях. Някога.

Фин чакаше мълчаливо.

— За Шонак Макленън. Вероятно я помниш от училище. Напусна ме заради Големия Кени Маклийн. Знаеш го, нали? Шибаният управител на имението Ред Ривър.

— Фин кимна. — Заедно с нея взе и дъщеря ми. Малката Ана. Както и да е, не успя да прокопса с нея. Шонак се разболя от рак на гърдата и взе, че умря.

Той бързо отвърна очи встрани, сякаш се боеше, че биха могли да издадат емоциите му.

— Проблемът е, че това го прави законен настойник на Ана. Нямам нищо против Кени, той е свестен тип. Но Ана е мое дете и трябва да бъде при мен. Затова сега двамата се съдим.

— И какви са шансовете ти?

Усмивката на Уистлър бе пропита от тъга.

— Общо взето, нулеви. Огледай се наоколо. — Той сви рамене. — Естествено, бих могъл и да се постегна, но това няма да ми помогне особено.

— Защо?

— Заради самото момиче. Ана ме мрази в червата.

Болката пролича по дрезгавината в гласа му, но Уистлър побърза да я прикрие, като внезапно стана от мястото си и дяволито добави:

— Но аз съм си измислил тайно отмъщение. — Той махна офицера от масата, върна го на мястото му по край стената и го замени с друга фигура. — Берсеркът. Знаеш ли какво е това?

Фин поклати глава.

— Берсерките били скандинавски воини, които се докарвали до състояние, подобно на транс, така че да се сражават без болка или страх. Най-свирепите викингски бойци. Във въпросния комплект от дванайсети век майсторите изобразили топа като берсерк. Побесняло копеле с изпъкнали очи, гризящо ръба на щита си. — Уистлър се ухили доволно и завъртя изделието срещу светлината. — Аз си позволих известна творческа интерпретация, както сам можеш да се убедиш.

Фин заобиколи масата, за да види по-добре, и изведнъж осъзна, че физиономията на берсерка е досущ като тази на Големия Кени. Веднага се разпознаваха масивният череп, плоските черти на широкото лице. Дори белегът върху лявата буза си беше на мястото.

— Ах ти, хитро копеле!

Смехът на Уистлър изпълни стаята.

— Е, разбира се, никой няма да разбере. Но аз знам. А сега вече и ти. А щом мине празникът, може и да му го подаря за спомен. — Той погледна Фин с внезапно любопитство. — Ами ти? Имаш ли деца?

— Имам син от Маршели Макдоналд, за когото нямах представа, че е мой, допреди една година. Кръстила го е Фионлах.

— Значи никога не си бил женен?

— Бях. Около шестнайсет години.

— И не са ви се родили никакви деца? — попита Уистлър, доловил нещо недоизказано в репликата.

Фин никога не можеше да говори за това без болка.

— Имахме едно момченце — въздъхна. — Но то умря.

Този път погледът на приятеля му се задържа по-дълго върху него и на Фин почти му се прииска той да го прегърне отново. Дори само за да сподели болката му, ако не да я облекчи. Но никой от двамата не помръдна и Уистлър свали берсерка обратно на пода.

— Та какво те води в Уиг? Не си дошъл само да ме видиш, предполагам?

— Намерих си нова работа. — Фин се поколеба за кратко. — Началник на охраната на имението.

Уязвеното изражение на другия за миг го накара да се почувства като истински предател, но то бързо отмина.

— Значи си тук да ме предупредиш.

— Изглежда, здравата си ядосал собственика.

— Нека ти кажа едно. Джейми Улдридж няма нищо общо с баща си. Помня как го водеха тук, когато ходеше прав под масата, и още оттогава си беше едно малко лайно.

— Е, това малко лайно сега има всички права да се разпорежда с имението.

Разбирам, че баща му е получил инсулт през пролетта.

Това явно бе новост за Уистлър, чиито очи веднага се стрелнаха към наредените шахматни фигури.

— Други бракониери му създават далеч по-големи проблеми от теб, но ти си прехвърлил нещата на лична основа. А той все пак ти е хазаин, не забравяй. Не би искал да изгубиш своя замък. — Фин си пое дълбоко дъх. — А и аз не бих искал да съм онзи, който ще те хване.

За негова изненада Уистлър отметна назад глава и от мустаката му уста гръмко се разнесе искрен смях.

— Ти да ме хванеш, Фин? Ти? — Той се разсмя отново. — Няма как да стане, дори за милион години!

ЧЕТВЪРТА ГЛАВА

Кеят на фабриката за преработка на риба в Миавиг премина замъглено под тях, нашарен от червените петънца на моторните лодки за разходка, закотвени в залива.

Еднолентовият път пресичаше по права линия тясната и дълбока долина Глен Валтос, следвайки бреговата линия на Лох Рог, тънеща в зелени, розови и кафяви багри, само на места нарушавани от сивия като лишей гнайс.

Фин виждаше сянката на хеликоптера да се носи по земята отдолу, изчезвайки на моменти сред сенките на облаците, които се надбягваха с нея. Ревът на роторите в ушите му бе оглушителен. Пред тях се простираха златистите пясъци на плажа Уиг и потрепващия тюркоаз на прииждащия прилив, измамен в своята привлекателност. Дори след дългото и горещо лято водите на Северния Атлантик запазваха своята хладина.

На юг планините се извисяваха, тъмни и застрашителни, хвърляха своите сенки и дори гледани от въздуха, сякаш властваха над земята.

Фин и Гън седяха притиснати отзад, докато професор Уилсън се бе настанил отпред, със слушалки на главата, и бъбреше с пилота. Докато описваха широка дъга над плажа, той се обърна, подаде слушалките на Фин и извика:

— Трябва да му обясниш накъде да лети!

Фин насочи пилота по единствения маршрут, който знаеше, следвайки шосето под тях.

Подминаха Ардройл и кариерите за чакъл, после скупчените здания на дестилационната фабрика „Ред Ривър” и продължиха на юг, по черния път към Кракавал Лодж. Видяха конвой от три возила, подскачащи през ямите и бабуните между склоновете на планините — полицейския ленд роувър, бял микробус и линейка. Наземният екипаж щеше да се приближи максимално до последната спирка на самолета на Роди, но все пак му предстоеше и дълго ходене пеша през долината.

Всичко изглеждаше толкова различно отвисоко. Фин зърна Лох Рунаскил в сянката на върховете Тахавал и Тарийн и различи връх Маяласвал западно от него.

— Натам, през долината — викна, сочейки с пръст.

Хеликоптерът описа вираж надясно, спусна се по-ниско и се понесе над разпилени късове скала с големината на къща — резултат от праисторически ледени експлозии. Те бяха полупотопени от водата, изляла се в низината от изпразненото езеро. Следваше гигантската следа от охлюв, водеща до неговото обширно тинесто легло. То изглеждаше още по-неестествено от въздуха като дупка, останала от изваден зъб. Самолетът в средата се открояваше ясно, малък и шарен като играчка.

Пилотът направи кръг, търсейки място за кацане, докато накрая избра относително равния и стабилен корниз над езерото, на същото място, където Уистлър и Фин бяха намерили подслон от бурята. Приземяването сред високите треви и древните скални жилища бе меко и щом роторите най-сетне спряха да се въртят, всички скочиха отидоха до ръба, за да хвърлят поглед към зейналата кухина отдолу.

Следобедът вече преваляше. Слънцето още бе високо, но постепенно клонеше на запад, изменяйки ъгъла и дължината на сенките. Всички бяха екипирани с високи гумени ботуши и предвождани от Фин, внимателно поеха през камънака и изсъхващата кал, която вече хващаше коричка от сухото и топло време.

Цареше пълно безветрие и мушиците се въртяха на рояци край тях, пъхаха се в косите и под дрехите им и хапеха безмилостно. Чувството бе не точно болезнено, но дразнещо до полудяване, сякаш безброй ситни топлийки пронизваха кожата ти.

— Как никой да не се сети да вземе някакъв репелент, за бога? — Професор Уилсън изгледа кръвнишки Гън, сякаш вината бе негова. Лицето му бе зачервено от усилие и раздразнение, а непокорната му рижава брада стърчеше като жички на кабел, разкъсали изолацията си. Рошав ореол в същия цвят заобикаляше инак плешивото му теме, бледо и осеяно с големи кафяви лунички.

— Мамка му! — възкликна той и се плесна по него с длан.

Но щом стигнаха самолета и Фин му помогна да се изкачи върху крилото, начаса забрави неволите си. Докато слагаше гумените ръкавици, очите му се стрелкаха наоколо, попивайки всеки детайл. При отварянето на вратата обаче дори той, макар и обръгнал на разнообразните парфюми от залата за аутопсии, трепна от миризмата, блъснала го с почти физическа сила. Сега тя бе далеч по-силна, отколкото при сутрешното посещение на Фин и Уистлър. В тясното пространство на кабината, изложено с часове на слънчевия пек, темпът на разлагане се бе ускорил, наваксвайки седемнайсетте пропуснати години.

— Трябва колкото се може по-скоро да го откараме в Сторноуей, инак ще изгубим и малкото, което е останало от него — каза професорът. — Затова нека побързаме. — Той се изкатери предпазливо през покрива на кабината, стъпи върху отсрещното крило и се опита да отвори пилотската врата. Тя се бе заклинила здраво и поддаде едва след като Фин и Гън му се притекоха на помощ. После те отстъпиха назад, за да дадат на патолога достъп до трупа.

Гледката бе зловеща — полуразложеното тяло още бе напълно облечено; тъканите на дрехите бяха оцелели в студената вода по-добре от плътта на собственика им. Професор Уилсън разкопча якето и под него се показа бяла тениска с логото на групата „Грейтфул Дед”[2].

— За мъртъв е мъртъв, но се съмнявам да е особено благодарен. — промърмори той, докато запряташе тениската, разкривайки рехава белезникава маса, още полепнала върху торса по местата с повече мазнина. Щом я натисна с пръсти, те просто потънаха в нея. — Трупен восък — изкоментира невъзмутимо. Ще намерим още от него около седалището и бедрата, но се съмнявам от вътрешните органи да е останало нещо.

Той внимателно завъртя главата на една страна, разкривайки прешлените на гръбначния стълб в основата на черепа. Само няколко бледосиви останки от сухожилия още продължаваха да крепят скелета. Патологът извади от вътрешния си джоб дълъг, заострен инструмент и известно време рови между костите.

— Доста са порести и крехки — заключи накрая. — Започнем ли да го местим, лесно ще се счупят. Най-добре да го оставим с дрехите през време на транспортирането. Те са единственото, което още го удържа цял. Ако водата бе малко по-топла, щяхме да заварим тук единствено купчина кокали.

Той насочи вниманието си към черепа.

— Масивна травма. Половината челюст липсва. Мозъкът от тази страна вероятно е станал на каша.

— Това ли го е убило? — попита Фин.

— Въпрос на догадка. Теоретично погледнато, нараняването може да е нанесено и след смъртта.

— Някаква идея какво го е причинило?

— Тъп предмет, голям по размер. Колкото бейзболна бухалка, но по-плосък, бих казал. Но силата, необходима за да нанесе подобни увреждания… — Той поклати глава.

— Значи не са причинени от катастрофата? — вметна Гън.

— Този самолет прилича ли ви на катастрофирал, сержант? — попита язвително професорът.

— Не, сър. — Гън хвърли смутен поглед към Фин.

— Разбира се, че не прилича! Аз не съм експерт, но бих казал, че изобщо не се е блъснал в повърхността на езерото, а просто е кацнал върху нея и е потънал. И едно нещо е сигурно — този приятел тук не го е управлявал. — Той отвори устата с помощта на металния си инструмент. — А дори да има съхранени зъбни картини, при подобни поражения на челюстта и зъбите няма да успеем да направим безспорна идентификация.

— Ами ДНК проба? — попита Фин.

— Можем да извлечем ДНК от костите, да. Има също и малко останала коса. Но с какво да я сравним?

— Родителите му са починали — каза Гън. — Няма и никакви братя или сестри.

— Значи вариантът с роднините отпада. Не вярвам да го открием и в базите данни. А някакви лични предмети? Гребен, четка за коса, самобръсначка? Нещо, върху което да е останала ДНК?

— Не мисля, сър — поклати глава Гън. — След смъртта на родителите му къщата е била разчистена за продажба. Колкото до вещите на господин Макензи в Глазгоу, един бог знае какво е станало с тях.

— Няма особена полза от вас, а, сержант? — смръщи вежди Уилсън. После се обърна отново към трупа, плъзна два пръста във вътрешния джоб на коженото яке и полека измъкна оттам избелял кожен портфейл. — Май ще ни се наложи да се осланяме само на това тук. — Той отвори портфейла. Ако вътре бе имало хартиени пари, те отдавна бяха изгнили. Намериха се шепа монети, както и три кредитни карти, всички на името на Родерик Макензи. От едно вътрешно отделение патологът извади ламинирана членска карта от фитнес клуб в Глазгоу със снимката на Роди и я показа на Фин.

— Познавал ли си го?

— Да.

— Значи това е той?

— Без съмнение.

Избледнелият образ на някога красивия млад мъж, с неговите руси къдрици и леко крива усмивка, предизвика у Фин същото странно убождане на тъга, както и по-рано, когато Гън го бе нарекъл „жертвата“.

— Е, какво мислите, сержант? — Професорът погледна към Гън.

— Мисля, че е бил убит, сър.

Уилсън сви рамене, споделяйки за разлика от обикновено мнението на полицая.

— Нямаме категорични доказателства, но бих казал, че шансът е доста висок. А според теб, Фин?

— Така реших още щом отворих вратата на кабината, Ангъс. И оттогава не се е случило нищо, което да ме разубеди.

— Е, добре тогава — кимна професорът. — Нека екипът не губи време. Да фотографират тялото и да го откарват обратно в Сторноуей, за да видим какво ще покаже аутопсията.

Докато патологът слизаше от крилото, Гън улови лакътя на Фин.

— Какво впрочем правеше твоят приятел Уистлър тук? Бракониерстваше ли?

— А-ха.

— Посред буря?

Фин кимна, но видя, че сержантът не е удовлетворен и добави:

— Не е толкова просто, Джордж.

Нищо не бе просто, щом ставаше дума за Уистлър. Мислите на Фин се върнаха към събитията отпреди два дни и той за сетен път се зачуди как може да е бил толкова глупав, та да клъвне на примамката.

ПЕТА ГЛАВА

I

Докато шофираше към къщи вечерта след онази първа среща с Уистлър, Фин не спираше да мисли за него. За живота, който той живееше, за заплашващото го прогонване от дома му.

Сенките, хвърляни от слънцето над жълтеещите треви, вече се удължаваха, когато подмина отбивката за Свободната църква на Кробост. Щом хвърли поглед към къщата на свещеника до нея, зърна колата на преподобния Мъри, паркирана пред стъпалата. Макар двамата открай време да имаха различия по въпросите на Бог и вярата, Фин съчувстваше на своя приятел от детинство и всеки път, щом минеше покрай църквата, сякаш изпитваше частица от неговата болка и гняв заради липсата на разбиране у хората.

Къщите и парцелите, съставляващи село Кробост, се точеха в продължение на около километър по скалистия, лишен от дървета и изложен на вятъра бряг над Порт ъв Нес, най-северното пристанище на острова. Сега обаче пристанището бе разрушено от бурите и се ползваше само от дребни съдове за лов на риба и раци. Няколко от тях се виждаха и в момента, изтеглени върху пясъка или поклащащи се на вълните под закрилата на вълнолома, опънали поскърцващите си въжета.

Точно под пътя, стотина метра по-близо до пристанището от собствения му дом, стоеше къщата на Маршели. По-рано тя бе принадлежала на родителите на Артър, но както те, така и Артър вече си бяха отишли от света и сега Маршели я обитаваше заедно със сина си. Който бе също и негов син.

Ремонтът на старата къща, където Фин бе живял с майка си и баща си до тяхната смърт, напредваше бавно. Той я бе разтурил чак до голите каменни стени. Сега новият покрив вече бе поставен, но имаше още много довършителни работи, затова той се бе нанесъл при Маршели. Временно, както и двамата се бяха разбрали. По принцип трябваше да спи в старата стая на свекърва й, но докато се усети, се озова в леглото на Маршели. Сякаш всички години, изминали от лятото на младежката им любов преди университета, се бяха изпарили. Хората, в които се бяха превърнали, отделните животи, които бяха водили, изглеждаха нереални, като фантоми от лош сън. И все пак Фин знаеше, че нещо липсва. Не можеше да прецени дали е у нея, у него, или просто в неспособността им да възродят напълно магията от онова лято, но то го тревожеше.

Колата на Маршели стоеше с отворен багажник на чакълестата алея пред къщата и Фин паркира зад нея. Докато прекосяваше моравата, изсъхналата трева се трошеше под краката му, а торфената почва отдолу бе спечена и твърда. Вратата на кухнята бе открехната и през нея се носеше гласът на Маршели, нареждащ някъде от вътрешността:

— И да си вземеш плетения пуловер! Знам, че сега е топло, но бързо ще застудее и тогава ще ти потрябва.

Той влезе в антрето тъкмо навреме, за да чуе отговора на Фионлах от горния етаж:

— Няма достатъчно място в куфара!

Това предизвика усмивка върху устните му. Плетените пуловери бяха отживелица, а Фионлах винаги гледаше да е в крак с модата.

— Да се кача да ти помогна?

— Не, мамо, всичко е наред, ще успея да го вкарам някак!

Фин бе сигурен, че през идните дни Маршели ще открие въпросния пуловер сбутан на дъното на някое чекмедже.

— Мъже — изпуфтя тя, като влезе в кухнята и хвърли опасен поглед по посока на хилещия се Фин. Това бе погледът, който той обичаше — пълен с духа на някогашната Маршели, с нейната златиста коса, отметната назад от изящното лице, с усмихнати устни и сини като метличина очи, пълни с огън или лед. — Кое е толкова смешно?

— Ти.

— О, благодаря. — Тя вирна нос и се извърна към кухненския плот, където продължи да се занимава с приготвянето на сандвичи за из път. — Е, как се чувстваш отново на истинска работа?

Фин се подпря на хладилника.

— Честно казано, усещането не е като за истинска работа. Няма офис, няма телефони, никой не ми отчита работното време.

— Обикновено щом не го отчитат, означава, че работиш много повече, отколкото ти се полага.

— За в бъдеще вероятно ще е така. Между другото, днес срещнах един стар приятел.

— Нима?

Маршели още бе фокусирана върху сандвичите и тонът й не издаваше особен интерес.

— Джон Ангъс Макаскил. Всички го знаеха като Уистлър.

— А, да. Свираше на флейта с онази група, как й беше името… „Солас“?

— Същият.

— Едно такова едро, симпатично момче. Но не съвсем наред с главата, струва ми се.

Фин се засмя на описанието й.

— Да, толкова умен, че чак му вредеше. Още си е такъв.

— Никога не съм го познавала добре. Явно сме се движили в различни компании в училище. — Тя започна да опакова сандвичите в алуминиево фолио.

— Или пък си била твърде заета да движиш с Артър?

Маршели не се обърна, но в шумоленето на фолиото настъпи едва доловима пауза.

— С какво се занимава той сега?

— Живее сам в Уиг, като бродяга.

Тя го погледна с искрица любопитство в очите.

— Като бродяга?

В този момент Фионлах се появи в кухнята, повлякъл огромен куфар. Беше висок колкото Фин, дори по-висок от него. Имаше сините очи на майка си и руса къдрава коса, изправена с помощта на гел. Той кимна на баща си, докато последният продължаваше с описанието на Уистлър.

— Искам да кажа, че е станал самодостатъчен, откъснат от обществото. Занимава се с бракониерство и води някаква съдебна битка за попечителство над дъщеря си.

— С жена си?

— Не, тя е починала. Законният й настойник е Кени Джон Маклийн.

— Да не става дума за Ана Век? — намеси се Фионлах

— Познаваш ли я? — погледна го учудено Фин.

— Ана Макаскил, от Уиг?

— Същата.

— Познавам я, разбира се — кимна младежът. — Не е цвете за мирисане. Учи трета година в гимназията „Никълсън“. Симпатична на вид, но си стриже косата късо като на момче, носи един куп пиърсинги по лицето и е цялата татуирана.

Фин едва можеше да повярва на ушите си. Това не бе точно образът на „малката Ана“, обрисуван от Уистлър.

— На каква възраст е?

— Петнайсет, шестнайсет. Но не е девственица, това е сигурно. Движи с наркомани и самата тя се друса бог знае с какво. Което е жалко, защото иначе й сече пипето. — Той погледна към майка си. — Да нося ли куфара към колата?

— Да, хвърли го в багажника — каза Маршели. — Аз ще ти сложа сандвичите в раницата.

— Няма нужда от сандвичи, ще си купя нещо за ядене на ферибота.

— Парите не растат по дърветата, Фионлах — парира го през рамо тя, упътвайки се към всекидневната. — Скоро сам ще го разбереш, докато се опитваш да свържеш двата края в Глазгоу.

Четвърт час по-късно, когато всичко вече бе натоварено, още една кола спря отпред и преподобният Доналд Мъри помогна на дъщеря си Дона да слезе. Напоследък той изглеждаше на Фин отслабнал, губещ все повече от някогашния момчешки чар и от рядката си пясъчноруса коса. Колкото до Дона, тя неизменно го поразяваше с крехкия си вид. Същинска невръстна тийнейджърка, твърде млада, за да бъде майка на внучката му. Въпреки дългото и горещо лято, кожата й бе восъчнобледа, сякаш никога не бе показвала нос навън. Фин се зачуди доколко ли синът му се е метнал на него и дали връзката му с Дона ще издържи през студентските години. Но те двамата поне имаха дете, което да служи за спойка помежду им. Ако навремето Фин бе знаел, че Маршели носи неговата рожба, може би и между тях нещата щяха да се развият по-различно.

Прехвърлиха куфара на Дона в колата на Маршели, която щеше да откара младите до ферибота в Сторноуей. После настъпи неловко мълчание — никой не искаше да започне пръв с неизбежните сбогувания. Накрая минаха през ритуалните целувки и прегръдки и преди да седне зад волана, Маршели подхвърли на Доналд:

— Кажи на Катриона, че утре сутринта ще мина да взема Ейли. — Това бе последната вечер, която бебета щеше да прекара у семейство Мъри. Маршели се бе наела да го гледа през годините на следването на Фионлах и Дона. Едно нежелано второ майчинство, слагащо край на надеждите й отпреди няколко месеца да довърши собственото си висше образование и да реализира потенциала, който някога бе пропиляла. Сега жертваше своя втори шанс в живота, за да даде първи шанс на тях.

Фин и Доналд стояха и гледаха подир колата, която свърна от еднолентовия път пред кробосткия универсален магазин в подножието на хълма и пое по шосето, водещо към Сторноуей. На другата вечер по същото време децата им вече щяха да бъдат в Глазгоу, за да започнат новия си живот, оставяйки родителите си да се оправят както могат с кашата, която бяха сътворили от своя.

Слънцето вече се спускаше на запад, но до падането на нощта оставаха поне няколко часа. Дните все още бяха дълги, но бързо се съкращаваха и скоро местните трябваше да се стягат за посрещането на поредната сурова зима след едно от най-дългите и топли лета, запомнени на острова.

Драсването на кибритена клечка накара Фин да се обърне и той с удивление видя, че Доналд пали цигара, прикрил пламъчето с шепа. Жестът изглеждаше абсурден на фона на черната одежда и бялата якичка, които сами по себе си не се връзваха с джинсите и маратонките. Той всмукна дима и лицето му доби още по-изпит вид. Фин го бе виждал да пуши за последно преди осемнайсет години, а и тогава почти със сигурност бе ставало дума за джойнт.

— Кога пропуши отново?

— Откакто спря да ме е грижа — пое нова порция в дробовете си Доналд.

— За кое?

— За мен самия. — Той издуха пушека на вятъра и изгледа Фин. — О, не бой се, още не съм почнал да се въргалям в самосъжаление. Хайде да се поразходим по плажа.

Искам да те помоля за една услуга.

Приливът настъпваше и обливаше с бяла пяна сбития пясък, чиято девствена повърхност бе нарушавана единствено от следите на птиците, търсещи дребни създания за храна под повърхността му. Сега Фин и Доналд също оставяха своята разпокъсана диря, като час по час пристъпваха нагоре към брега, за да не измокрят краката си. Над главите им се виеха и крещяха чайки, наслаждавайки се на последните слънчеви лъчи, които се отразяваха от фасадите на къщите, нижещи се покрай целия път над пристанището. Вятърът се бе усилил, но още галеше приятно лицата. Известно време вървяха мълчаливо, преди Доналд да заговори:

— Онзи ден чух, че може да ме помолят да освободя къщата към църквата.

Фин бе потресен.

— Нали те бяха отстранили от длъжност само временно? Какво стана с „невинен до доказване на противното“, за бога?

— Говорим за църквата, Фин, не за бога. — Очите на Доналд оставаха приковани в някаква далечна точка пред тях. — Очевидно някои от старейшините смятат, че свещеникът, когото са изпратили да проповядва вместо мен, трябва да получи и дома ми.

— Същите старейшини, които повдигнаха обвиненията срещу теб, предполагам.

— Разбира се. — По устните на Доналд пробяга едва забележима усмивка. — Мисля също, че Катриона се кани да ме напусне.

— Защо? — закова се на място Фин.

Доналд трябваше да измине няколко крачки, преди да усети отсъствието му и да се обърне.

— Защото според нея не съм човекът, за когото се е омъжила.

— Ти си човекът, спасил живота на дъщеря й.

— Да, отнемайки друг живот.

— Самите разследващи заявиха, че няма съд в страната, който би те намерил виновен, задето си убил, за да спасиш невинни. Не си извършил нищо лошо.

— В очите на закона, може би.

— А и нямаше друг избор.

— Винаги има избор.

— И ти избра по-малката от двете злини.

— Бог го е казал ясно, Фин. „Не убивай“. Не молба, а заповед. — Той въздъхна дълбоко. — Или поне това е тезата, която ще отстояват моите обвинители. Именно за това исках да поговорим.

— За шестата божа заповед?

— Не, Фин — изкиска се неволно другият. — Достатъчно добре съм запознат с твоите възгледи, що се отнася до всичко, свързано с господ и църквата.

— А за какво тогава?

Усмивката на Доналд се стопи.

— Презвитерите са решили да отнесат въпроса до дисциплинарна комисия. Нещо като съд, но по църковните закони. Ако искам да си запазя работата, ще трябва да се защитавам. А те искат да призоват свидетели. Да призоват теб, Фин. — За първи път в изражението му се прокрадна неувереност. — Би ли се съгласил да свидетелстваш?

Фин си спомни всички онези случаи от детството им, когато Доналд се бе застъпвал за него, дори с риск за собствената си кожа, и емоцията се надигна в него като прииждаща вълна. За момент дори му бе трудно да отвори уста, но най-сетне си възвърна дар слово.

— Как изобщо можа да допуснеш, че ще откажа?

II

На следващия ден се състоя първата му среща с Джейми, в личния кабинет на собственика на имението Ред Ривър. Фин и Кени стояха надвесени над голямата подробна карта на Западен Луис и Северен Харис, разгъната на бюрото, докато Джейми, с помощта на дебел оранжев маркер, очертаваше границите на различните водни системи.

Отегчението на Големия Кени бе очевидно. Той познаваше всяка река, езеро и поточе като петте си пръста, но Джейми бе шефът и държеше лично да инструктира новия си началник по сигурността.

Помещението бе тясно и масивното бюро почти го изпълваше. Стените бяха опасани от остъклени шкафове с изложени препарирани риби и мухи за риболов, а над вратата бе окачена величествена глава на елен.

Фин помнеше Джейми от тийнейджърските си дни, прекарвани в Уиг заедно с Уистлър. Тогава той учеше в пансион някъде в Южна Англия, но сър Джон Улдридж го водеше на острова всяка Коледа, Великден, а също и през летните ваканции, за да опознава имението. Беше година или две по-голям от тях, но още тогава неволно показваше снизходителното отношение на собственик на земята. Все пак не бяха далеч времената, когато целият остров Луис бе принадлежал на един човек, а арендаторите на парцели били третирани не много по-различно от крепостни селяни. И когато било решено, че ще е по-изгодно земята да се превърне в пасища за овце, отколкото да се оре и сее, те просто били натоварени на кораби и откарани към Канада и Америка, подобно на робите, превозвани от Африка.

Спомените умираха трудно, историите за изселванията се предаваха от поколение на поколение и на господарите все още се гледаше с подозрение и известен страх. Макар сега правата им да се ограничаваха от закона, а наемателите на земи да разполагаха с повече сигурност, и двете страни подсъзнателно продължаваха да приемат, че едната стои по-високо от другата.

Джейми бе строен и загорял, но оплешивяващ. След инсулта на баща си бе довел жената и двете си деца да живеят за постоянно с него в Кракавал Лодж. Имаше мек, провлачен, южен акцент, но за учудване на Фин се справяше доста добре с келтския.

Говореше го почти неразбираемо, но затова пък го разбираше чудесно, Носеше плътен памучен панталон, ботуши до коленете и ловно яке.

— Имаме пет водни системи, Фин, съставени от реки, които се вливат и изливат от различни езера. На цялата територия на имението се въдят сьомга, морска пъстърва и кафява пъстърва. Всъщност кафявата може да се лови в над сто водоема, но не тя е основната цел на бракониерите. — Той премести маркера по картата, осеяна с безброй сини петънца, и посочи едно по-голямо, проточило се от югозапад на североизток. — Лох Лангават. На старонорвежки ще рече „дългото езеро”. Дължината му е около тринайсет километра и е най-големият пресноводен басейн на Хебридите. — Дори в това кратко споделяне на информация отново се долавяше самочувствието, че казва на другите нещо, което не знаят, макар именно Фин, а не той да бе роден и отрасъл на острова. — Делим правата над него с още пет имения и със съвместни грижи увеличаваме улова от година на година, като за последните пет дори сме го удвоили. А сега проклетите бракониери са на път да заличат резултата от нашите усилия. И не само в Лангават, а и във всички останали водоеми. Ако това стане и излезем от бизнеса, много местни хора ще останат без работа. — Той изправи гръб и огледа внимателно Фин с кафявите си очи. — Разчитам на теб да сложиш край на това. Ще разполагаш с всички ресурси, които са ти необходими.

За Фин това изглеждаше като не особено сложно полицейско разследване.

Бракониерите очевидно бяха местни хора, ориентиращи се добре в околността. Все някой трябваше да знае кои са. При това нещата не опираха само до хващането на рибата. Други хора трябваше да я опушват, трети — да я изкупуват. Това бе цяла снабдителска верига, водеща от острова към Европа и към по-далечни дестинации. А тъй като рибата е продукт, за който е от значение да е пресен, превозът най-вероятно се осъществяваше не по вода, а по въздух.

— Не виждам причина да не ги заловим до месец-два, господин Улдридж.

— Джейми — поправи го другият.

— Джейми — кимна Фин, макар да се чувстваше неудобно да използва първото му име. Годините работа в полицията го бяха приучили да се обръща към всички, освен към по-младшите чинове, по фамилия или с „господине“ и „госпожо“.

— Е, радвам се да го чуя, Фин. Дано се окажеш прав.

Звукът на спиращ отвън автомобил послужи като оправдание на скучаещия Кени да отиде до прозореца и да погледне навън. На паркинга пред Суайнавал Лодж вече имаше няколко коли, принадлежащи на посетителите в бара, но тази спря на отсрещната страна, пред неговата къща.

— Дъщеря ми се прибира от училище — рече той и се упъти бързешком към вратата. — След минутка се връщам.

Джейми очевидно бе подразнен от безцеремонното му напускане, сякаш смяташе, че управителят на имението трябва да му поиска разрешение, за да излезе от стаята. Той сгъна картата и я подаде на Фин.

— Ето, запознай се с нея. Разучи всеки квадратен сантиметър. — Той стана и заобиколи бюрото. — Хората мислят че няма нищо по-лесно от това да заловиш някого на един остров. Но истината е, че това имение обхваща едни от най-обширните и недостъпни области дива природа в цяла Шотландия. До някои от тях просто не съществуват пътища. Единственият начин да ги достигнеш е пеша, или с лодка. — Той въздъхна дълбоко. Сега ще отида да свърша нещо, а после можем да се видим долу в бара. Ще те черпя едно питие и ще те запозная с някои от водачите ни.

След като Джейми се изгуби по коридора, Фин отиде до прозореца, притеглян от любопитството да види Ана Макаскил — момичето, което според описанието на Фионлах трябваше да е цялото покрито с пиърсинги и татуировки.

Небето бе облачно, а денят вече преваляше, но все пак успя да я зърне достатъчно ясно, застанала под дърветата отвъд черния път. Колата, която я бе докарала, вече се изтегляше обратно по тесните коловози към главното шосе, а Кени прекосяваше двора с едри крачки, за да говори с нея.

Въпреки че бе предупреден какво да очаква, видът на девойката го шокира.

Целият врат и видимата част от ръцете й бяха покрити с тъмносини изображения, неразличими от това разстояние. Късо подстриганата й коса бе неестествено черна, но боядисана в розово от едната страна, над ухото, по което се редяха дузина или повече халки. Пиърсинги имаше и по едната й вежда, по носа, а няколко ринга обезобразяваха долната й устна. Фин не можеше да види езика й, но предположи, че вероятно има метал и по него.

Носеше къса черна пола над черен клин, черна тениска с дълбоко деколте и тъмносив суитшърт с качулка. През рамото й бе преметната жълтокафява кожена чанта.

Странното бе, че въпреки всичко лицето й бе красиво, а нещо в очертаните с тежък грим очи недвусмислено подсказваше, че е дъщеря на Уистлър.

И все пак не той, а пастрокът й сега отиваше да я посрещне. Той изглеждаше като гигант пред нея. В сравнение с него фигурата й сякаш се сви и едва сега Фин си даде сметка колко е дребна на ръст. Оттук и името, което Фионлах бе употребил за нея.

Ана Век, или на келтски — Малката Ана. Той наблюдаваше езика на жестовете им. Ана изглеждаше предпазлива, но не и враждебна. Не се отдръпна от едрата ръка, докоснала бузата й — мимолетен израз на обич и топлота, напълно противоречащ на образа на груба мъжественост, който Кени обичаше да си придава. Известно време двамата разговаряха с лекота, без да се препират, и за Фин стана ясно, че помежду им липсва антагонизмът, така често властващ в отношенията между бащи и съзряващи девойки.

От начина, по който се държаха един към друг, се излъчваше нещо почти трогателно.

След това изведнъж усети погледа й върху себе си. В изражението, както и в цялата стойка на тялото й, настъпи рязка промяна. Тя внезапно стана напрегната, провокативна, враждебна. Каза нещо на Кени, който се обърна и също вдигна очи към прозореца на кабинета на Джейми, на който Фин се открояваше ясно като на длан.

Тя протегна лявата си ръка и му показа среден пръст, а викът й се чу дори през дебелата двойна дограма.

— Защо не ми направиш и една снимка? Ще изтрае по-дълго!

Той се почувства така, сякаш го бяха зашлевили и бе сигурен, че бузите му се изчервяват.

Кени се опита да я успокои, но тя се врътна и без да обели нито дума повече, закрачи по пътеката към вратата на къщата. Кени погледна отново към Фин с лека, смутена усмивка на лице и едва забележимо повдигна рамене в знак на извинение.

III

Барът беше претъпкан, а със спадането на температурата отвън стъклата започнаха да се запотяват. Половин дузина мъже се бяха събрали край билярда, поставен в една ниша, а други бяха насядали около кръглите дървени маси. Повечето обаче стояха прави пред тезгяха, с халби в ръце, и говореха високо, мъчейки се да надвикат шума. Някъде от дъното се носеха басовете на стереоуредба.

При появата на Джейми, съпроводен от Фин и Кени, телата се разделиха да им сторят път, подобно на водите на Червено море пред Мойсей. Кени използва случая, за да приближи уста до ухото му и да прошепна:

— Съжалявам за преди малко. Знаеш колко са трудни на тази възраст.

Фин кимна и за миг се зачуди как той успява едновременно да управлява имение и да отглежда тийнейджърка, но после се сети, че Ана живее на пансион в Сторноуей и пет дни в седмицата отсъства. Точно като него самия навремето. И все пак при вида на Кени човек трудно можеше да допусне, че е трябвало да преодолее трагичната смърт на жена си и да отглежда сам чужда дъщеря. Дъщерята на своята любима. Единственото, което тя му бе оставила.

Без да пита какво ще желаят, Джейми им поръча бира и барманът постави три пенести потни халби върху вече обилно измокрения тезгях.

— За нашия успех — вдигна наздравица той. Фин и Кени мълчаливо се чукнаха и отпиха. После Джейми махна с ръка към една групичка в другия край на помещението и извика: — Юън! Питър! Елате да се запознаете с Фин Маклауд.

Доста глави се обърнаха, а Юън и Литър започнаха да разбутват навалицата, за да стигнат до тях.

— Пазачи на дивеча и рибата — представи ги Джейми. — Добри момчета и двамата.

Юън бе прехвърлил петдесетте, а лицето му бе обветрено до кафяво и прорязано с дълбоки бръчки от часовете, прекарани на открито. Питър бе по-млад, огромен на ръст, с буйна, рошава брада. Всички се ръкуваха помежду си.

— Фин е новият ни шеф по сигурността — каза Джейми. — Той ще ни помогне да заловим бракониерите. — Новодошлите размениха скептични погледи, но премълчаха.

— Може би ще е добра идея да не го разгласяваме много, господин Улдридж — отбеляза Фин. — Хубаво е да не ни виждат картите, преди да сме си изиграли ръката.

— Тук нищо не остава в тайна и за пет минути — изсмя се Кени. — Ти поне трябва да го знаеш. Бракониерите са наясно със задачата ти от мига, в който си стъпил в имението.

Фин почти не обърна внимание на отварящата се врата, пропуснала хладен въздух в душното помещение. Внезапното стихване на гласовете обаче привлече вниманието му. Той се обърна и видя Уистлър, застанал на прага. Скоро единственият звук наоколо остана продължаващото бумтене на тонколоните.

Уистлър приличаше досущ на дивак, хванат от гората. Косата му бе разчорлена от вятъра, а прошарената брада, пораснала с още един ден, му придаваше съвсем занемарен вид. Той огледа зяпналите го посетители с тъмните си очи и по устните му заигра лека усмивка. Несъмнено му доставяше удоволствие да бъде център на внимание, а появата му в бара на Суайнавал Лодж нямаше как да има друг ефект.

— Какво стана? Да не видяхте призрак? — прогърмя гласът му и всички изведнъж се усетиха, но никой не искаше пръв да наруши тишината. Уистлър доближи бара. — Една лимонада! — Барманът стоеше като препариран, а уплашените му очи сновяха между Джейми и Уистлър, който реши да уталожи терзанията му. — Не се тревожи, няма да е на вересия, ще си платя. Семейство Улдридж ми дължат цяло състояние.

— Мисля, че си схванал погрешно, Джон Ангъс.

Джейми се стараеше да си придаде невъзмутим изражение, но не успя да скрие потрепването в гласа си.

— О, нима? — извъртя глава Уистлър. — И как така, господин Улдридж?

— Ти си онзи, който е длъжник на нас. Над десет години неплатена аренда. Така че има голяма вероятност да изпратя съдия-изпълнител, за да те прогони както от парцела, така и от къщата. Освен ако тази вечер не си дошъл, за да ми платиш.

— С най-голямо удоволствие, стига първо ти да платиш на мен.

Някой бе спрял музиката и тишината се нарушаваше единствено от звука на вятъра, свирещ покрай вратата и прозорците.

— Нямам нищо да ти плащам.

— Баща ти има.

— И за какво?

Уистлър свали раницата от гърба си, тупна я върху бара и отвори ципа, разкривайки една от своите резбовани шахматни фигури.

— Беше ми поръчан пълен комплект, за гала празненството. Работата е свършена.

Заповядай да ги вземеш когато пожелаеш.

— Можеш да ми покажеш договор, предполагам? — попита Джейми, гледайки го право в очите.

— Няма договор. — В тона на Уистлър за първи път се прокрадна неувереност. — Баща ти ми вярваше, както и аз на него.

— Е — усмихна се другият, усетил, че надмощието е на негова страна, — значи разполагаме само с твоята дума. А тъй като баща ми още е в болница след инсулта, тя трудно ще се потвърди. Мога да те уверя, че докато това не стане, плащане няма да има. — Той направи пауза и повдигна халбата си, вече напълно сигурен, че е победил в спора. — Тъй че ако не си уредиш наема до седмица, очаквай въпросното посещение от съдия-изпълнителя.

Бирата така и не достигна устните му. Уистлър се хвърли напред, надавайки измежду жълтите си оголени зъби звук, подобен на ръмженето на диво животно.

Халбата на Джейми полетя и оплиска някои от най-близкостоящите, а звукът от разбиването й се сля с трясъка от падането на двамата мъже на пода. Всички чуха болезненото пъшкане, с което въздухът напусна дробовете на Джейми, когато Уистлър се стовари с цялата си тежест отгоре му. Един едър юмрук описа дъга и улучи скулата на младия земевладелец. Втори се заби в стомаха му и той изцъкли очи, неспособен дори да извика.

Няколко чифта ръце, сред които и тези на Фин и Кени, издърпаха Уистлър назад.

През рояка объркани мисли, нахлули в главата му, Фин се сети, че това не е първият случай, при който помага за спасяването на някоя злощастна жертва на буйния си приятел. Но Уистлър нямаше намерение да се оставя да го усмирят току-така. Той се извъртя яростно, освободи се от хватката на мъжете и като се озърна с обезумял взор, замахна пак. Този път юмрукът му улучи Фин право в челюстта и го просна по гръб на земята.

Мнозина от присъстващите знаеха за здравата дружеска връзка между Фин и Уистлър, датираща още от момчешките им години. Това правеше факта, че Уистлър го е ударил, още по-забележителен. Надигналите се в суматохата гласове се усмириха отново, краката заотстъпваха назад, разчиствайки кръг наоколо. Кени дръпна Джейми встрани, а Уистлър само дишаше тежко, надвесен над падналия Фин.

— Никога не съм те имал за блюдолизец на господаря — извика, сякаш мъчейки се да намери оправдание за стореното.

Фин се привдигна на лакът и опипа челюстта си, за да провери дали не е счупена. По пръстите му остана кръв от цепнатата устна. Един-двама души му помогнаха да стане и той се изправи срещу Уистлър. Атмосферата наоколо бе на напрегнато очакване, но той не планираше да влиза в кръчмарска схватка. Вътрешната му болка бе по-дълбока от външните наранявания.

— А аз никога не съм те имал за друго, освен за приятел — поклати глава.

Гневът на Уистлър се бореше с разкаянието, личащо в навлажнените очи и стиснатите му устни.

— Нямам проблем с теб.

— Затова ли ме удари?

— Ти застана срещу мен, на негова страна! — Той се извърна кръвнишки към Джейми, който неволно трепна.

— Не стоя на ничия страна, освен на тази на закона. А ти го нарушаваш.

— Понякога страната на закона е грешна, Фин.

— Не мисля така. — Но думите едва бяха излезли от устата му, когато се сети за Доналд.

Уистлър изпръхтя като кон, нетърпелив да се впусне в бяг.

— Е, стига приказки. Утре вечер има пълнолуние. Чудна нощ да се разходиш край Лох Тахавал. Рибата ще кълве като луда. Може би ще ме срещнеш там, а може би не. Но ако ме срещнеш… нищо чудно тогава да разберем кой крив, кой прав.

За всеки в заведението бе ясно, че Уистлър отправя предизвикателство. „Хвани ме, ако можеш“. Той се обърна и като си проправи грубо път към вратата, изчезна навън в мрака.

— Извикай полиция, Кени — рече Джейми, пребелял от гняв. Той целият трепереше и още се мъчеше да овладее дишането си.

— Не. — Фин улови Кени за лакътя.

— Но той нападна и двама ни, пред очите на цял куп свидетели!

— Случва се мъжете да се бият — каза Фин. — Това е въпрос помежду им, не за полицията. Ти го заплаши да му отнемеш къщата. Дома, в който семейството му живее от поколения. Как очакваше да реагира?

— Той не е плащал наем от десет години!

— И какво е това за теб? Няколкостотин паунда. А ти му дължиш за фигурите.

— Откъде-накъде?

— Аз ги видях. Целия комплект. Не вярвам да ги е изработил за удоволствие, затова най-добре питай баща си.

Джейми направи две крачки към него и произнесе с тих, заплашителен глас:

— Хвани го, Маклауд. Хвани го, или ще доведа други хора, способни да го сторят.

— О, ще се справя с това — отвърна Фин, забелязвайки как свойското обръщение на другия е изчезнало. — Но заради него, не заради теб.

Двайсетина минути по-късно Фин излезе от заведението. Вятърът бе утихнал, а лунната светлина окъпваше хълмовете и падаше на сребристи петна между листата на близките дървета. Звездите проблясваха като едва видими точици на мастиления небосклон, а мушиците, задържали се необичайно дълго поради топлото и сухо време, хапеха немилостиво. Цели облаци невидими в сумрака, но напълно осезаеми малки кръвопийци.

Сред сенките от другата страна на пътя Фин забеляза два тъмни силуета и с тревога осъзна, че това са Уистлър и Ана. Те говореха на висок глас и личеше, че се карат, но през гълчавата от заведението, долитаща зад гърба му, не можеше да различи думите. Разбра, че още не са го видели, и продължи да стои неподвижно, напрягайки слух. Внезапно момичето вдигна ръка и зашлеви Уистлър с такъв замах, че той отстъпи назад. Звукът от плесницата отекна в нощта. Толкова силен удар от такова дребно същество. Ана Век. Малката Ана. Властваща над едрия мъж, който й беше баща. Тя веднага се дръпна от него и забърза към къщата, но на Фин му се стори, че долавя сподавено ридание, изтръгнало се от гърдите й.

Уистлър продължаваше да не го забелязва, затова Фин най-сетне се прокашля.

Главата на другия се извъртя рязко и в продължение на няколко секунди двамата се гледаха неподвижно в сгъстяващия се здрач. После, без да обели и дума, Уистлър се обърна и изчезна с едри крачки в нощта.

ШЕСТА ГЛАВА

Фин и Гън стояха край хеликоптера и наблюдаваха работата на екипа по транспортирането. До неговото пристигане бе изминал още цял час и денят вече клонеше към залез. Професор Уилсън, открил, че ако застане високо на хълма, може да хване сигнал на мобилния си телефон, разговаряше оживено с някого в Единбург.

Гън, който до момента бе наблюдавал долината в умислено мълчание, изведнъж се обърна към Фин.

— Вчера получих писмо от събранието на презвитерите. Искат да дам показания по делото, или както там го наричат, на отец Мъри.

Фин кимна. Без съмнение, у дома щеше да го чака същото писмо. Какво ли можеше да каже на онези хора, решени да изхвърлят Доналд Мъри от своята църква?

Той затвори очи и се върна към ужаса на вечерта в Ерискей, когато двама души от Единбург бяха дошли при тях с оръжия и заплаха за смърт. Тогава Доналд се бе явил като ангел-отмъстител, за да отнеме живота на един от тях и да спаси всички останали.

Включително дъщеря си и внучката си — неговото потомство, навярно единствената причина, поради която Господ го бе пратил на земята.

Ако човек вярва в Господ, разбира се.

— Не съм длъжен да ходя — продължи Гън. — Искам да кажа, че това не е истинска съдебна призовка.

— Вярно — смръщи вежди Фин. — Но защо да не отидеш?

— Защото се боя, че може повече да навредя, отколкото да му помогна.

— Как истината би могла да му навреди?

— Работата е там, след като ония проклети гангстери са отвлекли Дона и бебето от Кробост и са тръгнали да търсят теб и останалите, нищо не му е пречил просто да вдигне телефона и да се обади в полицията. А вместо това той е решил да вземе закона в свои ръце. Ако ни беше позвънил, нещата можеха и да се развият различно.

— Как не — поклати глава Фин. — Тогава щяха да ни изтрепят като пилци. Един-двама местни полицаи с палки в ръце нямаше как да се справят с въоръжени бандити, Джордж, много добре го знаеш.

— Навярно си прав — съгласи се неохотно сержантът.

— Защо иначе според теб не му повдигнаха обвинение в непредумишлено убийство?

— Защото знаеха, че няма да издържи в съдебна зала, затова. — Гън се почеса по тила. — Но съдът на Свободната църква на Шотландия… това е съвсем друго нещо.

Фин въздъхна, обзет от загриженост за Доналд, на когото се чувстваше безсилен да помогне.

Гън помълча малко, после смени темата.

— Идея си нямам как ще измъкнем самолета оттам. Вероятно ще го искат в Сторноуей за експертиза. А и къде ще го сложим? На летището може да има някой свободен хангар. Или пък в старата текстилна фабрика в града. Мисля, че още е празна.

Но не виждам как ще го прекараме през улиците. Не, летището си остава най-добрият вариант.

Той явно очакваше някакъв коментар, но умът на Фин бе другаде.

— Слушай, Джордж — каза. — Има ли някакъв шанс да присъствам на аутопсията?

— Абсурд. Не се засягай. Знам, че си бил добро ченге и би могъл да допринесеш с опит и тъй нататък, но вече не си действащ полицай, а само свидетел на откриването на самолета. Както и Джон Ангъс Макаскил. — Той се помести неловко. — Преди да тръгна от участъка, получих обаждане по телефона. Разследващият екип пристига всеки момент. И ако разберат, че съм те пуснал да душиш наоколо, аз ще съм следващият, който ще легне на масата за аутопсии за установяване на причината на смъртта. — Усмивката му, примесена с отсянка на смущение, бързо се стопи. — Впрочем защо Уистлър Макаскил не дойде заедно с теб да съобщи за находката?

Фин се поколеба, припомняйки си странното държане на своя приятел. Докато се изкатери обратно до скалните жилища, Уистлър вече беше изчезнал заедно с целия си багаж. По целия път обратно до колата той не бе видял нито следа от него.

— Предполагам, че не е счел за нужно да идва.

Гън го изгледа внимателно и продължително.

— Има ли нещо, което не ми казваш?

— Не, Джордж.

Сержантът въздъхна.

— Е, сега нямам време да обикалям и да го търся. Щом го видиш, кажи му да се яви в полицейския участък в Сторноуей при първа възможност. Трябва да му взема показания.

СЕДМА ГЛАВА

Около час по-късно Фин свърна от шосето по чакълестия път, водещ към къщата на Уистлър, макар всички инстинкти да му говореха, че няма да го завари там. Хълмът наоколо бе обрасъл с високи треви, превиващи се на вятъра. Той слезе от колата и хвърли поглед към морето. Оттук се откриваше гледка към обширните пясъчни плажове на залива и отвъд тях, към островите Толм и Триасамол, почти изгубени в косите лъчи на залязващото слънце.

Вратата на къщата стоеше открехната — проста врата от небоядисани дъски, посивели и напукани от времето. Бравата тънеше в ръжда и от нея надолу по дървото се точеха кафеникави ивици. Фин бе сигурен, че дори да съществува ключ, той никога не би се превъртял в ключалката. На острова хората рядко залостваха домовете си, а и кой би тръгнал да краде от човек без никакво имущество?

Той постави ръка върху дръжката и побутна. Пантите издадоха протестиращо скърцане и го пропуснаха в сумрака на стаята. Дебелите стени веднага приглушиха воя на вятъра отвън.

— Кой, по дяволите, си ти?

Гласът идваше от дъното на помещението, където мъглявата светлина от запад се процеждаше през едно от малките прозорчета. Беше остър и настойчив, но примесен с нотка на тревога. Фин пристъпи встрани, за да види по-добре, и зърна Ана Век, седнала на ръба на вехто кресло пред угасналото огнище. Дланите й бяха вкопчени в страничните облегалки, а цялото й тяло бе напрегнато като на котка, готова да скочи.

Но тази котка бе недохранена — мършава и зла, с горящи от неприязън очи. Розовата страна на косата й сияеше като неон в сумрака.

— Фин Маклауд. Приятел на баща ти.

— Баща ми няма приятели — просъска в отговор тя.

— Навремето имаше.

Момичето, все така нащрек, наклони глава и се вгледа в него с присвити очи през прашинките, висящи в неподвижния въздух.

— Ти си оня извратеняк, който завчера ни гледаше от прозореца в „Суайнавал“.

— Същият, да — усмихна се Фин. — Но досега не ми се е случвало да ме наричат извратеняк.

— И какво ти беше толкова интересно?

— Ти.

Тя сякаш леко се изненада от прямотата му.

— Защо?

— Исках да разбера как изглежда дъщерята на стария ми приятел.

— Казах ти вече, копелето няма приятели.

Фин направи още една-две предпазливи крачки към вътрешността, при което тя отново се стегна.

— Двамата бяхме съученици.

— Никога не съм го чувала да говори за теб.

— Дълго време отсъствах от острова.

— И защо ти е притрябвало да се връщаш в тая лайняна дупка?

Той сви рамене и сам се зачуди за секунда.

— Защото тук е домът ми. И защото имам син, за когото не знаех близо осемнайсет години.

В погледа й за пръв път се появи любопитство.

— В Уиг?

— Не, в Нес. Тъкмо замина да следва в университета.

— Значи трябва да е завършил гимназията „Никълсън”. Не е изключено да го познавам.

— Нищо чудно. Казва се Фионлах Макинес.

Едва сега тя се поотпусна.

— Значи си бащата на Фионлах?

Фин кимна.

— Всички момичета си падаха по него.

— И ти ли? — попита той, спомняйки си как Маршели някога бе казала същото по негов адрес.

— Може би. — Появата на бледо подобие на усмивка освети за миг лицето й, но после то помрачня отново. — Защо тогава фамилията ти е Маклауд?

— Дълга история, Ана. И той, и аз дълго време сме смятали, че е син на друг човек.

— И къде си се губил всичките тези години?

— Живях в Глазгоу, после в Единбург.

— Съпруга?

Той кимна.

— И как приема тя факта, че имаш дете от друга?

— Тя не дойде с мен.

— Защо?

Фин се поколеба. Дотук бе понасял търпеливо безмилостните й въпроси, но сега те засягаха тъмно кътче в неговото същество, където душата му бе още оголена и ранима.

— Напуснал ли си я?

Той придърпа един стол към масата. Стърженето по дъските на пода прозвуча оглушително в тишината.

— Не е толкова просто — каза, като се отпусна върху него.

— Все пак или ти си я напуснал, или тя теб.

Фин впери поглед в ръцете си, скръстени върху плота. Нима наистина бе станало така? По-скоро не. Просто шестнайсетгодишният брак без любов се бе разпаднал от само себе си след загубата на единственото, което го бе скрепвало.

— Имахме син — заговори полека. — Роби. Беше само на осем.

— Какво се случи? — В гласа й настъпи определена промяна. Явно се досещаше за отговора.

За момент езикът му като че ли залепна за небцето. Защо му бе толкова трудно да го сподели с едно момиче, което дори не познаваше?

— Прегази го кола в Единбург. Шофьорът избяга.

Знаеше, че ако затвори очи, отново ще види полицейските снимки от местопроизшествието, все още пазени в папка, която не намираше сили да изхвърли.

Настъпи продължително мълчание. Когато тя отново отвори уста, лицето й изразяваше куп емоции. Съчувствие, объркване, страх. Но не от него.

— Значи сте ходили на училище заедно с татко? — реши да смени темата.

— Да.

— Той и тогава ли беше същият задник като сега?

Устните на Фин неволно се разтегнаха в усмивка.

— Да, не се е променил особено.

Тя също се засмя и за миг се преобрази от мрачна готическа тийнейджърка в хубаво младо момиче с искрица в очите. Трансформацията бе почти шокираща. Но за разлика от променената външност, речникът й си остана все така нецензурен.

— И как така сте станали шибани приятели?

— Чувала ли си някога за „Йолар“?

Тя поклати глава и Фин си помисли колко бързо миналото потъва в забвение. Но всъщност защо ли се чудеше. И той самият не бе чувал историята до онзи ден на Холм Пойнт.

ОСМА ГЛАВА

За първи път срещнах Уистлър Макаскил, когато напуснах училището в Кробост, за да постъпя в гимназията „Никълсън“ в Сторноуей. Ние, момчетата от Нес, обичахме да се перчим. Смятахме се за специални, Докато не пристигнахме в гимназията и не открихме, че всички други също обичат да се перчат. Отрасналите в Уиг, край езерата, или пък в дивите западни покрайнини на Карлоуей. Но големият град скоро ни уеднакви.

Сега звучи смешно, но тогава Сторноуей наистина ми изглеждаше като голям град. Единственият на острова с истински магазини, кафенета, ресторанти, вътрешно и външно пристанище. Дом на риболовния флот на Хебридите, с население от единайсет хиляди души. За съжаление, в онези дни кино липсваше — църквата бе принудила единствения киносалон да затвори след прожекцията на филма „Исус Христос суперзвезда“. Поне така се говореше, но тъй като е било преди моето време, не знам доколко е истина. Мястото се бе превърнало в клуб на Британския кралски легион[3], каквото си остава и до днес.

Църквата тогава властваше над съществуването на хората и в много отношения продължава да го прави и днес. Във всички свои превъплъщения, но най-вече в лицето на Шотландската презвитерианска църква и на отделилата се от нея Свободна църква.

Когато бях момче, двете не позволяваха на корабите и самолетите да се движат в неделя, нито на магазините и заведенията да работят. Неделните вестници се четяха в понеделник, а ако забравиш да се запасиш с цигари от събота, те чакаше един мизерен уикенд.

Но онази година новите ученици от Уиг пристигнаха с нещо необичайно — със своя собствена музикална група. Шест хлапета, свирили заедно още от деца. Наричаха се „Солас“ — което ще рече утеха, или душевен комфорт. Вече бяха разработили свой уникален микс от местен фолклор и рок — една еклектична смесица, която след няколко години щеше да ги направи най- комерсиалната и успешна келтска рокбанда на нашето поколение.

Отначало почти не ги забелязвах, понеже бях твърде зает да се адаптирам към живота далеч от дома, в общежитието „Гибсън“ в Рипли Плейс. Всеки понеделник сутрин пристигахме с автобуса от Нес, а всеки петък вечер се прибирахме обратно. Не че Кробост ми липсваше особено. Родителите ми бяха мъртви от години, а съществуването при леля ми бе доста спартанско. Приятелят ми Артър бе постъпил в професионалното училище „Люс Касъл“, защото оценките му не бяха достатъчно високи за гимназията „Никълсън“. Сега правилата за прием вече са други, за да не се накърнява самочувствието на децата, но тогава това не беше съображение. Връзката ми с моята възлюбена от юношеските години, Маршели Макдоналд, се намираше в застой и аз с всички сили се мъчех да я забравя и да си намеря нови приятели.

Първият ми контакт със „Солас“ настъпи, когато се узна, че в училището ще има танцова забава и че на нея ще свири група от Уиг. Те репетираха в една от пристройките и аз отидох да ги видя, за да преценя дали си струва да ходя на забавата.

Решение, което щеше да промени целия ми живот.

От шестимата Роди Макензи бе лидерът и думата му се слушаше. Той свиреше на синтезатор, „Ямаха DX-9“. Никога не бях чувал нещо подобно. Струни, духови инструменти, роял, човешки гласове — той можеше да имитира всеки звук и да те накара да повярваш, че е истински. Роди беше симпатяга — висок към метър и осемдесет, с гъсти руси къдрици, падащи около лицето му, и с усмивка, която за твое раздразнение можеше да те очарова дори когато не искаш да бъдеш очарован.

Барабанистът, Мърдо Скинс Макинън, при пристигането си в гимназията имаше само два барабана — малък страничен и фус чинел. Използваше дървен сандък за бас барабан и тенекиени кутии от бисквити за том-томи. Към момента на завършването вече се бе обзавел с пълен комплект „Лудвиг“.

Китаристът, Уилям Кембъл, бе ниско енергично момче, което всички наричаха Стрингс. Повечето жители на острова притежаваха прякори, защото голяма част от кръщелните им имена съвпадаха. Ако някой изпратеше картичка от Австралия до остров Луис, Шотландия, за Стрингс, тя щеше да стигне до него без проблем.

Иън Макюиш отговаряше за бас китарата. Прозвището му бе Рамбо, защото човек трудно можеше да си представи някой, който да прилича по-малко от него на Силвестър Сталоун.

После идваше ред на Уистлър[4]. Наричаха го така, защото свиреше на келтска флейта, сякаш се бе родил с нея на уста. Чисти, леещи се, грабващи сърцето трели, подчиняващи се на всяко поместване на пръстите или извивка на устните му. Толкова по-удивителни, защото идваха от едро, яко като бик момче, чийто избухлив нрав и мрачни настроения ми предстоеше да опозная твърде добре. А също толкова умно, че докато аз прекарвах безкрайни часове в зубрене за изпитите в края на срока, той ходеше да залага примки за зайци или да лови пъстърва в реките. И все пак изкарваше най-високите оценки в цялото училище. Тогава терминът „аутист“ още не ми беше познат, но ако ме питате сега, бих казал, че Уистлър Макаскил е бил именно такъв. Или поне нещо подобно.

Единствената дама в групата бе Мейрид Морисън, която свиреше на цигулка и пееше. Имаше глас на ангел, тяло, което възбуждаше страстите на всеки тийнейджър, и усмивка, която те оставяше без дъх. Дълга тъмна коса се спускаше над ъгловати рамене и стряскащо сини келтски очи. Влюбих се в нея от първия миг, в който я зърнах. Както и всяко друго момче в училището.

След репетицията стоях и точех лиги като слабоумен. Унесен да гледам как Мейрид прибира цигулката си, в първия миг не разбрах, че някой говори на мен.

— Ей, ти! — викна ми от дъното на помещението едно едро рижаво момче с розовеещ петсантиметров белег на бузата. — Как се казваш?

— Фин. Фин Маклауд.

— И откъде си, Фин?

— От Кробост.

— Още един от Нес! — Така се наричаше местността в северозападния край на острова, където се намираше моето село. Членовете на бандата се разсмяха. Забелязах, че Мейрид хвърля поглед към мен, и целият пламнах. — Е, предполагам, че ставаш — продължи рижавият. — Аз съм Кени Джон, но всички ми викат Кени Мор. — Което на келтски значеше Големия Кени. — Ще ми трябва малко помощ да пренеса всички тези неща в залата.

— За какво ти е притрябвала помощ? Досега винаги си се справял сам. — Репликата на Уистлър бе предназначена за Кени, но очите му гледаха навъсено към мен.

— Заради новите тонколони и синтезатора на Роди. Не мога да мъкна всичко сам.

— Глупости! И без това достатъчно безделници се мотаят наоколо — отсече Уистлър и излезе.

— Не му обръщай внимание — ухили се Кени към мен. — Просто е кисел, защото те видя да се зазяпваш по Мейрид.

Изчервих се отново, този път до корените на косите, а Мейрид ми хвърли игрива усмивка. Тогава още нямах представа как обсебеността на Уистлър от това момиче ще оформи бъдещето му. Кени ми подаде един кашон.

— Кабелите се поставят тук. Всичките акуратно навити и подредени.

— А между Уистлър и Мейрид има ли нещо… — попитах го полугласно. — Нали се сещаш.

— На него му се ще — изсмя се Кени. — Както и на нас, останалите. Но тя е собственост на Роди. — Той извърна глава към лидера на групата, а после отново към мен. — Е, ще ми помагаш ли, или не?

Така се превърнах в нещо като хамалин на „Солас“ за останалата част от престоя си в гимназията „Никълсън”.

Също, станах член на мотоциклетната група. Бих казал „рокерска“, но това ще предизвика асоциации, които няма да са правилни. Ние бяхме просто няколко хлапета, които нямаха търпение да навършат шестнайсет, за да се сдобият с нещо бръмчащо на колела. Роди, естествено, бе първият, понеже неговите родители бяха по-заможни от нашите. Имаше лъскав червен мотопед и обикаляше с него из града, качил Мейрид отзад на багажника. Тя обгръщаше ръце около кръста му, а всички ние си представяхме какво е да я усещаш притисната така до себе си. Не съм сигурен доколко е било законно — имам предвид, да возиш пътник по този начин, — но полицаите никога не го спираха.

Предполагам, това разпали амбицията у повечето от нас и ето че ние един по един яхнахме малки, 50-кубикови возила, които всъщност не се различаваха твърде от велосипеди с двигател. Аз нямах други пари освен тези, които получавах, мъкнейки оборудването на „Солас“. Към петата година те свиреха по кръчми и забави из цял Луис и дори в Харис, а аз споделях частица от техния успех. Докато успея да си купя първия раздрънкан мотопед, Роди вече бе навършил седемнайсет и караше 125-кубикова „Веспа“ Т5 Мк1. В класическо синьо. Втора ръка, разбира се. Просто един скутер, на който всеки истински рокер би погледнал с презрение, но за нас беше като къс самородно злато.

В „Солас“ имаше вечна конкуренция между Роди и Стрингс — двете основни творчески сили, стоящи зад оригиналната музика, която групата започваше да продуцира. Но това съперничество се разпростираше и над други области и преди да измине много време, Стрингс също се появи със своя собствена 125-кубикова машина.

Вече не помня марката, но никога не бих могъл да забравя цвета. Беше яркожълт като на оса и се виждаше от километри.

Моят мотопед, над който прекарвах повечето си свободно време само за да го държа в движение, беше „Пух Дакота“ VZ50. 50-кубиков двигател с въздушно охлаждане, тристепенна скоростна кутия и всичко това на последни издихания. Така и не отидох с него до Нес — не само защото леля ми не би го одобрила, а и защото сериозно се боях, че ще ме остави насред път.

В хубавите пролетни дни, след училище, яхвахме моторите си и поемахме през Оливърс Брей, към летището и отбивката за Холм Пойнт. Това беше ивица земя, проточила се навътре в залива, точно преди тесния плаж и издигнатия над водата път, водещ за полуостров Ай. Полетата наоколо бяха необработваеми и проблясваха в жълто, осеяни с глухарчета. Край Холм Фарм имаше група постройки, но ние ги подминавахме отдалеч и се събирахме в самия край на пътя, откъде се разкриваше гледка към скалите, известни като Зверовете на Холм.

В далечния край на залива се виждаше рафинерията в Арниш, малкото квадратно здание на фара, както и целият Сторноуей, ниско разположен и улавящ слънчевите лъчи в подножието на обраслия с дървета хълм на замъка отзад.

Вятърът носеше до слуха ни звуците на града, припрени и далечни, удавяни от шума на прибоя и крясъците на морските птици, които кръжаха и се гмуркаха за риба около нас.

Не правехме кой знае какво там. Просто се припичахме на слънце, пушехме, пиехме бира и се задявахме с момичетата, дошли да се повозят.

Дори да сме забелязали стария гранитен обелиск, стоящ насред своята ограда от ковано желязо на носа, сигурно сме го взели за някакъв паметник от войната. Но не вярвам някой от нас изобщо да му е обърнал внимание. До деня, в който онзи старец ни смъмри, задето не зачитаме мъртвите.

Беше петък следобед и понеже имахме свободни часове в училище, се бяхме възползвали от хубавото време да се поразходим до Холм, преди да вземем автобуса за дома. Старецът стоеше край ръждивата ограда — прегърбена фигура в черно, самотна сред високите бурени, с рядка, развята от бриза бяла коса.

Зърнах го, докато паркирахме, но бързо забравих за него. Между Уистлър и Големия Кени възникна свада, вече не помня по какъв повод, а и бях твърде зает да свалям едно симпатично дребно девойче на име Шонак, което бях докарал на мотопеда си. Имаше смехове и закачки, а някои от момчетата бяха докарали бира в багажниците си. Но ето че един глас се извиси над останалите — глас, изпълнен с неподправен гняв.

И със заплаха. Обърнах се и видях Уистлър да блъска Кени с две ръце в гърдите, достатъчно силно, за да го накара да се олюлее и да отстъпи няколко крачки назад.

— Писна ми вече от твоите номера, Койнах — процеди, свъсен като буреносен облак.

Самият факт, че използваше келтското име на Кени, сочеше, че нещата са сериозни.

Последният събра останките от достойнството си и вирна брадичка.

— Ти си сериозно откачен, знаеш ли, Макаскил?

Заядливата забележка само доля масло в огъня и Уистлър се хвърли напред.

Кени отнесе един удар в главата и втори в корема, преди двамата да се строполят един връз друг на тревата. Кени вдигна коляно, целейки се в слабините на противника си, но не улучи и всички видяхме как устната му разцъфна, щом масивният юмрук на Уистлър влезе в съприкосновение с нея.

Трима или четирима от нас начаса се хвърлиха да ги разтървават. Сграбчихме едрия флейтист за ръцете и раменете и се помъчихме да го отскубнем от пъшкащия безпомощно Кени. Но Уистлър бе неудържим, изпаднал в един от онези изблици, при които губеше всякакъв контрол. Той обърна яростта си срещу нас, а за съжаление аз се оказах най-близо. Твърдите му като стомана кокалчета ме улучиха по слепоочието. От очите ми изхвръкнаха искри и аз се проснах по гръб, точно както и при втория случай, години по-късно. Докато дойда на себе си, Уистлър вече отново настъпваше към Кени, а от гърлото му се надигаше звук, подобен на животинско ръмжене. Никой от нас не можеше да се мери с него по сила, най-малко аз, но онази твърдоглава частица от мен, която винаги ме е вкарвала в неприятности, замъгляваше разсъдъка ми и ме караше да забравя всяка предпазливост и страх. Явно бе писано Уистлър и аз винаги да решаваме противоречията си с юмруци.

Атакувах с рамото напред, както ме бяха учили на игрището за ръгби, и го улучих малко над коленете Той се строполи като чувал с картофи, зарови лице в пръстта, а собствената му тежест изкара със свистене въздуха от дробовете му.

Предполагам, че е щял да ме убие, щом успее да си поеме дъх, ако не бе гласът, прозвучал сред тревожните и насърчителни викове на нашите другари.

Никой от нас не бе забелязал приближаването на стареца, но тонът му проряза глъчката, тънък и остър като рапира.

— Какво си мислите, че правите? Да се държите като идиоти в присъствието на мъртвите? Нямате ли малко уважение? — Думите му вероятно щяха да имат по-слаб ефект, ако бе заговорил на английски. Произнесени на келтски, те някак носеха повече тежест. Тишината се спусна отгоре ни като саван. Уистлър и аз продължавахме да лежим запъхтени на земята. Всички погледи бяха вперени в непознатия. Той носеше вехт черен костюм, а под него — сив пуловер, изцапан с лекета от храна. Шапката, която бе държал в ръка край паметника, сега бе надяната здраво на главата му. Тъмните му очи, полузасенчени от козирката, горяха от негодувание. Кожата му висеше на бръчки върху кокалестия череп, бледа като пергамент и осеяна на места с кафяви старчески петна. Той вдигна ръката, в която държеше бастуна си, и ме посочи с разкривен от артрит показалец.

— Би трябвало да се срамуваш от себе си, млади Финли Маклауд. — Сепнах се да чуя името си. Нямах представа кой е той. Докато се изправях с мъка на крака, той се обърна към слисания Уистлър. — Ти също, Джон Ангъс Макаскил. Никой от двама ви нямаше да е тук днес, ако Джон Маклауд не бе изтеглил въжето до брега.

После отмести взор към Големия Кени и го задържа за кратко върху разкървавената му уста.

— Колкото до теб, Койнах Иън Маклийн, бъди благодарен, задето дядо ти е бил заченат през един домашен отпуск през 1916-а, иначе и теб нямаше да те има.

Никой не знаеше какво да каже. В последвалото мълчание ясно се чуваше бученето на трафика покрай далечния Саут Бийч. Без сам да знам защо, погледът ми попадна върху редовете от паметни плочи на гробището на Сандавик, тези безмълвни стражи, отправящи ни упрек заради светотатството, което неволно бяхме извършили.

Старецът приведе глава, мина между нас, подпирайки се на бастуна, и пое бавно и упорито по посока на шосето.

— Какво, по дяволите, беше това? — попита някой, докато го гледахме как се отдалечава.

Но аз бях изгубил интерес към групата. Цялото ми внимание бе фокусирано върху монумента на носа. Думите на непознатия бяха разпалили любопитството ми.

Забравил за двубоя с Уистлър, се отделих от останалите, които възбудено продължаваха да обсъждат случката, и за първи път приближих каменния обелиск. Той бе в окаяно състояние, запуснат и похабен от времето, а черните гравирани букви едва се четяха. Който и да го бе построил, отдавна си бе отишъл, а причината за издигането му отдавна бе забравена.

Докато коленичех, за да прокарам длан по текста, светът около мен избледня в някакво друго измерение. В съзнанието ми останаха само думите и образите, извикани от тях.

Издигнат от жители и приятели на остров Луис в памет на моряците от Кралския военноморски флот, изгубили живота си при потъването на кораба „Йолар“ край Холм на 1 януари 1919 г. От 205 загинали, 175 са родени на този остров. За тях и техните другари Луис вечно ще скърби. С благодарност за достойната служба и печал по тяхната загуба.

Чух бръмчене на стартиращи двигатели, викове за довиждане и ето че групата с шум и трясък се устреми през тревата към шосето за дома. Изправих се и почти веднага зърнах нечия сянка зад гърба си. Беше Уистлър, със странен, озадачен израз на лицето.

Малко по-далеч Големия Кени още стоеше край мотора си и гледаше към нас, сякаш се боеше да приближи. И тримата бяхме забравили както свадата, така и повода за нея.

Потърсих в очите на Уистлър някакъв признак за разбиране и след като не го открих, попитах:

— Какво е „Йолар“?

Светлината тази вечер имаше някакво особено свойство и докато автобусът подминаваше кошарата със зеления покрив край Барвас, аз усетих как ме полазват тръпки. И долових, повече от всякога дотогава, присъствието на майка си и баща си на мястото, където бяха изгубили своите животи.

Докато се прибера у дома, небето бе придобило пурпурен оттенък, нашарено със сивкави ивици и жълтеещо покрай хоризонта, там, където слънцето разливаше течното си злато иззад невидими облаци. Отвъд пролива Минч ясно се открояваха планините на Съдърланд, което означаваше, че се задава лошо време.

Срещата със стареца не излизаше от ума ми и предполагам, че съм бил необичайно тих, защото леля ми дори ме попита какво има. Тя рядко се интересуваше от околните, беше затворена в себе си и не обичаше да дава израз на емоциите си.

Никога не се е държала зле с мен, но постоянно усещах недоволството й, задето е била обременена с грижите за невръстното дете на сестра си. Сякаш по някакъв начин й бях откраднал живота — живот, който според мен вече бе свършил и сетните му дни преминаваха в изолация в голямата бяла къща над пристана край селото.

Заварих я да седи край масата за вечеря, загърната в една от своите пъстри шифонени роби. Свещите вече горяха на полицата над камината, а въздухът бе натежал от цигарен дим и мирис на благовония, като меланхоличен спомен за друг живот през шейсетте, в един свят, изпълнен с младост и надежда.

— Хайде, Финли, изплюй камъчето. — От всичките ми познати, само тя никога не ми говореше на келтски и не ме наричаше Фин.

— Какво е „Йолар“? — попитах я.

Тя ми хвърли заинтригуван поглед.

— Защо питаш?

— Днес видях паметника на Холм Пойнт. — Нещо ме възпря да добавя и за възрастния мъж.

Очите й се замъглиха, сякаш се взираше в далечното минало. Накрая поклати глава.

— Нещо, за което хората открай време избягват да говорят. И днес е почти забравено.

— Какво се е случило?

— Казват, че това била едва ли не най-тежката катастрофа в мирната история на Великобритания. Отстъпваща по размери само на „Титаник“.

— И се е случила тук, на остров Луис? — рекох невярващо. — Как така досега не съм чувал за нея?

— В едно черно новогодишно утро край скалите, наречени Зверовете на Холм. На крачка от сторноуейското пристанище и пред очите на стотици хора, чакащи на кея. — Тя потъна в мисли за няколко минути, а аз не смеех да я подканя от страх да не замлъкне съвсем. Накрая отвори отново уста. — Било е през 1919 година. Първата световна току-що била приключила и, бога ми, достатъчно мъже вече били загинали в този безсмислен конфликт. Но останалите, оцелелите, били на път за дома. Копнеещи да стъпят отново на острова, където са родени, да усетят прегръдките на своите майки и съпруги, на своите синове и дъщери.

Леля ми имаше навика да изпива по една чаша вино с вечерята. Но сега придърпа бутилката и си наля втора.

— Били моряци от резерва на Кралския военноморски флот, от островите Луис и Харис. Докарали ги с влакове от Инвърнес и ги стоварили на кея на Кайл ъф Лохалш.

Контраадмиралът реквизирал една парна яхта, разнебитено старо корито на име „Йолар”, да превози онези, които не успели да се поберат на пощенския кораб „Макбрейн“. Повече от двеста и осемдесет души, ако не ме лъже паметта. — Тя поклати глава и отпи глътка вино. — Било е пълна безотговорност. Мъжете носели униформи и тежки ботуши. Нямало достатъчно спасителни жилетки, мнозина дори не могли да си намерят място за сядане. Морето също било бурно, но вече били близо до дома, виждали от борда светлините на брега. Някои твърдят, че екипажът пиел уиски, за да отпразнува Нова година. Дали е вярно или не, никога няма да узнаем, но капитанът взел грешен курс и вместо да влезе в пристанището, „Йолар” се натъкнал на подводния риф пред Холм.

Тя се изправи, взе чашата си и отиде до прозореца, от който се разкриваше гледка към залива отдолу. Можеше да види собственото си отражение в стъклото и зае поза, която според нея навярно подхождаше на описваната трагедия.

— Всъщност били само на метри от брега. Каква ирония само, след като са оцелели през всички тези години през войната. Някои загинали, блъскани от прибоя в скалите, други просто се удавили. Не умеели да плуват. — Тя хвърли кратък поглед към мен. — Знаеш как при островитяните. Едни били на средна възраст, други още тийнейджъри. Над двеста мъже се простили с живота, от които към сто и осемдесет тукашни. Някои села изгубили цялото си мъжко население, Финли. До крак.

Тя се обърна отново към стаята. Не можех да видя ясно лицето й на фона на угасващия ден зад прозорец — само смътни черти, откроявани от потрепващата светлина на свещите. Образът й изглеждаше кух, като череп, а косата — като тънък, рехав ореол край него.

— Веднъж, още като момиче, чух в селото да говорят за това. Единствения път, когато помня някой да го е споменавал. Телата пристигали в Нес на цели камари.

Конски каруци, натоварени с по пет-шест ковчега, се влачели по целия път покрай западния бряг.

Тя остави чашата и запали цигара. Димът обви главата й като дихание в мразовито утро.

— Ние загубили ли сме някого? Имам предвид, семейството?

— Не. Маклауд от Кробост извадили късмет. Твоят дядо също бил на борда.

Деветнайсетгодишно момче, прибиращо се след едва година служба. Бог знае как успял да се добере до брега. — Тя ме погледна странно, накланяйки глава встрани. — Бащата на баща ти. Ако се беше удавил заедно с останалите, сега нямаше да седиш тук.

И аз потреперих, точно както и по-рано, когато автобусът бе минал покрай кошарата.

— Кой е бил Джон Маклауд? — попитах съвсем тихо. — Има ли роднинска връзка с нас?

— Джон Финли Маклауд? Доколкото знам, не, само съвпадение на имената.

Според всички сведения той бил истински герой. По някакъв начин се добрал до брега с въже, точно под мястото, където днес се издига паметникът. Така спасил живота на четиридесет души, в това число и на твоя дядо.

Прекарах уикенда в мъгла от неувереност и потиснатост, неспособен да избягам от мисълта за всички онези клети мъже, оцелели във войната само за да умрат пред прага на домовете си. Дори фактът, че собственият ми дядо се спасил, оставяше в устата ми странно неприятен привкус. Отне ми известно време, докато го разпозная.

Вина.

Казват, че оцелелите при големи бедствия често са. преследвани от чувство за вина, задето те са живи, а толкова много други хора — не. Предполагам, че и аз по асоциация изпитвах нещо подобно. Ако дядо ми бе умрял заедно с останалите, нямало да се родя. Което ме караше да се питам защо изобщо съм се родил.

В събота вечер лошото време най-сетне ни връхлетя. Буреносни ветрове от югозапад, натежали черни облаци, леещи пелени от дъжд. Цяла неделя го наблюдавах унило как се стича по прозореца ми и нямах търпение да потегля за Сторноуей на сутринта.

В понеделник бурята вече беше отминала, но още нямаше слънце; светлината бе матова и сивозелена, сякаш всички бяхме затворени в някакъв аквариум. Но поне вятърът бе изсушил пътищата и торфените полета и докато се подрусвах в автобуса към града, аз се мъчех да изпразня съзнанието си, зяпайки поклащащите се треви отстрани.

Нямаше никакъв шанс да се съсредоточа върху уроците, затова реших да посетя библиотеката, разположена на ъгъла на Кийт Стрийт. Предположих, че тук вероятно пазят архивите на „Сторноуей Газет“. Да, каза ми служителката, архивите се съхранявали в заключената стая вдясно от мен. Коя година по-точно ме интересува?

Отвърнах, че 1919-а. Тя повдигна вежда.

— Много популярна година тази сутрин. Да не би да правите някакъв проект в училище? — Аз се смръщих неразбиращо и тя поясни: — Едно друго момче тъкмо разглежда микрофилмите от същата година в отдела по келтска и местна история, в дъното на коридора

Открих Уистлър да седи зад едно бюро и да превърта копия от вестникарски страници, търсейки статии за крушението на „Йолар“. При влизането ми обърна глава, но не каза нищо. Аз придърпах един стол и се настаних до него да гледам вехтите, изподраскани изображения и думите, написани толкова отдавна за една трагедия, за която никой не говореше. Те преминаваха пред очите ми като самата история.

Седяхме пред машината повече от половин час, без да разменим и дума Накрая си тръгнахме, като на излизане промърморихме по едно „благодаря“ на библиотекарката. Отвън заварихме Големия Кени да стои до контейнерите за смет край тротоара. Вятърът рошеше рижавите му къдри и той явно се намираше в нерешителност дали да влезе, или не. Щом ни зърна, се сепна и попита предпазливо:

— Какво открихте?

— Вероятно нищо, което вече да не знаеш — отвърна Уистлър.

— Баща ми не успя да ми каже много. Каза, че дядо не обичал да говори за това.

— Аз пък така и не сварих моя достатъчно трезвен, за да го попитам — сви рамене Уистлър.

— Сутринта ходих до общината — отбеляза Кени. — До отдела по гражданско състояние.

Ние останахме искрено удивени от находчивостта му.

— Очевидно трима от оцелелите още са живи — продължи невъзмутимо той. — Единият живее в Уиг, в село Валтос. Познавам семейството му.

Домът на Норман Смит се оказа стара бяла къща в подножието на хълм, гледащ към островите Пабай Мор, Вакасай, както и неуместно назованият Шиарам Мор, или Големият Шиарам. Ако той беше голям, то малкият му събрат трябваше да е съвсем микроскопичен — не че някой изобщо бе чувал за Шиарам Бек.

Отидохме с два мотора, като аз се качих при Уистлър на неговия. Докато стигнем, целият ми задник се схвана. Вятърът вече бе утихнал и морето приличаше на сивкав, кован лист олово.

Някогашният запасен матрос седеше в кресло до прозореца, откъдето се разкриваше безпрепятствена гледка над водата към Пабай Мор. Посрещна ни дъщеря му, също възрастна жена, която ни каза, че той обичал посетители, но не бивало да го изморяваме прекалено. После отиде да свари чай, а ние се настанихме около стареца в стаичката — толкова тясна и претъпкана, че едва имаше място за четирима ни. Въздухът бе влажен и пропит с мириса на тлеещия в огнището торф. Помня, че се запитах как е оцелял толкова дълго. Но след като вече веднъж бе измамил смъртта, какво му пречеше да го прави отново?

Той гордо ни заяви, че е на деветдесет и две години. Гласът му бе слаб и писклив, сякаш изтънял от времето. Имаше малки тъмни очи, като две черни мъниста, отразяващи светлината от прозореца, но още остри и наблюдателни. Възрастта често смалява хората, но Норман Смит си оставаше гигантски мъж — седнал в своето кресло и скръстил едрите си кокалести ръце върху дръжката на бастуна. Върху широкото му плоско теме, нашарено с кафеникави петна, почти не бяха останали косми.

— Отне ми години — каза в отговор на нашия въпрос за „Йолар“, — докато успея дори да изрека името на този проклет кораб.

— Как се стигна до катастрофата? — попита Кени.

— Един бог знае, момче! Капитанът е сбъркал, когато е задавал курса към пристанището. С половин румб, не повече. Трябвало е да вземе малко по на запад. — Той замлъкна и за известно време единственият звук в стаята остана хрипливото му дишане. Можех само да си представя картините, изпълващи спомените му. — Повечето от нас спяха, изули ботушите си и положили глави където намерят свободно място по палубата. Имаше силен вятър откъм кърмата, но той някак странно стихна, когато чух някой да вика, че вижда светлините на Сторноуей пред нас. Тъкмо тогава ударихме скалите. Звукът при раздирането на корпуса бе почти човешки, като вик на болка. А после настъпи паниката — такава, каквато не съм виждал никога преди, нито след това.

Ако само бяхме доплавали малко по-близо, сигурно повечето щяха да се спасят. Но не било писано. — Той поклати бавно глава. — От онази част на кораба, в която бях аз, оцеляхме само двама.

Седях и слушах в съсредоточено мълчание, а образите в съзнанието ми, породени от простите думи, съдържаха безпределен ужас.

— После се наклонихме встрани и започнахме да потъваме, а един мъж стигна с въже до брега.

— Джон Финли Маклауд — рече Уистлър.

— Същият. Видях го как влачеше въжето. И до ден-днешен не знам как е успял, но то спаси мен и още мнозина други. Никога нямаше да отървем кожите без него.

Онази нощ бе тъмно като в рог, момчета, и можехме да усетим присъствието на дявола, дошъл за нашите души.

Дишането му се учести и той замлъкна за момент, после сякаш се отпусна отново в креслото и продължи:

— Когато най-сетне стъпих на твърда земя, бях бос, мокър и премръзнал до кости. Знаех, че съм наранил гърдите и краката си, макар да не усещах болка. Видях група хора, скупчени до най-близката къща, но реших да вървя пеш до града.

Ние се спогледахме. Знаехме колко е дълго това разстояние. Неведнъж го бяхме изминавали с моторите си.

— Когато стигнах, се насочих съм сградата на Адмиралтейството. Там имаше и други оцелели от кораба. Бяха насядали край стената, увити с одеяла, и пушеха, без да разменят и дума помежду си. Адмирал Бойл ме доближи и сложи ръка на рамото ми.

Рече, че имал готова кола за мен, Уилям и Малкълм, която да ни откара до Уиг.

Всъщност тя ни откара само до Каланиш, а оттам Дънкан Макрей ни взе с катера си и ни остави тук, на кея на Валтос. Дотогава вече се беше разсъмнало. Утрото на Нова година. Семейството ми не знаеше, че се прибирам, бях се надявал да ги изненадам.

От върха на носа му увисна прозрачна капчица. Той вдигна ръка и разсеяно я избърса с опакото на дланта си.

— Е, изненадах ги, и още как. Срещнах сестра си Мораг по пътя и тя ме отведе у дома, където майка ми вече приготвяше празничния обяд. Новината за случилото се с „Йолар“ излезе по вестниците чак на следващия ден, затова още никой не знаеше за нея.

Видях как челюстта му се стяга и яснотата на погледа му се изгуби, замъглена от сълзи.

— И аз не можах да им кажа. Умирах от болки в гърдите и краката, но криех от тях и се правех, че нищо не е било. Докато съседите, господин и госпожа Макричи и семейство Макленън не дойдоха на вратата. Нямаше как да ги погледна в лицата, защото знаех, че синовете им са мъртви, а те си нямат и представа. Избягах и се затворих в стаята си, а всички се чудеха какво ме прихваща. — Дишането му отново стана неравно, а от зачервените му очи се търкулнаха едри, безмълвни сълзи.

Дъщеря му влезе с подноса чай и щом го видя в това състояние, челото й се сбръчка от тревога.

— О, момчета, какво сте сторили, та да го разстроите? — Тя остави подноса на масата и припряно избърса сълзите му с кърпичка. — Спокойно, татко, всичко е наред.

— Не е нужно да ме успокояваш — почти я отблъсна той. — Всичко е така, както го разправям. — После се обърна към Кени. — Теб те познавам. Или може би баща ти.

— Трябва да е бил баща ми — рече сепнато Кени. — Кени Дув Маклийн.

— Аха, същият — кимна старецът. — Познавах също и неговият дядо, викахме му Големия Кени.

— Наистина? — Приятелят ми бе поразен да узнае, че прадядо му е носил същия прякор като него.

— Той беше на кърмата редом с мен, когато настъпи бедата. Така и не успя да се спаси. Не знам защо, но семейството ти не пренесе тялото му у дома. Погребан е на гробището в Сандавик, заедно с мнозина други.

Изражението на Кени бе такова, сякаш за първи път чуваше за кончината на близък роднина.

После разказвачът насочи воднистия си взор към Уистлър.

— А твоят баща е оня пияница в Ардройл, нали?

Уистлър сви мрачно устни, но нито потвърди, нито отрече.

— Не може да стъпи на малкия пръст на дядо си, Калъм Джон. Той рискува живота си, за да спаси още един човек, докато спокойно можеше да се улови за въжето и да се изтегли сам до брега.

— А теб — обърна се господин Смит към мен — май не те познавам.

Устата ми пресъхна, като че ли се намирах в присъствието на самия Бог и той ме сочеше с пръст.

— Аз съм Финли Маклауд от село Кробост, в Нес. Баща ми се казваше Ангъс.

— А-аа — произнесе старецът с тона на човек, от чиито очи е паднала пелена. — А дядо ти беше Дони. Значи затова сте дошли, момчета.

С Уистлър разменихме недоумяващи погледи.

— Какво имате предвид? — попитах.

— Дони Маклауд беше човекът, когото Калъм Джон Макаскил отърва от смърт онази нощ. Нямаше да си тук днес, синко, ако прадядото на това момче не бе извлякъл твоя дядо от потъващия „Йолар“.

Отвън се събрахме край моторите и дълго стояхме, без да продумаме, загледани във вълните, разбиващи се в далечината, и заслушани в шума на вятъра. Накрая Кени първи наруши тишината.

— Отивам в Сторноуей — каза. — Искам да посетя гроба.

Ние кимнахме и той се метна на седалката, ритна стартера и изпърпори нагоре по хълма.

— Мисля, че двамата с теб имаме да свършим нещо — обърнах се към Уистлър, щом той се изгуби.

Магазинът за корабно оборудване „Чарлз Морисън Лимитид“ се намираше на Банк Стрийт в Сторноуей — чудесна старомодна железария, с всевъзможни такъми и пособия, струпани зад широкия тезгях от тъмно дърво.

Уистлър и аз излязохме от него, понесли бутилка минерален терпентин, и примигвайки на слънцето, поехме надолу към вътрешното пристанище, където бяхме оставили моторите си.

Разстоянието до Холм Пойнт се изминаваше за по-малко от четвърт час, но пътьом се отбихме до гробището на Сандавик, за да вземем Големия Кени. Зърнахме го още отдалеч да стои пред един гроб, където вероятно бе положен прадядо му. После тримата оставихме возилата в края на шосето и отидохме пеша до паметника.

Аз бях взел в багажника си една стара фланела и с нейна помощ се заловихме старателно да търкаме и почистваме камъка, премахвайки десетилетията занемаряване и мръсотия, които скриваха думите в памет на мъжете, загинали в онази ужасна нощ.

Щом приключихме, седнахме на земята, опрели гърбове в металната ограда, и зареяхме погледи надолу, към Зверовете на Холм. Бавно движещи се пластове зелена вода се надигаха предпазливо около лъскавия черен гнайс и се разбиваха на бяла пяна в острите му ръбове, стенейки и въздишайки като живи.

Толкова много хора бяха загинали тук в първите часове на Новата година. Сред тях и прадядото на Кени. Докато гледах към скалите, пред очите ми изникваше фотографията, видяна същата сутрин в стария брой на Сторноуей Газет. Мачтата на „Йолар“, стърчаща над водата. Единствената още видима част от кораба. В ранни зори спасителите заварили само един човек да се държи със зъби и нокти за нея. Имало и други, но те един по един се предали, победени от студа, и морето ги погълнало.

Кени се изправи. Белегът върху бузата му бе необичайно зачервен.

— Е, ще се видим утре — каза и си тръгна, без да обели и дума повече.

Едва когато звукът на мотора му заглъхна в далечината, Уистлър запали нова цигара и се обърна към мен.

— Предполагам, това означава, че отсега нататък ще трябва да се грижа за теб.

— В смисъл? — изгледах го.

— Спасиш ли живота на някой човек, това те прави отговорен за него. Не виждам защо тази отговорност да не се предава от поколение на поколение.

По-късно, докато размишлявах върху казаното от него, ми мина през ум, че ако то е вярно, значи Джон Финли Маклауд трябва да се е чувствал отговорен за цял куп животи. А и до ден-днешен, щом спомените ме върнат към първия ден, в който чухме за „Йолар“, се чудя кой беше онзи старец, знаещ така добре имената ни.

ДЕВЕТА ГЛАВА

Звукът на вятъра отвън едва успяваше да наруши тишината в къщата на Уистлър.

— Прадядото на твоя баща е спасил живота на дядо ми при бедствието с „Йолар“ — каза Фин.

Ана смръщи вежди.

— Това е бил кораб, с който мъже от острова се прибирали у дома в края на Първата световна война. Потънал е в една бурна нощ малко преди да достигне пристанището на Сторноуей и двеста и пет души са загинали.

— Господи — прошепна тя.

— Баща ти смята, че ако спасиш живота на някого, това те прави отговорен за него. И че отговорността се предава през поколенията.

Усмивката й бе леко недоверчива.

— Значи е решил да се грижи за твоя живот?

— Да. И дори го спаси, не много дълго след това.

— Разкажи ми.

— Друг път.

— Кой е казал, че ще има друг път?

— Може и да няма. — Фин замлъкна за секунда. — Какво правиш тук, Ана?

Сега беше неин ред да избегне погледа му. Тя извърна лице към пепелта на отдавна угасналия огън.

— Дошла си да видиш баща си ли?

— Не! — Отговорът бе яростен и незабавен. — Идвам тук само когато него го няма.

— Защо?

Очите й просветнаха като нажежени въглени. Фин разбираше вътрешната й борба. От една страна, защо бе длъжна да му казва? Кой бе той, та да се рови в душата й? Но от друга, той бе отговорил на нейните въпроси, бе споделил лични, болезнени за него неща.

— В тази къща съм прекарала половината си живот. С мама и татко. Имам… имам щастливи спомени. Понякога, ако просто дойда тук и затворя очи, мога пак да се върна в онова време. Само за кратко, но и това ми стига. Нали разбираш, когато животът е толкова говнян. — Тя прехапа покритата си с пиърсинги долна устна. — Обичах майка си тя ми липсва.

— А баща си?

— Какво за него?

— Също ли го обичаш?

— Сигурно се шегуваш. Той ме прави за срам. Мразя го!

— Което е просто още един начин да кажеш, че го обичаш.

— Що за глупости?

— Не са глупости. Щом изпитваш толкова силни чувства, та да твърдиш, че го мразиш, причината почти сигурно е, че го обичаш, но ти е неприятно да си го признаеш.

Лицето на момичето се сгърчи в презрителна гримаса.

— Това са шибани тъпотии. — Фин не отвърна нищо, при което увереността й се поколеба и тя опита да си я възвърне. — Все едно ти си щял да кажеш на родителите си, че ги обичаш, когато си бил на моята възраст.

— Моите родители загинаха в автомобилна катастрофа, когато бях още малък.

Бих дал всичко на света, за да мога да им кажа, че съм ги обичал.

Ана го изгледа с широко отворени, преценяващи очи. За втори път в течение на краткия им разговор той споделяше дълбоко съкровени неща и тя се чудеше защо.

Може би защото бе по-лесно да го сториш пред непознат, от когото не се чувстваш неловко и който няма да те съди, защото нищо не ви свързва.

— Бих предпочела да съм при татко, отколкото при Кени. — Тя направи пауза, сякаш да асимилира собственото си признание. — Не че имам нещо против Кени. Той е свестен и мисля, че мама го обичаше. Но не ми е баща. — Последва дълбока въздишка и безпомощно тръсване на глава. — Само татко да не беше такъв задръстен задник!

Отвън междувременно бе спряла кола, но никой от тях не я беше чул, затова и двамата се сепнаха от почукването на вратата, последвано от появата на млада жена към трийсетте.

Тя не бе лишена от привлекателност — с дълга до раменете руса коса, развята и разрошена от вятъра. Носеше изгладен черен панталон, бяла блуза и разкопчано сиво яке, а в ръката й имаше кожена чанта за документи. Фин се изправи.

— Господин Макаскил? — примигна тя насреща му със сивите си очи, още непривикнали към сумрака в помещението.

— Кой иска да знае?

— Казвам се Маргарет Стюарт. — Жената пристъпи да се ръкува с него.

Изглеждаше малко неспокойна, а очите й се стрелнаха към Ана и после обратно към него. — Работя към социалната служба в Сторноуей и трябва да изготвя доклад по делото „Макаскил срещу Маклийн“. За попечителство над непълнолетната Ана Макаскил.

Фин кимна по посока на момичето.

— Значи двете не сте се срещали досега?

Маргарет смръщи чело.

— Това ли е Ана?

— Да виждате друга наоколо? — Агресивността на тийнейджърката се бе възвърнала.

— Мислех, че двамата с баща ти не се разбирате — рече объркана социалната работничка.

— Кой твърди това? — попита остро Фин.

— Опасявам се, че не мога да ви кажа. — Тя вече бе явно смутена.

— Защо тогава не попитате самата нея? И без това вероятно ще трябва да я интервюирате.

Както той, така и Маргарет обърнаха глави към Ана, чиято предизвикателна фасада изведнъж се пропука. Тя издаде напред долната си челюст и гневно ги изгледа подред. Фин повдигна вежда с половин сантиметър, но момичето още се колебаеше, докато накрая мълчанието не стана съвсем неловко.

— Добре, по дяволите — избъбри накрая. — Обичам баща си, ясно? Защо иначе ще съм тук?

Това явно бе твърде далеч от очакванията на социалната работничка. Трябваше й известно време, преди да се поокопити и да се обърне към Фин:

— Дали ще е възможно да уредим разговор насаме, господин Макаскил?

— Сигурен съм, че Джон Ангъс ще се радва да се срещне с вас, госпожо Стюарт — отвърна той. — Но за целта ще трябва да питате него.

Лицето й се изчерви от смущение.

— О, помислих си, че… — Тя направи пауза. — Значи вие не сте господин Макаскил?

— Хайде да започнем отначало, става ли? — усмихна се Фин и й протегна отново ръка. Тя я пое неуверено. — Казвам се Фин Маклауд. Бивш инспектор от единбургската полиция. Сега отговарям за сигурността в имението Ред Ривър. Живея в Нес и съм един от най-старите приятели на Джон Ангъс Макаскил. Така че ако ви е нужна характеристика за него, с удоволствие ще ви я дам.

ДЕСЕТА ГЛАВА

Докато се прибере обратно в Нес, почти се бе свечерило. След неуспеха да открие Уистлър у дома му, неговото изчезване започваше да го тревожи. Слънчевият промеждутък, траял един-единствен ден, вече бе преминал. На западния хоризонт се събираха легиони от тъмни облаци, а вятърът се усилваше, карайки тревите да се превиват като развълнувано море.

Фин свърна от шосето при кробосткия универсален магазин и продължи по отбивката нагоре по хълма. Вляво от него крайбрежните скали стръмно се спускаха към плажа с формата на полумесец. Отдясно строгият, суров силует на Свободната църква на Кробост се очертаваше на фона на небето. Когато подмина къщата на Маршели, видя колата й на чакълестата пътека отпред, но не спря. Беше й се обадил по-рано, за да й каже, че всичко е наред, но тя все още не знаеше за откриването на самолета. Тази новина можеше да почака.

Вместо това продължи към църквата, изтрополи през решетката за овце[5] и влезе в паркинга, където акуратно разграфени бели линии организираха енориашите в прави редове, подобно на скамейките в самия храм. В момента на него се забелязваше само една кола. Съпругата на свещеника тъкмо излизаше от техния дом, тътрейки тежък куфар от стъпало на стъпало.

Беше облечена в джинси и плетен пуловер, палтото й бе разкопчано, а от рамото й висеше пътна чанта. Тя хвърли само мимолетен поглед към приближаващия Фин, отметна кичур кестенява коса от челото си и отвори багажника на колата. Докато той отиде до нея, вече бе напъхала куфара вътре, а лицето й бе зачервено от усилието — или, може би, от смущение.

— Ще пътуваш ли някъде, Катриона?

Тя мина покрай него и заобиколи до шофьорската врата. Едва след като улови дръжката й, се обърна и изрече с предизвикателство в гласа:

— Местя се при родителите си. — Сетне, сякаш да посмекчи ефекта, добави: — Докато всичко това се уреди.

— Кое да се уреди? — престори се на неразбиращ Фин.

— О, хайде стига! Много добре знаеш.

— Може би ти ще ми кажеш? — Той напълно умишлено играеше върху чувството й за вина.

— Нямаш представа колко унизително се чувствам.

— Защо? Защото съпругът ти е загазил, спасявайки живота на дъщеря ти?

Изражението й се изпълни с такава болка и гняв, че той почти я съжали.

— Изпратили са друг свещеник да води службите. Още не са ни изгонили от къщата, но сме като прокажени. Никой не припарва до нас. Една част от хората искат Доналд да се махне, а друга просто се боят да станат и да го кажат открито.

— Което е още една причина да бъдеш до него. За добро или лошо. Нали в това се състоеше брачният обет?

Устните й се присвиха презрително.

— Лицемер такъв! Кой си ти, та да ме съдиш? Човекът, напуснал жена си едва месец след като синът му е загинал при катастрофа. В момента, когато тя вероятно най-много се е нуждаела от него. Какво стана с твоя обет?

Фин усети как лицето му пламва, сякаш са го зашлевили и по двете бузи. В нейния поглед се прокрадна известно разкаяние заради жестоките думи, изречени под въздействие на емоцията, но вече бе твърде късно да ги вземе назад. Тя се вмъкна на шофьорската седалка и захлопна вратата.

Стартерът се прокашля във вечерната тишина и колата на Катриона потегли към изхода на паркинга. Докато гледаше подир нея, Фин усети как депресията се спуска над него като тъмно наметало.

Остана така дълго време, преди да се обърне и бавно да изкачи стълбите. Никой не отговори на почукването му, затова отвори вратата и извика Доналд по име, но къщата тънеше в мрак. Едва когато се върна обратно и погледна към църквата, видя, че портите на входа са открехнати.

Завари преподобния Мъри да седи в края на най-предната скамейка, зареял взор към амвона, откъдето толкова често бе проповядвал на своето паство, призовавайки го към още по-силна вяра и саможертва. Отвън вятърът продължаваше яростно да вилнее, но тук, във вътрешността на храма, цареше неестествен покой, населяван единствено от призраците на вината и отчаянието.

Той седна мълчаливо до Доналд, а свещеникът само се извърна за кратко, преди да се потопи отново в мрачното си съзерцание.

— Тя се изнася — рече накрая.

— Знам — отвърна Фин.

Доналд посърна съвсем, като попарен от слана. Вероятно се бе надявал, че тя в последния момент ще промени решението си.

— Значи си е тръгнала?

— Да.

Изминаха близо пет минути, преди Фин да проговори отново:

— Какво се случи с нас, Доналд? Имам предвид, с всички онези очаквания, надежди? Когато бяхме млади, животът изглеждаше пълен с възможности. Да бъдем каквито пожелаем, да станем каквото пожелаем. И моля те не ми говори за Божия промисъл, защото от това само още повече ме доядява на Него — добави бързо и видя как главата на другия леко се отпуска. — Помниш ли плажното парти през лятото, преди да постъпим в Университета? На онова малко островче край брега на Грейт Биарнарей?

— Там всичко бе изглеждало толкова идилично. Огньовете, барбекютата край морето, пиенето на бира и пушенето на трева под небосклон, осеян със звезди, ярки и сияй ни като техните надежди за бъдещето. — Тогава целият живот беше пред нас и нямахме нищо за губене, освен девствеността си.

— Някои от нас вече я бяха изгубили — вметна иронично Доналд.

Фин се усмихна накриво, спомняйки си своите смесени чувства в онази нощ, когато за първи път бе любил Маршели само за да открие, че Доналд вече е преспал с нея.

— А виж ни сега — продължи. — Забутани в това тясно ъгълче на света, ближещи рани на болка и вина. Гледащи назад с разочарование, а напред — със страх. Това не накърнява ли поне малко вярата ти?

Доналд сви рамене.

— За вярата е естествено да бъде подлагана на изпитание. Другото означава да се изпълним със самодоволство, а така бихме изгубили досега си с Бог.

— Твърде лесно обяснение.

— Никак не е лесно, Фин — поклати бавно глава свещеникът, опрял лакти върху коленете си. — Повярвай ми, няма нищо лесно или просто в религията, когато целият ти живот се руши.

— Защо тогава не я зарежеш?

Доналд мисли дълго, преди да отговори.

— Може би заради чувството, че никога не си сам — рече накрая. — Ти няма да го проумееш. Нали все си сам със своята мъка и омраза.

За втори път тази вечер Фин изпита усещането как прозорлива ръка прониква в душата му и докосва болно място там.

— Чу ли за самолета? — пробва да смени темата.

— Какъв самолет?

— Този на Роди. Помниш ли? Модел „Пайпър Команчи“, с опознавателен знак G-RUA1.

Доналд изправи гръб и го изгледа.

— Да не са го открили?

— Аха.

— Как? Къде?

— На дъното на едно езеро в Уиг.

— И как, за бога, е попаднал там? — смръщи вежди другият, после изведнъж се усмихна. — А аз все се надявах, че един ден ще влезе през вратата с валсова стъпка, ухилен до ушите, и ще заяви, че цялото изчезване е било просто поредната му тъпа шега.

— Не е шега, Доналд. Роди е бил убит.

Усмивката изчезна и се замени от потресено изражение.

— Разкажи ми — рече преподобният, но после размисли и се изправи. — Не, не тук.

Да вземем малко чист въздух.

Докато излизаха във ветровитата вечер, Фин си спомни как именно Доналд бе тласнал „Солас“ по пътя към успеха. До своето зрелищно спречкване с Роди.

ЕДИНАЙСЕТА ГЛАВА

Предполагам, че истинският възход на групата започна с един облог.

Роди и Стрингс бяха написали повечето авторски парчета, изпълнявани по време на изявите на „Солас“ през петата година от гимназията. Подобно на Ленън и Маккартни, те бяха невероятно креативен дует. Но точно и както визионерите на „Бийтълс“, трудно се търпяха един друг.

Помежду им имаше творческа ревност, вечна надпревара да докажат кой от двамата е по-талантлив. Разбира се, не биваше да се забравя и Мейрид. Тя по някакъв начин се озоваваше в центъра на всеки конфликт в бандата. По онова време връзката й с Роди бе временно охладняла и тя от три месеца ходеше със Стрингс. Атмосферата както на сцената, така и извън нея бе непоносима.

Но през въпросния юни в годината на завършването ни в „Никълсън“, кратката забежка със Стрингс приключи и Мейрид се върна при Роди. Всичко във вселената отново застана по местата си, като се изключи фактът, че Роди и Стрингс не можеха да разменят дори две думи, без да се скарат.

До облога се стигна, защото всички смятаха, че групата се нуждае от смяна на името преди отпътуването за Глазгоу, но липсваше единодушие за това как точно да се назове.

„Солас” бе твърде комфортно и меко. Искаха нещо по-авангардно и предизвикателно, отразяващо уникалната смесица от келтски фолк и рок, която бе тяхна запазена марка.

В крайна сметка се стигна до два фаворита, единият на Роди, другият — на Стрингс. Но никой не желаеше да избира между тях, защото това би означавало да вземе страна.

Предпочитанието на Роди беше „Амран“, староирландската дума за „песен“.

Според него това име щеше да извлече бандата от „келтското гето“, както той го наричаше, и да я покаже пред по-широкия свят. Стрингс, от своя страна, го ненавиждаше. Неговият избор бе „Кууран“, келтският термин за онези малки парчета торф, които са най-твърди и черни и горят с най-горещ пламък. Роди го подиграваше, че звученето наподобява „Коран“.

Изходът от задънената улица дойде през първата седмица на юни. Дотогава всички вече бяхме взели матурите си и просто изчаквахме завършването на срока, затова никой не си правеше труд да влиза в часовете.

След разкритията за „Йолар“ бяхме престанали да се събираме с моторите на Холм Пойнт. Новото ни място за срещи беше на Моста заникъде — стар бетонен мост над Гари Бийч отвъд село Толостаг на източния бряг, на двайсет и пет минути северно от Сторноуей. Той бележеше началото и края на Пътя заникъде — наречен така по простата причина, че не водеше заникъде. Бе построен през двайсетте години, по замисъл на тогавашния собственик на островите Луис и Харис, предприемача и визионер лорд Левърхулм. Той искал да изгради шосе покрай целия източен бряг, съединявайки Толостаг със Скигърстай в Нес. Но Левърхулм умрял, преди да успее да реализира своите грандиозни планове и Пътят заникъде сега бързо изтъняваше до тревясала пътека, по която минаваха единствено пешеходци.

Беше един от онези редки, възхитителни дни на ранното лято, когато повява лек ветрец от югозапад, а небето е осеяно с пухкави облачета, само на моменти засенчващи слънцето. Полята бяха осеяни с жълти, лилави и бели цветя, а бризът пропъждаше мушиците. Но разбира се, винаги ще се намери нещо да наруши идилията и в случая това бяха щръклиците. Тези досадни гадини се бяха навъдили на цели пълчища сред високите треви, а те могат да хапят наистина болезнено, дори и през дрехите, ако са по-плътно прилепнали.

Всички се бяхме събрали на моста — към дузина души, пиещи бира, драскащи имената си по бетона или просто припичащи се върху парапета, без да ни е грижа, че може да паднем в клисурата отдолу. Слънцето огряваше златните пясъци на Гари Бийч и пролива Минч, а аз ги съзерцавах, потънал в сладостни мисли. Изпитите бяха приключили и пред нас лежеше ново, вълнуващо бъдеще. Бягство от острова — първият шанс в живота ни да разтворим криле и да полетим. В този момент всичко ми се струваше възможно.

Докато лежах така с притворени очи, положил глава върху сгънатия си пуловер и потънал в блянове, спокойствието ми бе прекъснато от гневни гласове.

— Добре, добре! — викаше Стрингс с почти истеричен фалцет. — Ще го направим, щом искаш. Още утре!

Надигнах се раздразнено от парапета и спуснах крака върху моста. Другите се бяха скупчили в далечния му край, откъдето Пътят заникъде започваше да се вие към скалите. Въздъхнах и отидох при тях.

— Какво става?

— Открихме начин да изберем новото име — ухили се насреща ми Уистлър.

— И как по-точно?

— Роди и Стрингс ще се състезават с моторите — намеси се Мейрид. — До разцепената скала и обратно.

Не останах впечатлен.

— Това не е много далече.

— Достатъчно е — рече Рамбо. — Към три километра.

— Които спечели, избира името — додаде Скинс.

В един момент всички лица се оказаха обърнати към мен, сякаш очакваха одобрението ми.

— Струва ми се доста тъпо — казах. — И опасно.

Разнесоха се разочаровани възгласи.

— Че кой изобщо те пита? — изрази всеобщото мнение Роди.

На другата сутрин Уистлър и аз извървяхме предложения маршрут. Денят отново бе слънчев, но безветрен и мушиците ни връхлитаха на гъсти рояци, така че постоянно размахвахме ръце и се шляпахме по лицата и вратовете като чифт побъркани марионетки.

Пътят се виеше през полето по посока на скалите, а повърхността му бе доста неравна — плътно трамбован чакъл, обрасъл с мъх и трева. Отляво теренът постепенно се спускаше към брега, прорязан от канавки там, където бе копан торф. В един момент подплашихме стадо пасящи овце, чиито руна бяха маркирани с ярки зелени и лилави петна.

— Аз няма да ходя в университета — рече неочаквано Уистлър, докато те се разпръсваха с тропот пред нас.

— Моля? — изгледах го удивено.

— Не ми се зубри, и толкова — сви рамене той.

— За бога, човече, та ти изобщо няма нужда да зубриш. Аз съм онзи, който лее кървава пот, за да си взема изпитите. Ти ги минаваш, без дори да разтвориш учебника.

— И къде е предизвикателството тогава?

Още не можех да повярвам на ушите си.

— И какво смяташ да правиш?

— Да си остана тук — зарея поглед той по посока на плажа.

— Да не си полудял? Не познавам човек, който да не иска да се махне от острова.

Знаеш ли колко хора биха си дали дясната ръка, за да имат половината от твоя мозък и шансове за университета?

— Тяхна си работа. Аз искам да остана.

Съзнанието ми препускаше в търсене на доводи, които да го разубедят от глупавото решение.

— Ами бандата?

— Какво за нея?

— Всички знаят, че „Солас” отива в Глазгоу.

— Е, и?

— Няма как да свириш с тях, ако те са там, а ти — тук.

— Е, и?

— Майтап ли си правиш?

Уистлър бавно се извърна и ме изгледа с големите си тъмни очи.

— Защо да си правя майтап?

— Защото си блестящ флейтист. Музиката е твоят живот.

Той поклати глава.

— Умея да свиря прилично, вярно, но каква полза? И музиката не е моят живот.

Никога не е била. При това бандата си е на Роди и Стрингс.

Знаех, че навие ли си нещо на пръста, е безсмислено да се спори с него, затова премълчах. Пътят направи първия голям завой, а вятърът, влажен и носещ мирис на риба, се усили и прогони мушиците. Над главите ни се виеха и пищяха буревестници, а долу във водата се виждаха корморани. Зад нас бе Гари Бийч, а отвъд него — извивката на Трай Вор, или буквално Големия плаж. Върху голия, лишен от растителност нос бяха накацали огрените от слънцето къщи на село Толостаг. Пътят се спускаше, за да се издигне отново към следващия завой. Той бе по-остър от предния и по-близо до скалите, далеч под които се простираше измамно ласкавият лазур на морето. По небосвода се носеха високи, озарени от утринната светлина облаци, сякаш нарисувани с акварел от четката на припрян художник.

Малко по нататък отляво имаше тесен затревен участък, а после почти вертикален пролом, толкова дълбок, че ако погледнеш в него, не можеш да видиш дъното.

— Това е адски опасно — рекох, пристъпвайки толкова близо до ръба, колкото ми позволяваше благоразумието. — Някой трябва да стои тук и да предупреждава момчетата.

Планът ни бе да разположим постове от по двама души на завоите и в крайната точка на трасето, за да е сигурно, че никой не мами.

Уистлър слезе от пътя и заобиколи пролома в скалите откъм южната му страна, за да го огледа по-добре.

— Внимавай — викнах след него.

Тревистият перваз отстрани бе стръмен и се губеше надолу в бездната.

— Ела да погледнеш — махна ми с ръка той.

Доближих предпазливо, докато не видях онова, което искаше да ми покаже.

Тонове боклуци, без съмнение хвърляни тук през годините от достойните жители на Толостаг. Ръждиви метални отломки, детска колички, рамки от велосипеди, щайги за риба, мрежи, оградна тел. Морето подяждаше купчината откъм долната й страна, но голяма част от боклуците бяха заседнали по средата, закачени за острите издатини.

Водата на дъното бе необичайно спокойна, изумруденозелена и прозрачна като кристал. Виждаха се скалите под повърхността, увеличени и потрепващи от течението.

Дори от височината, на която се намирахме, можеха да се чуят засмукващите и въздишащи звуци, усилени от акустичния ефект, сякаш вътре имаше живо същество.

— Да, определено трябва да отбележим това като опасно място — рече Уистлър — щом се изкатерихме обратно на пътя. Той продължаваше покрай брега до една голяма канара, която строителите навремето са били принудени да взривят. Част от нея, четири-пет метра висока, още стоеше отстрани, излагайки на показ всичките си геоложки пластове — ивици в различни оттенъци на кафяво и червено, преминаващи по повърхността й като дневник, започващ от самото начало на света. Наоколо се въргаляха отломки, оставени от експлозията преди повече от деветдесет години. Тази порта заникъде бе мястото, където състезателите трябваше да обърнат. Застанахме насред нея, загледани обратно към виещия се път и тънещите в рядка мъгла планини, до болка познати на поколения островитяни.

— Знаеш ли какво? — казах. — Това е пълна лудост. Защо просто не проведете тайно гласуване? Онзи, който събере повече гласове, печели.

— Роди никога няма да се съгласи — поклати глава Уистлър. — Ще го е страх да не загуби.

Мълвата се разнесе и в деня на надпреварата освен дузината постоянни членове на мотоциклетния клуб край моста се събраха още десетина-петнайсет други младежи.

Някой бе донесъл спрей с боя и част от тях се забавляваха да украсяват бетонните парапети със своите имена. Роди и Стрингс бяха възбудени и напрегнати, мълчаливо съсредоточени върху предстоящото състезание. Щяхме без проблем да ги различаваме един от друг — Роди бе със своята синя веспа, докато цветът на машината на Стрингс бе яркожълт.

Уистлър и аз заехме позиция на втория завой. Скинс дежуреше при взривената скала, а Рамбо — при пролома. Мейрид и още едно момиче бяха на първия завой. Тя пазеше странно мълчание по въпроса за имената, затова предполагах, че харесва повече „Кууран”, но не смее да си го каже.

Чухме откъм моста вика, даващ сигнал за старт, а после и рева на форсираните двигатели, но видяхме моторите чак когато се показаха иззад завоя. Стрингс водеше, приведен ниско над ръкохватките, изцяло фокусиран върху пътя пред себе си. Роди го следваше само на няколко метра, лавиращ отчаяно, за да избегне камъчетата и праха, хвърляни от задното колело на съперника му.

Щом ни подминаха, те ускориха по правата отсечка, прелетяха покрай Рамбо и се изгубиха от погледите ни. На връщане Роди имаше минимална преднина. Гумите им приплъзваха и поднасяха, когато едновременно смениха предавките, за да вземат виража. Двамата с Уистлър се метнахме на собствените си мотори и дадохме газ подир тях, следвани на неголямо разстояние от Скинс и Рамбо. Още преди да стигнем моста, чухме бурни възгласи. Мейрид вече беше там и всички се тълпяха развълнувано около мястото на финала.

— Какво стана? — попита Уистлър, щом спряхме до тях.

— Равен резултат — извика някой.

— Финишираха рамо до рамо — поясни друг. — Изключено бе да се определи победител.

— Чудесно — казах. — Сега, след като законите на честта са спазени, защо просто не хвърлим ези и тура?

— Лично аз нямам нищо против.

Стрингс избърса потта от прашното си лице, слезе от мотора и го подпря на стойката.

— Не! — отсече твърдо Роди, все още яхнал своята веспа. Гласовете наоколо стихнаха. — Ще го направим отново, но този път един след друг. И ще засичаме време.

Само така можем да разберем кой е по-добър.

Едно момиче на име Долина започна да рови в розовата плетена чанта, преметната през рамото й.

— Аз имам хронометър. Ползваме го за спринтовите бягания в клуба по лека атлетика.

— Значи всичко е тип-топ — рече доволно Роди и погледна към Стрингс за потвърждение.

— Разбира се — сви рамене другият.

— Ще хвърляме жребий кой да стартира първи. — Роди извади монета от десет пенса и я подхвърли във въздуха. — Тура! — извика и цялата компании се скупчи да види какво ще се падне. Беше тура и той се ухили. — Аз потеглям пръв.

Рамбо отпраши с мотора си към крайната точка, за да начертае линията, която всеки от състезателите трябваше да пресече, преда да обърне, и да следи, че действително ще го сторят. Долина застана с хронометъра в края на парапета, а Роди изманеврира така, че предната му гума да застане точно на границата между моста и началото на пътя.

Оставихме достатъчно време на Рамбо да стигне до взривената скала, а после започна обратно броене от три към едно, на което всички пригласяха. Роди даде газ и стартира, а Долина натисна бутона на хронометъра.

От начина, по който държеше тялото си, личеше колко е напрегнат и целеустремен. Задното му колело вдигаше облак от прах и занасяше встрани, докато форсираше до максимум нагоре по склона до първия завой. После се изгуби от погледите ни, а звукът от мотора постепенно заглъхна, скрит от хълма.

Стрингс седеше на парапета, сключил ръце пред себе си като в молитва, и не обелваше нито дума. Останалите се мотаехме наоколо и правехме догадки за изхода на надпреварата, но полугласно, сякаш се бояхме да не нарушим концентрацията му.

Направи ми впечатление колко силно бе вътрешното напрежение, изписано върху лицето му. Струваше ми се, че по някаква причина се вживява много повече, отколкото трябва. В крайна сметка, какво значение имаше едно име?

Скоро чухме бръмченето отново. Беше минало много малко време, едва към три минути и половина. После Роди се появи иззад завоя с пълна газ, почти докосвайки пътя с коляно. Трябваха му още трийсетина секунди да стигне до нас. Ние се залепихме към парапетите, а той пресече линията на финала, натисна спирачките и спря с ефектно завъртане в далечния край на моста.

Лицето му бе зачервено, очите му сияеха. Знаеше, че е постигнал добър резултат.

— Е? — обърна се към Долина.

— Три минути и петдесет и седем секунди — обяви тя.

Роди изгледа триумфиращо своя съперник, но ако Стрингс хранеше някаква неувереност в себе си, то изобщо не го показваше. Изправи се хладнокръвно, свали мотора от стойката и го запали. Всички се струпаха около стартовата линия, а аз дори се качих върху парапета, за да виждам по-добре.

Обратното броене започна.

Стрингс форсира и освободи съединителя. Задното колело се завъртя, пищейки като тревожен гларус, а после зацепи и ни обсипа с камъчета и прахоляк. Забелязах как в изражението на Роди бавно, но сигурно се прокрадва тревога. Неколцина от нас погледнаха часовниците си, щом моторът изчезна зад първия завой. Напрежението витаеше наоколо като призрак.

Три и половина минути изминаха, но от звука на 125-кубиковата машина нямаше и помен. Четири минути.

— Нещо не е наред — отбелязах аз, докато всеобщото напрежение бавно прерастваше в страх.

— По дяволите, сигурно е паднал — каза Роди. — Карал е по-бързо, отколкото трябва.

Но аз нямах намерение да чакам, за да узная. Метнах се на своя мотопед и потеглих по бабунестите коловози на Пътя заникъде. Зад мен един подир друг поеха и останалите, водени от Уистлър. Едва след като подминах втория завой, видях Рамбо да снове около ръба на пропастта. Жълтият мотор на Стрингс лежеше отстрани в тревата.

Предното му колело бе извито нагоре и още се въртеше, а по изринатите чимове торф си личеше мястото, където е излетял встрани от шосето. Три овце се отдалечаваха в тръс нагоре по пътя. Уистлър и аз стигнахме Рамбо преди останалите. Очите му бяха разширени от паника.

— Тъкмо се канех да се връщам, когато чух трясъка. Навярно проклетите овце са претичали пред него. Изглежда, че е хвръкнал право в пропастта.

— Мамка му — промърморих едва.

Уистлър вече се спускаше безразсъдно по урвата, размахвайки ръце като вятърна мелница. Накрая скочи на най-ниския възможен перваз и се закрепи върху него. Завтекох се подире му и отново зърнах всевъзможните отпадъци, осеяли стърчащите под нас скали. Дъното на бездната не се виждаше оттук, а от Стрингс нямаше и следа.

Постепенно всички се събраха край пътя, а Роди дотича запъхтяно при нас.

— Къде е той? — попита, пребледнял от тревога.

— Още не знаем — отвърна Уистлър.

— О, боже!

Роди незабавно се прехвърли през ръба.

— Човече, не ставай глупак! — опита се да го спре Уистлър. — Няма как да слезеш долу. А дори да успееш, никога няма да се върнеш обратно.

Но Роди не искаше и да чуе. Стиснал зъби, започна да се спуска, търсейки опора с широко разперени ръце и крака. Гърлото на пропастта вече почти го скриваше от нас, когато извърна лице нагоре и извика:

— Не го виждам!

Гласът му отекна в скалите, а после той със сподавен стон се откъсна и падна.

— По дяволите! — Уистлър понечи да тръгне след него, но аз го сграбчих за ръката.

— Трябва да повикаме помощ. — Хвърлих безнадежден взор нагоре по урвата, където се бяха насъбрали останалите, и за свое удивление видях Стрингс да си проправя път между тях. Беше разрошен и целият покрит с черна торфена кал, а от охлузеното му чело се стичаше кръв. Сред всеобщото потресено мълчание той погледна към Уистлър, а после към мен.

— Ти пък откъде се взе? — му викнах.

Той само поклати замаяно глава.

— Не знам какво стана. Проклетите овце се втурнаха пред мен. Свестих се в канавката, а сега гледам, че всички сте се струпали тук.

— Мислехме, че си паднал в пропастта!

— И толкова ли не ви дойде наум да проверите в шибаната канавка? — Той вдигна отчаяно ръце и отново ги спусна покрай тялото си. — Къде е Роди?

— Тръгна да те търси и падна! — изрева Уистлър, който явно не изпитваше особена симпатия към Стрингс. После се обърна към мен. — Провери дали някой там горе няма въже в багажника. — И също започна да слиза, търсейки опора за ръцете и краката си.

Докато се катерех обратно към пътя, се чудех върху обрата в отношението на Роди. Само допреди четвърт час той бе твърдо решен да победи и унижи Стрингс в глупавото състезание за определяне на името на групата. А сега бе рискувал живота си и може би дори го бе изгубил, за да го спаси.

Три от момчетата имаха въжета за теглене, но нито едно не беше достатъчно дълго. За всеобща изненада Мейрид се оказа тази, която умееше да връзва морски възли. Всъщност нямаше нищо за чудене, понеже баща й беше рибар, но все пак скоростта и умението, с които съедини въжетата, бяха поразителни.

Стрингс само стоеше отстрани и наблюдаваше ставащото. Никой в този момент не се интересуваше дали се е наранил при падането, или не. Цялото внимание бе съсредоточено върху Роди.

Заедно с още няколко момчета внимателно се спуснах до скалния корниз, но Уистлър не се забелязваше никъде. Извиках с всички сили името му и за мое огромно облекчение, гласът му се разнесе някъде отдолу.

— Намерихте ли въже?

— Да.

— Спуснете го тогава, но първо се уверете, че е добре закрепено горе.

Единственият начин да го закрепя бе като го увия около собствената си талия, докато останалите го уловиха здраво пред мен, като в състезание по теглене. Запънах пети в торфа, в почти легнало положение, и хвърлих края му долу.

След минута-две усетихме подръпване, а после сякаш натегнаха няколко чувала цимент, изпробвайки силите ни до краен предел. Извиках за помощ, молейки се само възлите на Мейрид да издържат. Дотичаха още неколцина души, включително и момичета и всички задърпахме отчаяно, докато накрая огромната фигура на Уистлър не се подаде през ръба. Отпуснатото тяло на Роди бе преметнато през едното му рамо.

Веднага щом стъпи на твърда земя, той пусна въжето и го положи върху тревата.

Роди нададе агонизиращ писък. Десният му крак бе извит под ужасен, неестествен ъгъл. Уистлър, зачервен като рак и плувнал в пот от усилието, ненужно отбеляза:

— Счупил си е крака.

Роди, който дишаше на пресекулки, отвори стиснатите си от болка клепачи и ни огледа. Стрингс се бе привел над него с тревожно, омазано в кръв лице. Върху устните на Роди се появи усмивка, повече наподобяваща гримаса.

— Е, значи името си остава „Амран“.

Видях го отново чак след началото на лятната ваканция. Той бе откаран в болница, където няколко часа бяха оперирали раздробената му бедрена кост, скрепвайки я с метални щифтове и пластини. Летните концерти на групата бяха отменени и мина доста време, преди членовете й да се съберат отново, за да обсъдят нейното бъдеще. Така и не разбрах дали Стрингс и Роди са обсъждали надпреварата помежду си, но поне в мое присъствие никой повече не споменаваше инцидента в пропастта. С присъщия си упорит инат, Роди просто изглеждаше щастлив, че е спечелил облога.

Срещата се състоя в един бар в Скалискро Лодж на западния бряг, недалеч от Лох Рог. Роди изглеждаше ужасно. Кракът му още беше гипсиран и той се появи в инвалидна количка, бутана от частна медицинска сестра, за която плащаха родителите му. Но въпреки това бе твърдо решен да събере бандата, за да очертае нейното бъдеще след преместването в Глазгоу.

Но най-голямата изненада ни бе поднесена от Мейрид. За всеобщ потрес, тя се бе остригала ниско, почти като войник. Отишли си бяха дългите, тъмни, вълнисти къдри, спускащи се над ъгловатите й рамене. С мъжката прическа тя бе добила мършав и изпит вид, но все пак си оставаше удивително женствена. Малко жени можеха да носят косата си по този начин и пак да бъдат привлекателни. Но нейните изчистени, силни черти, дори формата на главата й, сега напълно разкрита, излъчваха класическа красота. Не можех да откъсна очи от нея.

Роди бе необичайно възбуден, сякаш бе взел наркотици. Може би се дължеше на комбинацията от обезболяващите лекарства и бирата, а може би просто на вечно пришпорващата го амбиция. Но лицето му бе поруменяло, а очите му излъчваха странен блясък.

— „Амран“. Има хубаво звучене — започна той, като хвърли мимолетен, триумфиращ поглед по посока на Стрингс. Никой нямаше намерение да спори с него. — Веднага щом се изправя на крака, Стрингс и аз ще отидем в Глазгоу и ще се опитаме да насрочим ангажименти. За целта може би ще ни трябва импресарска компания.

С крайчеца на окото си забелязах как Уистлър поставя халбата си върху тезгяха.

Жестът му излъчваше окончателност.

— Аз няма да ходя в Глазгоу.

Боботенето на музиката, лееща се от стерео уредбата, само допълнително подсили последвалата тишина.

— Защо, да не би да си кандидатствал в Единбургския университет, или някъде другаде? — рече невярващо Рамбо.

— Изобщо няма да постъпвам в университет, било то в Глазгоу, Единбург или където и да е другаде. Оставам тук, на острова.

Затаих дъх.

— Какви ги говориш? — смръщи вежди Роди. — Не можеш да останеш тук и пак да свириш с нас.

— Отгатна. Печелиш комплект прибори и уикенд за двама в Испания. Най-добре си потърсете нов флейтист, докато обикаляте за импресарио.

Роди доби такъв вид, сякаш целият свят се бе сринал отгоре му.

— Кога го реши? — попита тихо Мейрид.

— Преди доста време.

— И ни казваш чак сега? — Тонът на Роди вече беше гневен.

Звукът от плесницата на Мейрид прозвуча като пистолетен изстрел. Ударът по бузата на Уистлър бе толкова силен, че той трябваше да се опре на бара, за да не залитне. Тя му хвърли дълъг, пълен с презрение поглед, а после се обърна и излезе от бара.

Като по ирония „Амран“, както вече се казваше групата, пожъна най-големите си успехи след напускането на Уистлър, а инцидентът на Пътя заникъде неочаквано сближи Стрингс и Роди.

Но основният двигател на прехода им от провинциална келтска рок група към върха на индустрията бе Доналд Мъри.

Големия Кени постъпи в селскостопански колеж в Инвърнес и вече не се грижеше да мъкне оборудването им. Аз пък тъкмо се бях разделил окончателно с Маршели, когато един ден телефонът ми звънна.

— Ей, човече — разнесе се провлеченият глас на Доналд. Той бе придобил средноатлантически акцент — нещо като своеобразна комбинация между Хебридите и Ню Йорк. Неговият баща, преподобният Койнах Мъри, се ползваше със страх и респект сред жителите на Нес. Свещеник в Свободната църква на Кробост, със слово от огън и жупел, безмилостно проповядващо суровото и непримиримо християнство.

Християнство, което синът му бе отхвърлил от ранна възраст, превръщайки се в типичния бунтар без кауза, предизвикващ баща си на всяка крачка. Той пиеше, псуваше, спеше с повече момичета, отколкото можеше да преброи и изглеждаше здраво стъпил на пътя към самоунищожението. Макар да бе едно от най- будните момчета в гимназията „Никълсън”, отпадна от университета в Глазгоу още през първата година, погребвайки отчаяните надежди на своите родители. Бях изгубил дирите му до онзи ден, когато ми се обади в студентската ми квартира.

— Доналд? — попитах неуверено.

— Аз съм, братле.

— Къде си, по дяволите? Имам предвид, с какво се занимаваш?

Чух го да се подсмихва на другия край на линията.

— В музикалния бизнес съм, братле.

— Доналд, аз не съм ти брат!

— Хайде, не се впрягай. Просто така е лафът.

— Какъв музикален бизнес?

— Започнах работа в една агенция. Представяме групи, изпълнители, организираме турнета, договаряме сделки със звукозаписни компании. — Той направи кратка пауза и с гордост продължи: — Личен асистент съм на Джоуи Кътбъртсън, великия импресарио. Невероятен човек, Фин! Ако той не знае нещо за музикалната сфера, значи то изобщо не си струва да се знае. А аз ще смуча от мозъка му, докато не открадна целия занаят.

— Браво на теб.

Той се изкиска.

— Никога те успявам да те впечатля, а?

— Не и когато се пънеш толкова. Все не схващаш, че насила хубост не става.

Още смях в слушалката.

— Слушай, Фин, Джоуи Кътбъртсън пое „Амран“. По моя препоръка. Намира им ангажименти. Помни ми думата, че до Великден ще получат договор за албум.

— Радвам се за тях. Но какво общо има всичко това с мен, Доналд?

— Нуждаем се от човек по поддръжката. Големия Кени отиде в Инвърнес, та се сетихме за теб. Групата те познава и така нататък.

— Някои от нас все още се опитват да изкарат диплома, Доналд.

— Става въпрос само за вечерите и уикендите. Падат добри парички. Пък и умно момче като теб няма нужда да зубри чак толкова.

Доналд бъркаше за много неща, но се оказа прав за „Амран“. До края на тази учебна година аз ги съпровождах по турнета из цяла Шотландия и Северна Англия.

Договорът, предсказан от него, дойде през юни. Бандата прекара цялото лято в едно звукозаписно студио, работейки по първия си албум. Озаглавиха го „Кууран“, като жест към Стрингс. Той съдържаше основно песни, създадени от него и Роди, но с шлифовката на професионален продуцент, доведен от Лондон. Така и не взеха друг флейтист на мястото на Уистлър. Когато през септември излезе първият им сингъл, той директно се изкачи до пето място в класациите.

Мейрид постепенно се превръщаше в местна знаменитост. Лицето й редовно се появяваше по шотландските таблоиди и дори върху кориците на няколко национални списания. Вече си имаше собствен моден гуру — една повехнала лесбийка, отпаднала от художествено училище, която я съветваше как да се облича и какъв грим да слага. На моменти трябваше да се ощипя, за да повярвам, че Мейрид е същото малко момиче от острова, което бях познавал и харесвал като ученик.

Роди пък си купи самолет втора ръка — едномоторен червено-бял „Пайпър Команчи”. Печелеше достатъчно, за да си позволи уроци по летене на летището в Глазгоу. Но той искаше да лети в повече от едно отношение. Трябваше да получава признание, да докосва звездите заради уникалните си таланти. Или поне той така смяташе. Тъкмо тази безмерна амбиция в крайна сметка доведе до конфликта му с Доналд.

Докато аз започна втора година в университета, Роди и останалите от групата вече бяха прекъснали следването, за да се концентрират изцяло върху музикалната си кариера. Джоуи Кътбъртсън, след прекаран инфаркт, се превърна почти в инвалид и Доналд зае мястото му като номер едно в агенцията. Сякаш, съгласно собствените му думи, наистина бе изсмукал мозъка на бившия си шеф.

Стремителният възход на Доналд в шотландския музикален бизнес възроди интереса към някои базирани в Глазгоу групи като „Амран”, но успоредно с него вървеше и не по-малко стремителното му пропадане в обятията на алкохола и наркотиците.

Предполагам, че той винаги е бил класически пример за типичния островитянски синдром, наречен „курам”, при който непреклонните презвитериански ценности, втълпявани в детството, излизат на повърхността като вирус след години на разпътен живот и преобразяват своите жертви по образ и подобие на бащите им. В конкретния случай по образ и подобие на отец Койнах Мъри. Но трябваше да измине още доста време, преди Доналд да поеме по стъпките на своя родител. За момента намираше твърде много забава в отрицанието.

Той спря да следи играта отблизо и кариерата на „Амран” започна да изпада в застой още преди да запишат втория си албум. Успехът може да те сполети в един миг, но и да изчезне също така бързо, като изпаряваща се сълза. Ангажиментите станаха рутинни, еднообразни и по никакъв начин не способстваха за напредъка на групата.

Доналд не беше откриваем, не вдигаше телефона, не обсъждаше нещата, които Роди, Стрингс и останалите считаха важни за своето бъдеще. Вече се бе впуснал по дългата и коварна наклонена плоскост на пристрастяването.

Аз, от своя страна, не давах пет пари. Карах фургона и парите, които изкарвах означаваха, че няма защо да се тревожа особено за собственото си бъдеще. Всъщност липсваше ми и желание да мисля за него. Нямах интерес към дипломирането, нямах амбиция, нито представа какво да правя с живота си. Що се отнася до родния ми остров, то новината, научена при завръщането за погребението на леля ми, ме лиши от всякакъв интерес към него. Артър и Маршели се бяха оженили. Бях изгубил най-стария си приятел и единственото момиче, което някога бях обичал.

Търканията между Роди и Доналд най-сетне доведоха до директен сблъсък един уикенд в началото на ноември.

Беше петък вечер и „Амран“ изнасяха концерт в едно заведение, оцеляло от дните на мюзикхоловете — спасено от разрушаване и внимателно реставрирано.

Намираше се в някой от курортите по западния бряг на Англия, не помня точно къде. Оригиналната алея за разходки край брега още съществуваше, а кеят бе сложна структура от железни подпори и греди, дълги над сто и петдесет метра. Заведението се намираше в края му и имаше зала с капацитет четиристотин-петстотин души. През лятото там се провеждаха различни вариететни програми, които по някакъв начин успяваха да привлекат прилична публика. Но през ноември посещаемостта значително спадаше.

Това бе поредният недомислен ангажимент и Роди бе в кисело настроение още на тръгване, решен да поговори изкъсо с Доналд, който трябваше да ни чака там.

Вечерта беше отвратителна — дъждовна и ветровита. Докато подминавахме някакво малко градче, скътано в неведомите гънки на зелената и хълмиста английска провинция, аз се взирах напрегнато през мокрото предно стъкло в търсене на пътни знаци. Тъкмо тогава Рамбо, който винаги се возеше до мен, внезапно ми извика да спра.

Аз скочих върху спирачките.

— Какво, по дяволите…?

Колата отзад, возеща останалите от групата, насмалко не се заби в нас.

— Там има човек. — Рамбо посочи встрани, към моста, преминаващ над кафявите води на придошла река. Беше стар каменен мост, с лампи, разположени през равни интервали. Човекът стоеше върху парапета, уловен с ръка за стълба на една от лампите, и гледаше надолу към буйно носещите се води. Не можеше да има никакво съмнение относно намеренията му. Той събираше кураж да скочи.

Роди, Мейрид и останалите слязоха от колата и наобиколиха кабината ми.

— Какво става? — подвикна Роди.

Посочих към моста.

— Онзи там май е решил да се самоубива.

Всички глави се извърнаха и настъпи моментно затишие.

— Божичко — прошепна Роди. — И какво ще правим сега?

Аз погледнах часовника си.

— Вече и без това закъсняваме.

— Животът на един човек е по-важен от някакъв скапан концерт, не мислиш ли? — сряза ме Мейрид.

Всички я изгледахме изненадано.

— Тя е права — намеси се Стрингс. — Хайде, да опитаме да го разубедим.

Но Мейрид го улови за лакътя.

— Не, вие само ще го стреснете. Стойте тук, аз ще говоря с него.

И ние останахме да наблюдаваме как тя предпазливо се отправи към самоубиеца и извика:

— Извинете! Дали не бихте могли да ни упътите? Мисля, че сме се изгубили.

Мъжът рязко извъртя глава, вторачвайки в нея уплашени, заешки очи. Стори ми се някъде към петдесетте — оплешивяващ, небръснат, облечен в тъмен панталон, износена жилетка и вехт шлифер отгоре.

— Не ме приближавайте! — извиси глас той над рева на водата под моста, след като видя и нас, останалите зад гърба й.

— Какво правите там горе? — попита Мейрид.

— На какво ви прилича?

Тя отправи поглед към мътните талази и поклати глава.

— Не ми се струва добра идея. Ще си съсипете обувките.

Мъжът повдигна невярващо вежди, след което тя се усмихна, а в усмивката на Мейрид има нещо, на което е невъзможно да се устои. Той се усмихна в отговор.

Плаха, неуверена усмивка.

— Не са нови — рече. — Така че няма особено значение.

— А знаете ли, че сте с различни чорапи?

Мъжът сякаш се учуди и сведе очи към краката си, за да провери сам.

— Кой го е грижа?

— Все трябва да има някой.

Устните му се присвиха в тънка линия и той поклати глава.

— Не, няма.

— Съвсем никой?

— Единствената, която я беше грижа, си отиде.

Видях как Мейрид поглежда ръката на мъжа, уловена за стълба на лампата.

Върху безимения му пръст проблясваше златна халка.

— Жена ви?

Той кимна.

— Напусна ли ви?

— Мъртва е.

— Наскоро ли почина?

— Днес става една година. Рак. Дълго време се мъчи. — Лицето му се обърна към бучащите води, а после отново към Мейрид. — Опитах с всички сили да се справя. Но просто не издържам повече.

Мейрид направи полека още няколко крачки и приседна върху парапета в нозете му, опирайки длани от двете си страни.

— Нямате ли деца?

— Не. Всъщност, да. Но той е в Австралия. Както ви казах, никой не се интересува от мен.

Тя вирна глава към него.

— Аз се интересувам.

Мъжът едва не се изсмя.

— Та вие дори не ме познавате.

— Напротив. Познавам ви много добре.

— Не е вярно! — В тона му се прокрадна враждебност.

— Вярно е. — И аз забелязах как през лицето й преминава сянка на истинска емоция. — Вие сте всеки мъж, губил някога жената, която обича. Вие сте баща ми. Сега ми се ще да съм била до него, но не бях. Защото не знаех. Той не ми сподели. Разбрах едва след като си беше отишъл. Младите са твърде ангажирани със себе си и лесно забравят, че родителите им също имат свой живот. Чувства. Те не се губят с възрастта.

— Очите й, обърнати към неговите, се навлажниха. — Казали ли сте му? На своя син? За това как се чувствате?

— Няма да го притеснявам с подобни глупости,

— А не смятате ли, че ще се притесни повече, когато полицията почука на вратата му, за да го извести, че баща му се е самоубил? Че ще се чуди защо така и не сте му се обадили? И че навярно цял живот ще изпитва вина при мисълта, че е можел да стори нещо, за да го предотврати?

Лицето на мъжа се сбръчка и по него се стекоха сълзи, примесвайки се с дъжда.

— Не искам да досаждам на никого.

Мейрид се надигна от парапета и му протегна ръка.

— Няма да му досадите. Хайде, елате. Да му се обадим още сега.

— Сега там е посред нощ.

— Той няма да има нищо против — усмихна се Мейрид. — Повярвайте ми.

Мъжът я изгледа продължително, а тя не откъсваше очи от него и продължаваше да държи ръката си протегната. Накрая той я сграбчи и скочи върху паважа до нея.

Мейрид го прегърна, а дъждът се усили. Те стояха насред моста, прогизнали, а мракът се спускаше около тях. Колите профучаваха със запалени фарове, а шофьорите им си нямаха и понятие за малката драма на живот и смърт, разиграла се току-що.

После, все още държейки ръката му, тя го поведе към нас.

— Хайде, приятел — рече Роди, като му отвори вратата на колата. — Да те закараме у дома.

Мъжът живееше в къща на края на градчето. Мрачно, безрадостно жилище.

Мейрид запали лампите и сложи чайника на котлона. Дворът бе дълъг, тесен и обрасъл, с порутена грънчарница в долния край, откъдето минаваше железопътна линия.

Роди отиде до най-близката къща и се върна със съседката — възрастна жена, която след доста ахкане и суетене из тясната кухничка ни каза, че познавала негов приятел, който можел да дойде и да му прави компания. Мейрид пък седна заедно с него край електрическата печка и набра номера на сина му в Австралия.

Така ги оставихме — съседката го надзираваше до пристигането на приятеля, а той колебливо говореше със своя син, намиращ се на петнайсет хиляди километра разстояние. Трудно можех да си представя що за разговор ще е това. Но той поне беше жив и споделяше чувствата си, вместо да ги потиска в себе си, докато не се докара до самоубийство. И всичко се дължеше на Мейрид.

Отвън, докато вървяхме към паркираните коли, аз й казах:

— Не знаех, че родителите ти са мъртви.

— Не са — отвърна тя, а сетне се засмя на объркването ми. — О, Фин, толкова си наивен! Ситуацията изискваше история и аз я измислих. Когато пея за разбити сърца или вечна любов, хората трябва да вярват, че всичко е истина. Че сълзите ми са неподправени. Аз съм добра в това.

Спомних си за емоцията, преминала като сянка през лицето й, докато лъжеше човека на моста, и за това колко лесно бе заблудила и него, и мен. И си дадох сметка, че никога не бива да й имам вяра за каквото и да било.

Резултатът от всичко бе, че закъсняхме с около час за концерта в заведението на кея. Управителят му, на име Тъкфийлд, бе дребен, слаб, плешив и носеше син костюм и кафяви обувки. Комбинация, която никога не ми се е нравела. Беше зачервен като пред инфаркт, а от красноречивия Доналд, естествено, нямаше и следа, за да налее балсам върху раните му.

— Вътре имам триста клиенти, които са си платили да гледат шоу и жив ще ме одерат — просъска той, пръскайки слюнки насреща ни.

Оставихме Роди да се справя с обясненията и се заехме да разтоварваме оборудването. Не знам как сме успели, но само след трийсет минути бандата вече беше на сцената и откриваше концерта. Аз и едно момче от Глазгоу на име Арчи, което караше колата, се мушнахме в спалните чували и легнахме във фургона да подремнем, докато те свириха близо три часа, за да компенсират късното си пристигане.

Разбрах, че се задават проблеми, едва когато задните врати на фургона изведнъж се разтвориха и видях Роди, застанал отвън на кея.

— Това копеле отказва да ни плати! — рече той, пребледнял от гняв.

— Моля?

Седнах като ужилен. Ако групата не получеше пари, аз също нямаше да получа пари.

— Свирихме цял час повече от уговореното, а той пак казва, че сме нарушили договора, и се инати.

Изскочих от каросерията.

— Да вървим да поговорим с него.

Открихме го в офиса му, в края на един коридор зад сцената. Беше наежен и предпазлив и когато Роди и аз влязохме, инстинктивно направи крачка назад и вдигна ръка.

— Не искам неприятности.

— Няма да има неприятности — отвърнах аз. — Само ни платете и си тръгваме.

— Не, не, не — поклати пръст той. — Тази вечер вие ми подложихте динена кора, а това не е професионално. Нарушихте договора си. Свържете ме с мениджъра си по телефона и щом се разберем за компенсация, ще си получите парите.

— Получихте си шибаната компенсация — сопна се Роди насреща му. — Свирихме един час повече.

— Но пак имаше хора, които си поискаха парите обратно. Хора, които си тръгнаха още преди да се появите.

Видях, че Роди всеки миг ще му се нахвърли, затова бързо застанах между двамата.

— Добре, нека се обадим на Доналд на мобилния.

По онова време малко хора разполагаха с мобилни телефони. Доналд притежаваше последен модел, но нямаше никаква гаранция, че ще бъде в състояние да го вдигне. Той трябваше да присъства и на концерта заедно с нас, но не дойде. Един господ знаеше къде се подвизава.

Набрах номера му от офиса на Тъкфийлд и изслушах няколко сигнала, преди да се включи гласовата поща. Прецених, че е безсмислено да му оставям съобщение.

Когато затворих, Роди бе съвсем побеснял, затова се помъчих да бъда гласът на разума.

— Вижте, господин Тъкфийлд — рекох, — вие знаете защо закъсняхме. Спасихме живота на един човек. А и в замяна удължихме изпълнението си с цял час. Ние сме сговорчиви хора, а сигурен съм, че и вие сте сговорчив човек. Затова просто ще отидем да си натоварим нещата във фургона и ще ви чакаме отвън. Щом решите, че ще ни платите, ще си стиснем ръцете и ще тръгнем, без да споменаваме повече за случая. А ако откажете… — Тук направих пауза и усетих върху себе си погледа на Роди, който се чудеше какво ще последва. — Тогава може да киснете тук, докато изгниете. Карал съм четиристотин шибани километра дотук и имам да карам още четиристотин шибани километра обратно и няма да тръгна никъде, докато не си получа шибаните пари.

Аз рядко ругаех и господин Тъкфийлд нямаше откъде да го знае, но Роди го знаеше. Докато вървях с едри крачки обратно към колите, той, почти подтичвайки след мен, каза:

— Може би ти трябва да ни станеш мениджър, Фин.

Само го изгледах в отговор.

Малко след полунощ целият ни багаж бе качен. Мейрид и останалите, които пътуваха с леката кола, искаха да си тръгнат и да оставят мен и Роди да се разправяме с Тъккфийлд. Но аз бях непреклонен.

— Не. Или оставаме заедно, или потегляме заедно. Но ако си тръгна оттук без пари, това ще е последният случай, в който работя за вас.

И те знаеха, че не се шегувам.

И така, ние зачакахме в края на кея, увити в шалове и палта, пушещи цигари и заслушани как морето се плиска в подпорите под нас. Уличните лампи на града, простиращ се по хълма отвъд крайбрежната алея, проблясваха в мрака. Но честните жители на този някога популярен курорт отдавна си бяха по леглата и прозорците на къщите не светеха. Дъждът вече бе спрял, но всичко наоколо бе мокро и отразяваше лампите и звездите.

Не знаех на колко дълга обсада ще издържи Тъкфийлд, но аз бях готов да чакам и до сутринта, ако се наложи. Към един часа другите станаха неспокойни.

— Хайде, това е безсмислено — рече Стрингс. — Да се омитаме оттук.

Роди поклащаше бавно глава, като изпаднал в транс, и едва чуто мърмореше.

— Това е краят на оня нещастник Доналд Мъри. Той е свършен. Свършен!

Светлините около заведението изведнъж угаснаха, потапяйки ни в пълен мрак.

Всички застанахме нащрек. Почти в същия момент до слуха ни долетя далечният вой на полицейска сирена. Обърнах се и видях синята лампа на патрулката да се спуска откъм хълма. Не бях особено учуден, когато тя свърна по крайбрежната алея, а после пое по вълнолома, право към нас.

— Мамка му — каза Рамбо. — Той е повикал ченгетата.

В гърдите ми се надигна негодувание.

— И какво? Да не би да сме извършили нещо нередно?

Но както се оказа, ченгетата не се интересуваха от нас. Колата ни подмина, направи рязко завъртане на ръчна спирачка и закова точно пред входа на заведението.

Пребелелият Тъкфийлд изскочи отвътре, заключи вратата и се метна на задната седалка. После патрулката даде газ и със свирене на гуми се устреми в обратна посока.

За миг всички останахме като гръмнати. Мейрид седеше на предната седалка на колата, а Роди и Стрингс — отзад. Роди се бе разположил странично, протегнал крака отвън на бетона. Не знам какво ме обхвана, но гневът се надигна в мен като прекипяващо мляко. Скочих зад волана и запалих двигателя.

— Какво правиш? — извика Роди.

— Просто влез вътре и затвори!

Той едва бе успял да придърпа нозе и да захлопне вратата, когато настъпих газта и се впуснах по кея подир полицейската кола.

— За бога, Фин, не можеш да преследваш ченгета! — В огледалото за обратно виждане мярнах уплашената физиономия на Стрингс. — Ще вкараш всички ни в пандиза!

Не казах нищо, само с всички сили продължих да се старая да съкратя разстоянието между нас и синята проблясваща лампа отпред. Мейрид се обърна и ме погледна, но не промълви и дума.

Патрулката свърна от крайбрежната алея и профуча покрай някакъв лунапарк, затворен за през нощта. После мина на червен светофар и навлезе в града. Усетих свиване под лъжичката, когато сторих същото, но за щастие в този ранен предутринен час нямаше никакво движение.

Продължих гонитбата по хълма, като на моменти почти губех контрол над управлението заради мокрия асфалт. Бях като хипнотизиран от синята светлина и дори не се замислях какво ще направя, ако случайно я настигна. Напрежението на останалите в купето бе почти осезаемо.

Изведнъж предното стъкло ярко се озари от алени стопове, размазани от дъжда и от движението на чистачките. Скочих върху спирачките, усещайки как колата под мен поднася, първо наляво, после надясно, докато аз трескаво въртях кормилото, за да я овладея. Спряхме на не повече от петнайсет сантиметра от задната броня на патрулката.

От гърдите на Роди, Стрингс и Мейрид се изтръгна дружен възглас на облекчение, докато аз само стисках волана и дишах запъхтяно. Колите продължаваха да стоят една зад друга, с работещи на празен ход двигатели.

Можех да видя уплашеното лице на Тъкфийлд, полуобърнато назад, за да ни види в мрака. Никой не помръдваше. Никой не заговаряше.

После шофьорската врата на полицейската кола бавно се отвори. Отвътре излезе огромен униформен сержант и намести фуражка, подръпвайки лъскавата козирка над очите си. След като ни огледа навъсено, приближи откъм моята страна. Едната му ръка бе на хълбока, другата — върху дръжката на палката, окачена на колана му.

Свалих прозореца и той наведе безстрастното си лице, с леко набола рижава брада. Тъмните му очи се стрелнаха към Мейрид, а после към Роди и Стрингс отзад, преди да се върнат отново върху мен.

— Ти от групата ли си?

— Не, само им помагам.

Той кимна и извади от нагръдния си джоб черен тефтер и химикалка. Пресегна се покрай мен и ги подаде на Мейрид.

— Дъщеря ми има вашия албум. Предполагам, ще се радва на автографа ви.

Мейрид го дари седна от своите усмивки.

— Разбира се. — Тя взе тефтера, намери празна страница и се разписа върху нея.

После погледна през рамо. — Искате ли и от останалите?

— Те от групата ли са?

— Да.

— Тогава може.

Мейрид предаде тефтера назад, Роди и Стрингс оставиха автографите си и го дадоха на мен, а аз — на сержанта. Той го прибра, закопча джоба си, а после за моя изненада подаде голямата си длан през прозореца.

— Дай да ти стисна ръката, синко.

В първия миг не можах да помръдна, а после, почти несъзнателно, се подчиних.

Здрависването му бе топло, енергично и ми се стори, че продължава цяла вечност.

Когато накрая ме пусна, той каза:

— Имаш кураж, момче, трябва да ти го призная. — Полицаят въздъхна през зъби. — Дано историята ти да е добра.

И аз му разказах. Той стоеше и слушаше в мълчание, само шумното му, хрипливо дишане изпускаше облачета пара, които бързо се разсейваха около главата му. Щом свърших, присви замислено устни.

— Ето какво ще ти кажа, синко. Господин Тъкфийлд — той кимна към своята кола — има приятели по високи места. А аз само правя онова, което ми кажат, и не задавам въпроси. Така че без значение кой е крив и кой прав тази вечер, вие ще си тръгнете без своите пари. И бъдете благодарни, че няма да прекарате нощта в ареста. — Можех да се закълна, че в погледа му имаше усмивка, която той правеше всичко възможно да прикрие. — За толкова години служба — продължи — нито веднъж досега не са ме преследвали в патрулка. И съм сигурен, че никога няма да ми се случи отново. — Той махна с ръка надолу по хълма, по посока на морето. — Хайде, да ви няма. — После се усмихна на Мейрид и се потупа по нагръдния джоб. — И благодаря за автографите.

Седяхме в мълчание и го гледахме как се качва в колата си и подкарва в нощта.

През задното му стъкло се виждаше лицето на Тъкфийлд, самодоволно ухилено към нас. Докато вдигах прозореца, Роди каза:

— Шибаният Доналд е мъртъв!

Така и не узнах какво точно се е случило между Роди и Доналд, но в рамките на една седмица групата го освободи от мениджърския пост и си осигури услугите на реномирана лондонска агенция. И докато животът и кариерата на Доналд продължиха свободното си падане, съдбата отново се усмихна на „Амран“. Те направиха няколко телевизионни изяви, а на Роди и Стрингс бе възложено да напишат песен за холивудски филм, заснеман в Шотландия. Продуцентите я харесаха толкова много, че помолиха бандата да напише и изпълни и цялата второстепенна музика, която после стана основа за следващия им албум. Последвалият успех на филма пък доведе до още по-големи успехи за „Амран“. Песента бе издадена като сингъл и се изстреля директно до номер едно в класациите, където остана цели пет седмици. Когато и вторият им албум се появи в магазините, изглеждаше, че те вече са яхнали вълната, която неминуемо ще ги отведе до върха.

Но Роди, въпреки целия си талант и амбиция, така и не доживя да види това.

Помня, че узнах новината една сутрин през юни или юли на следващото лято.

Предната вечер се бях напил заради прекъсването на няколкомесечна връзка и се бях озовал в леглото на момиче, срещнато на някакво парти. Тя бе студентка и живееше в евтина квартира с обща баня в западния край на Глазгоу. Събудих се към десет или единайсет, с тежък махмурлук и без почти никакъв спомен какво се е случило помежду ни. Дори лицето й не ми изглеждаше познато, когато се надвеси над мен и започна леко да ме раздрусва.

— Снощи ми каза, че караш „Амран“ по турнетата им.

— Е, и? — изграчих с пресъхнала уста.

— Роди Макензи е кийбордистът им, нали?

— И какво толкова, за бога? — примижах срещу светлината.

— Цяла сутрин говорят за него по новините. Явно снощи самолетът му се е изгубил някъде край западния бряг. Цяла нощ са го издирвали и вече нямало надежда да го открият жив. Сега търсят само отломките в морето.

ДВАНАЙСЕТА ГЛАВА

Вятърът брулеше и блъскаше Доналд и Фин, докато двамата вървяха в сгъстяващия се здрач към Порт ъв Нес, а Фин разказваше за откритието, направено от него и Уистлър същата сутрин. Уличните лампи вече бяха запалени чак до голямата бяла къща в края на пътя, но те свиха преди нея, по виещата се лента асфалт надолу към пристанището. Покрай вътрешната стена на вълнолома бяха натрупани кошове за раци и личаха следи от ремонт там, където стихиите бяха нанесли своите поражения.

Но външната стена, изложена на свирепите атаки на североизточните ветрове, бе разрушена непоправимо. Като момче Фин бе виждал върху нея да се стоварват петнайсетметрови вълни. Бялата им пяна се издигаше двойно по-нависоко, за да бъде отнесена над скалите от урагани със сила от по десет бала.

Тази вечер вятърът духаше от югозапад и пристанището бе сравнително защитено, макар няколкото траулера, вързани в него, постоянно да се издигаха и спускаха върху вълните, опъвайки силно въжетата си.

Щом достигнаха края на вълнолома, Доналд извади цигара и като я заслони с шепи, направи няколко опита да я запали. Накрая успя и димът начаса бе отвят встрани от устата му.

— Още ми е трудно да повярвам, че е мъртъв. Дори след всички тези години. — Той поклати глава. — Всичко около Роди беше извън рамките на нормалното. Неговият талант, неговото его, неговата амбиция. Сляпа, разяждаща амбиция! Такава, която те кара да забравиш всичко останало, да не обръщаш внимание на болката, която причиняваш на околните.

— Имаш предвид себе си?

— Не съм го убил аз, ако това намекваш.

Фин се изсмя на глас.

— И за секунда не ми е хрумвало, че си ти. Онзи. който го е убил, е умеел да управлява самолет и да каца върху вода. А ти, дори да имаше пилотско свидетелство, в онези дни беше в такова състояние, че не можеше да караш дори колело.

Доналд стисна челюсти и отвърна поглед встрани. Това не беше любимата му тема за напомняне.

— Той ме отряза без всякакво предупреждение, Фин. Аз нямах договор с групата, всичко се градеше на доверие. И Роди предаде това доверие. Трябваше да науча от списанията, че „Амран“ е подписала с агенция „Коупланд“ в Лондон. Агенцията пък имала някакви връзки с „Криейтив Артистс“ в Лос Анджелис, благодарение на които дошла и сделката за филма.

— Може би и ти не си положил нужните усилия, за да оправдаеш доверието им, Доналд. Или пък да спомогнеш за тяхната кариера.

Доналд дръпна от цигарата си и махна тъжно с ръка.

— Знам, Фин. Бях същински задник, откъдето и да го погледнеш. Вършех неща, говорех неща, за които… и до ден-днешен не мога да си простя. И при спомена за тях ме обзема срам.

— Бог положително знае, че това е било просто фаза в развитието ти.

Очите на Доналд присветнаха гневно, но той каза само:

— Не ставай циничен, Фин. Грозно е.

— Значи така и не сте си изяснили отношенията с Роди лице в лице?

Доналд всмукна в дробовете си нова порция тютюнев дим.

— Не. Вероятно съм си заслужил неговия гняв, макар че и той нямаше куража да ми го каже. И все пак аз бях човекът, който им уреди първия албум. Иначе щяха да си останат просто поредната университетска група, която да се разпадне веднага щом си вземат дипломите. — Той хвърли фаса си на вятъра. — Договорът им с „Коупланд“ бе началото на края за мен. Скоро след това ме изритаха от агенцията на Кътбъртсън и аз отидох в Лондон. От трън, та на глог — Той изсумтя от презрение към самия себе си. — Бедата е там, че ми беше слаб ангелът. Никога не можех да устоя на изкушение.

Странното е, че именно Катриона ме вкара в правия път. Или поне онази нощ на необуздан и страстен секс без предпазни средства, след която тя забременя. Поемеш ли веднъж отговорността за чужд живот, щеш не щеш, започваш да се грижиш и за своя.

Фин се зачуди дали това важи и за Уистлър, който се чувстваше отговорен за неговия живот. По някаква причина се съмняваше, но реши да си премълчи.

— Чиста случайност беше, че я срещнах там — продължи Доналд. — Сигурно я помниш от училище, тя беше две години след нас в гимназията „Никълсън“.

Фин кимна.

— Струваше ми се, че Господ я е изпратил нарочно, за да ме спаси. Но май съм сгрешил.

— Между другото, Роди качвал ли те е някога на своя самолет?

— За бога, не! Още от малък мразя височините и летенето. — Преподобният се почеса замислено по брадичката. — Помня, че след като се разделиха с Мейрид, той се заобиколи със собствен кръг от приятели. Нямам представа дали ги е возил със самолета, или не. По едно време тръгна с някакво момиче от Глазгоу. Не знам как й беше името, но беше истинска красавица. Имаше класа, а също и пари.

— Да, сещам се за нея. — В съзнанието на Фин изникна картината на парти в голяма къща от пясъчник, някъде в южната част на Глазгоу. — Беше слаба, грациозна блондинка.

— Същата. Запознаха се малко преди да замина за Лондон. На Роди винаги му вървеше с жените.

— На теб също, Доналд.

Другият се подсмихна и в очите му за миг се мярна някогашната искрица, но бързо угасна.

— Знаеш ли кое е странно?

— Кое?

— Че бандата продължи да жъне успех след успех и след Роди. Което показва, че въпреки огромното му самомнение, Стрингс е бил онзи с по-големия творчески потенциал. — Той поклати глава. — През всички изминали години не съм ги слушал нито веднъж. Бог ни уча да прощаваме, но далеч по-трудно е да забравим. Знам, че чуя ли гласа на Мейрид, всичко ще се върне отново. Не ми е нужна и тази болка.

Той опита да запали нова цигара, но вятърът задуха толкова яростно, че трябваше да се откаже. Първите капки дъжд започнаха да шибат лицата им.

— Роди не се харесваше на всички, Фин. Бог вижда, че и аз самият имах основания да го мразя. Но кой ще стигне дотам, че да го убие? И защо?

— Нямам и най-малка представа, Доналд.

Дъждът плисна като из ведро и двамата мъже затичаха по кея, за да се скрият в заслона за лодки в края на плажа. Докато влязат през плъзгащите се врати, вече бяха прогизнали до кости. Вътре миришеше на дизел и риба, а корпусите на лодките бяха килнати под различни ъгли. През двата прозореца, гледащи към пясъчната ивица, почти не влизаше светлина. Изведнъж запалката на Доналд щракна и за кратко озари лицето в оранжево. После остана да свети само червеникавият край на цигарата му.

Известно време и двамата мълчаха, сякаш щеше да е светотатство да нарушат тишината. Защото именно тук Ейнджъл Макричи бе намерил смъртта си. Убийството, довело Фин на родния му остров след осемнайсетгодишно отсъствие. Вятърът проникваше през зле уплътнената дограма и се виеше около тях като призрак. Фин потропа с крака, не толкова за да се сгрее, колкото за да прогони това безтелесно присъствие.

— Презвитерите насрочиха ли вече дата за делото ти? — попита с усещането, че гласът му звучи неестествено гръмко.

— Да, след две седмици. В залата на Свободната църква на Кенет Стрийт, в Сторноуей. — Огънчето на цигарата присветна отново. — Разбрах, че дори са наели юрисконсулт. Четох в устава как се провеждат подобни процедури. Доста наподобява истински съд.

— Значи и ти имаш право да си доведеш адвокат.

— А-ха — изсмя се хрипливо другият. — Стига да можех да си го позволя.

— Предполагам, че ще повикат и Дона и Фионлах за свидетели?

— Аз им заръчах да не идват.

— Че защо? — възкликна поразено Фин. — Никой не знае по-добре от тях двамата какво се е случило в онзи ден.

— Те изстрадаха достатъчно. Няма да ги карам да преживяват всичко отначало.

Фин понечи да възрази, но още преди да отвори уста, осъзна, че е безсмислено.

Доналд щеше по-скоро да се прости с расото, отколкото да отстъпи.

— Е, надявам се показанията на Джордж Гън да помогнат. Тях поне ще приемат за обективни и безпристрастни.

— И тъкмо това може да ми изиграе лоша шега — кимна мрачно свещеникът.

Последва ново мълчание в сумрака. Димът от цигарата дразнеше ноздрите на Фин.

— Как мислиш, че ще приключи всичко? — попита той.

— Мисля, че още преди да е изтекъл месецът, ще остана без работа и без дом.

— А какво ще прави Катриона?

Лицето на Доналд остана безизразно.

— За това ще трябва да питаш нея.

ТРИНАЙСЕТА ГЛАВА

Видът на къщата на леля му, изоставена и забравена, винаги му действаше зле.

Олющена мазилка, изпопадали керемиди, счупени или заковани с дъски прозорци, като липсващи зъби в занемарена уста.

Странно, че никога не я бе възприемал по друг на чин, освен като къщата на леля си. Не и като свой дом. Въпреки че бе прекарал в нея по-голямата част от детството си, в студената и влажна таванска стая с изглед към скалистия залив отдолу. Той помнеше как го бе довела да живее тук само няколко дни след смъртта на родителите му. Бе хвърлила малкия му кафяв куфар с лични вещи върху леглото и му бе заръчала да го разопакова, докато ти слезе да приготви чай. И той бе седял сам, усещайки как студената влага от матрака се просмуква в самата му душа, и бе плакал.

Сега стоеше върху напукания асфалт пред къщата, вдигнал лице към прозореца на някогашната си стая. Прозорец, гледащ в едно минало, към което нямаше желание да се връща. И все пак то някак винаги бе там. Добрите спомени и лошите. Живот, отдавна отминал, починали хора. И нямаше начин да избяга от него.

Както често пъти досега, се запита какъв е смисълът на всичко. Дали наистина сме тук само за да създаваме поколение и да си отиваме, да оставяме семето си на земята, за да върши същото, което сме вършили ние, нашите бащи преди нас и техните бащи преди тях? Един безсмислен цикъл на раждане, живот и смърт?

Той стигна до пътеката, водеща надолу към брега — чакълест плаж, обграден от скали, където често си бе играл сред руините на стария цех за осоляване на риба. Почти очакваше да зърне себе си — самотно момче, търсещо утеха в света на въображението си.

Настроението му отчасти се дължеше на прекараната дълга, безсънна нощ.

Населявана от образите на обезобразеното, разложено тяло на Роди в кабината. На изражението върху лицето на Уистлър. На едрия мъж, отдалечаващ се с широки крачки, за да се изгуби отвъд хребета. Беше се събудил от плиткия, неспокоен сън плувнал в пот, с дълбока увереност, че Уистлър знае нещо, което не казва. И все пак той бе останал също толкова потресен при откриването на тялото, колкото и Фин, ако не дори повече.

Сутринта Фин се бе вдигнал рано от леглото и оставяйки Маршели да спи, бе поел към скалите над Кробост и закътания залив, където поколения по-рано предците му бяха изградили малкото пристанище, Стръмна рампа се спускаше надолу към кея.

Тук някога бяха държали във водата клетки с живи раци, в очакване да ги изнесат за чуждестранните пазари. Изглеждаше, че всичко хубаво, свързано с острова, вече го е напуснало. Неговите ресурси. Неговите хора. И техните амбиции.

Денят бе слънчев, но духаше силен вятър, гонещ кълбести облаци по необятното, вечно променящо се небе. И все още не беше студено, макар октомври вече да чукаше на вратата. Фин седна сред изсъхналите треви, обгърна коленете си с ръце и зарея поглед към морето, надигащо се на плавни зелени талази под него.

И си спомни деня, когато Уистлър за първи път бе дошъл да пренощува тук, при него и леля му.

ЧЕТИРИНАЙСЕТА ГЛАВА

Странно е, че историята даде такова отражение върху нас. Но откритието, че дедите ни са оцелели в бедствието с „Йолар” заедно, и то единият благодарение на другия, създаде между мен и Уистлър връзка, която не бе докрай ясна за околните.

Двамата с него бяхме напълно различни животни. Като тийнейджър аз имах затворен характер и не се сприятелявах лесно — може би единственото ни общо качество. Бях спокойно, уравновесено момче и не се поддавах на депресията, макар сега като се замисля, да е имало достатъчно неща, заради които да се депресирам.

Уистлър. от своя страна, изпадаше в мрачни настроения, докато мигнеш с око, ако нещата не вървяха точно така, както му се искаше. Друг път бе неустоимо забавен, душата и сърцето на всяка компания.

Изглежда, никога не знаеше кога прекрачва границата между шеговитото и обидното, но често му се разминаваше. Виждал съм го да опипва гърдите на момиче пред хората и да успява да го обърне на майтап. А понякога поредната пиперлива забележка му докарваше плесник в лицето и тогава се мусеше до безкрайност, неспособен да проумее защо никой не вижда духовитата страна.

Беше блестящ и находчив, талантлив и непредсказуем. Трябваше доста да се потрудиш, за да те приеме за свой приятел. А ето че аз получих ексклузивен достъп в клуба. Клуб с членство от един човек.

Рядко отсядах у тях — баща му беше вечно пиян, а под влияние на алкохола обичаше да хвърля разни неща и да вика колкото му държи гърлото. Никога не ни е ударил или наранил, но и двамата се бояхме от него.

Макар още от младеж да си беше едър, Уистлър не можеше да се сравнява с баща си, който беше същински гигант. Дерек Макаскил бе прекарал половината си живот в морето — първо в търговския флот, а после траулерите. Но беше безнадеждно пристрастен към пиенето, в резултат на което вече никой не искаше да го взема на работа. При някакъв инцидент на борда бе изгубил едното си око и преживяваше криво-ляво с пенсия за инвалидност.

Стъкленото око, което му бяха поставили, никога не се движеше и независимо къде се намираш в стаята или накъде е обърнато другото, изглеждаше, че неизменно те следи. Понякога той го вадеше и го лъскаше с мръсна носна кърпа, с широка, лукава усмивка на лице. Правеше го само защото знаеше, че от това ни побиват тръпки.

Никога не съм виждал по-големи ръце от неговите — юмруци, с които не би желал да си имаш работа. Косата му, някога тъмна, но бързо посивяваща, бе остригана ниско, а по целия скалп, от челото до зад лявото ухо, преминаваше дълъг белег. Така и не разбрах дали го е получил в същия инцидент, при който се е лишил от окото си.

Уистлър бе изгубил майка си едва деветгодишен и след смъртта й бе живял известно време при нейни роднини в Миавиг. Докато големият Дерек Макаскил, отхвърлен от всички кораби, един ден не се появил, за да го вземе и отведе при себе си в Ардройл.

Все се чудех откъде изкарва пари, за да си набавя пиене при своята безработица и оскъдна пенсия. Но скоро ми предстоеше да разбера.

По онова време „Солас“ вече започваха да си градят име и свиреха из целия остров по кръчми, забави и училищни празненства. Повечето си уикенди прекарвах с тях, а понякога и вечерите през седмицата. В мъкнене на оборудване, заедно с Големия Кени. Той навърши седемнайсет преди мен и първи взе шофьорска книжка. Затова, естествено, бе старши в екипа ни.

Никой от нас още не знаеше, че Уистлър вече е взел решение да не ходи в Глазгоу, но интересът му към музиката явно започна да спада. Понякога, без да предупреди, просто не се появяваше на концертите и бандата трябваше да се справя без своя флейтист.

Не че това се отразяваше особено на концертите им. Те пак си бяха чудесни, поне според мен. Но скръбната, завладяваща нотка на келтската флейта, особено в съчетание с цигулката на Мейрид, бе онази, която ги правеше повече от чудесни.

Правеше ги магични.

При всяко от неговите изчезвания Роди побесняваше, докато накрая, след едно изпълнение в хотел „Крос Ин” в Нес, не се стигна до открит сблъсък. След като бе липсвал на три поредни изяви, Уистлър се появи, сякаш нищо не се е случило. В едно от своите маниакално добри настроения, дори незабелязващ накипялото негативно отношение на останалите членове от групата. Те очевидно се бяха събирали да обсъждат проблема е отсъствията му. Аз не бях посветен в тези срещи, но усещах, че нещо се задава.

Кени и аз се бяхме отбили в бара зад хотела за по халба бира, докато те свиреха.

Когато излязохме, последната светлина на деня вече гаснеше. Кени прекара буса отпред и го спря до огромното дърво, растящо край паркинга. Единственото истинско дърво на целия западен бряг, незнайно как оцеляло поколения наред под брулещите ветрове, идващи откъм Атлантика.

Роди и Уистлър стояха в сянката му и се препираха на висок глас. Чухме гласовете им още преди да ги видим. Публиката тъкмо напускаше фоайето на път за колите си и всички глави се извръщаха към тях.

— За бога, момчета, не може ли малко по-тихо — рече притеснено Кени, но никой от двамата не му обърна внимание.

— Това не е честно спрямо нас — викаше Роди. — Всичките ни аранжименти, всички репетиции се градят върху шест инструмента. Включително и твоята шибана флейта. И когато те няма, в звученето ни остава една голяма дупка. Излагаме се пред хората.

Уистлър обаче нямаше намерение да отстъпва.

— Може би е трябвало да помислиш за това — възрази хладно, — преди да започнеш с опитите да ме изместиш.

— Да те изместя? — изгледа го изумено Роди. — Какви ги говориш? Никой не се опитва да те измести.

— Ти довтаса в Уиг и се намърда наготово със своите пари. Обра всичко. Бандата, момичетата, славата. Голяма звезда, няма що.

Роди тръсна раздразнено глава.

— Не е имало никаква банда!

— Напротив, имаше. Аз, Стрингс и Мейрид свирехме заедно дълго преди ти да се появиш.

— Това не беше банда — рече Роди с пяна на устата, — а просто две-три хлапета, репетиращи в нечий гараж.

Уистлър направи заплашителна крачка към него.

— Ти пък какво разбираш? Пришълец, без капка понятие какви сме и що сме.

Дойде и заграби всичко. Включително и Мейрид.

За първи път осъзнавах, че помежду им има съперничество, свързано с нея.

— Мейрид? — възкликна Роди. — Не ме карай да се смея. Тя по-скоро би умряла, отколкото да тръгне със загубеняк като теб.

Това преля чашата. Уистлър се нахвърли, сграбчвайки Роди за яката, и двамата се отърколиха върху прашния чакъл на паркинга, сред бъркотия от размахани нозе и юмруци.

Роди беше с далеч по-деликатно телосложение и нямаше никакъв шанс срещу чудовището, в което се превръщаше Уистлър. Чух го да надава болезнен вик и видях кръв по лицето му. Кени и аз се втурнахме да ги разтърваваме, като същевременно свеждахме глави, пазейки се от обезумелия Уистлър.

Тълпата, която тъкмо бе започнала да се разпръсва, бързо се върна и струпа наоколо. Момичетата пищяха, а някои от момчетата надаваха окуражителни възгласи.

Накрая успяхме да издърпаме Уистлър до дървото и го притиснахме към ствола му. И тримата дишахме тежко, почти с ръмжене, като животни. Роди се надигна от земята.

Устните му бяха разкървавени, но по-тежка бе раната, нанесена на гордостта му.

— Шибан идиот! — изкрещя той. — Това е краят. С теб е свършено. Свършено!

Стрингс, Скинс и Рамбо го уловиха под мишниците и го отведоха, като си проправяха път през възбудената тълпа и хвърляха враждебни погледи назад към Уистлър. Зяпачите, виждайки, че всичко е приключило, взеха да се разотиват.

Едва тогава аз и Кени пуснахме Уистлър, а той процеди през зъби:

— Ще убия това копеле.

— Не, няма — долетя глас от мрака и една самотна фигура доближи към нас. Беше Мейрид. — Твърде много труд хвърлихме, за да стигнем дотук — продължи тя, без да откъсва напрегнат взор от него. — И няма да захвърлим всичко сега. Не и заради теб.

За моя почуда, присъствието й начаса го укроти и той сведе смирено глава.

— В сряда вечер имаме репетиция. Ще бъдеш там, нали? — Отговор не последва. –

Нали? — повтори тя по-силно.

Уистлър кимна, все още без да я поглежда.

— Ще говоря с Роди. Ще оставим това зад гърба си и ще продължим напред, ясно?

Тонът й бе властен, изпълнен с абсолютна увереност в способността й да се справи с тези момчета, препиращи се заради нея. Едва сега си давах сметка за вътрешната сила, която притежаваше. А също и за неутолимата й амбиция. Няма да захвърлим всичко сега. Мейрид тепърва се издигаше и го знаеше, още тогава. И нищо нямаше да застане на пътя й. Положително не и Уистлър.

Останалите от групата отпътуваха за Уиг, докато Кени и аз мълчаливо товарехме буса. Уистлър се беше дръпнал настрана в тъмното и седеше върху една стена в южния край на паркинга, потънал в мрачни размисли.

— Е, каква е историята между Уистлър, Роди и Мейрид? — попитах аз, щом приключихме с товаренето.

— Сигурно знаеш, че Уистлър и Мейрид бяха гаджета от деца — сви рамене Кени.

— Неразделни, още от трети клас.

Аз кимнах. Чувал бях за връзката им, естествено, но не и как е приключила.

— И какво стана?

— Роди се появи, ето какво.

— Мислех, че той не е от Уиг.

Кени извади цигара, предложи и на мен. Облегнахме се на буса и запушихме.

— Баба му и дядо му са тукашни. А родителите му живеели в Шотландия, но след като баща му забогатял от нещо, не съм сигурен от какво, се върнали на острова и построили онази прекрасна голяма къща на пътя за Бала на Кила, която гледа към пясъците. Баща му още ходи в Шотландия понякога и върти някакъв бизнес. Затова може да си позволи синтезатора и усилвателите „Маршал”. Също, кой мислиш, че кихна депозита за буса?

Трябваше да си призная, че никога не се бях замислял особено откъде идват средствата. Естествено, групата получаваше пари за своите изпълнения, но една проста сметка показваше, че те съвсем не са достатъчни, за да покрият разходите.

— Уистлър имаше право — продължи Кени. — Роди беше като звезда, паднала от небето. Екзотичен, богат, талантлив. И Мейрид бе привлечена към него като пеперуда към светлината, — Той запрати фаса си в нощта, пръскайки рояк от искри над паркинга.

— Това сложи край на нещата между нея и Уистлър.

Не ми бяха нужни много усилия, за да убедя Уистлър да пренощува в Кробост.

Знаех, че изпитва болка по своя собствен, саморазрушителен начин, и не можех да понеса мисълта да се прибере в старата си къща в Уиг и да гледа как пияният му баща лъска окото си пред огъня. Беше петък вечер, а групата нямаше ангажимент за събота, така че разполагахме с целия уикенд. Бях сигурен, че леля ми няма да възрази. Никой не отсядаше при нас, но в края на коридора на втория етаж имаше стая за гости, с винаги оправено легло.

Кени ни откара и когато влязохме, заварихме леля ми в любимото й кресло пред камината, с напълно отнесен вид. Обстановката в стаята напомняше хипарските времена от шейсетте. Оранжеви и тюркоазени завеси, големи и ярко глазирани керамични съдове, които тя купуваше от грънчарницата на Екън в подножието на хълма. От старата стерео уредба се носеха звуците на „Клуба на самотните сърца на сержант Пепър“. От винилова плоча! Такава отживелица в онези дни, когато всички слушаха касетофони, или СO плейъри, ако можеха да си ги позволят. Тя пушеше цигара и като че ли й се понрави идеята да имаме посетител за уикенда. Дори покани Уистлър да ползва нашия телефон, за да съобщи на родителите си, че няма да се прибира.

— Вкъщи е само баща ми — рече смутено той. — И надали ще му направи впечатление.

Тя само го изгледа странно.

По-късно, когато излязохме да се поразходим край брега, Уистлър отбеляза:

— Леля ти пуши трева.

Погледнах го удивено.

— Кое те кара да мислиш така?

— Не я ли подуши?

— Това са ароматни пръчици — възразих, а той се изсмя.

— Явно ги пали, за да скрие миризмата. Вероятно си мисли, че ще имаш нещо против.

Останах потресен. Тревата беше за хлапета на моите години, не за възрастните.

Или поне тогава смятах така. А моята леля ми изглеждаше древна като света. Но Уистлър бе прав и тя почти със сигурност се снабдяваше с марихуана от Екън, който освен грънчар бе също и известен наркоман. Едва много по-късно осъзнах, че е страдала от злокачествен рак и че може би дрогата й е помагала да облекчи болката.

Тогава обаче предположих, че е прихванала навика още от шейсетте, ако не и от по-рано. От шеметните дни на младост и оптимизъм, когато й се е струвало, че животът се простира до безкрайност пред нея. Навик, който така и не е зарязала, докато тези дни не са стигнали до завършека, в който никой от нас не вярва напълно.

Беше краят на март и времето бе още студено. Седнахме край брега, загърнати в палтата си, и изпушихме по една-две цигари, загледани в лунните отблясъци, играещи по вълните. Заливът, обърнат на североизток, поне предоставяше закрила от ветровете.

Оранжевата ивица от полипи и ракообразни, покриваща скалите до нивото на прилива, сияеше в мрака.

— Заради Мейрид ли е всичко? — попитах аз накрая. — Това, че пропускаш концерти и се биеш с Роди?

— Не, не е затова — изгледа ме той.

— Сигурен ли си?

— Да, — почти се озъби Уистлър. — А и не е твоя работа.

Той запрати угарката си във водата и се изправи, давайки знак, че разговорът е приключил. После се отдалечи в мрака, а аз останах да седя още известно време, чудейки се защо изобщо си правя труда. Бездруго нямаше много хляб в подобно едностранно приятелство.

Помислих си за Мейрид, за онези блестящи теменуженосини очи и за ефекта, който оказваше върху всяко момче наоколо. Дали си даваше сметка за сърдечната болка, която причиняваше, и ако да — дали не го правеше нарочно? А може би дори й доставяше удоволствие? Още там и тогава реших, че не я харесвам твърде, макар да знаех, че е способна да ме накара да пълзя само с един поглед.

В този момент чух вика на Уистлър в тъмното, дори през шума на вятъра и надигащия се прилив. Той бе последван от силен плясък. Скочих на крака и се затичах нататък. Изкатерих се през огромните валчести камъни, покрити с остри като бръснач мидени черупки, и още отдалеч видях край кея пенещата се вода на дълбокото закътано място, където държаха клетките с раци. Уистлър се мяташе, плюеше вода и целият трепереше от студ.

— Мамка му! — извика. — Някой е заложил тук капани. Можех да се убия!

Приклекнах и повдигнах ръждивата метална халка, циментирана в пристана още дълго преди ние да се родим. И не можах да се сдържа да не прихна.

— Не е смешно!

— Ще ме умориш, Уистлър! Трябва да гледаш къде стъпваш с големите си крака.

Развих едно въже, въргалящо се сред кошовете за риба, и му хвърлих края. Той го сграбчи и се придърпа върху кея. Някои от клетките се бяха отворили и по палтото му висяха раци, заловени с щипките си. Той стоеше и зъзнеше, докато аз ги откачах и ги хвърлях обратно във водата. През цялото време не спирах да се кискам, което само го караше да се чувства още по-зле.

— Хайде, тръгвай — побутнах го пред себе си. — Трябва да свалиш тези дрехи, преда да си се простудил до смърт.

Вероятно е било към полунощ, когато сме се прибрали. Щом разбра какво е станало, леля ми се засуети, както никога не бе правила за мен. Докато той беше в банята, му приготви най-дебелите и меки хавлии.

Аз вече бях навлякъл пижамата и се готвех да си лягам, когато тя се появи на вратата ми със странно изражение на лицето.

— Искам да слезеш долу, Финли.

— Защо, какво има? — попитах леко притеснено.

— Трябва да видиш нещо.

Последвах я по скърцащите като мокър сняг стъпала на тясното стръмно стълбище към малкото антре край входната врата. От едната му страна имаше помещение, подобно на килер, с пералня и сушилня. Пред тавана преминаваше простор, обикновено окичен със съхнещо пране. Мокрите дрехи на Уистлър бяха метнати върху плота над машините.

— Погледни ги само — обърна се тя към мен.

— Какво им има? — попитах недоумяващо.

— Не виждаш ли? — Тя повдигна чорапите му. — Целите са в дупки. — И действително, те бяха протрити почти до степен на разпадане. После леля ми улови гнусливо гащетата му с върховете на пръстите си, сякаш й костваше неимоверно усилие на волята дори да ги докосне. — И тези тук също. Ластикът е напълно заминал. А виж само как си закопчава панталоните. — Тя ми показа безопасната игла, затъкната на мястото на липсващото копче. Ципът на дюкяна им бе развален, а дъното — разпрано.

После взе палтото му и го обърна наопаки.

— Виж само хастара, едва се държи. А пък маратонките? — Тя се наведе да ги вземе и също ги постави на плота. — Не си личи от пръв поглед, но подметките са залепени с тиксо, за да не паднат. — Тя ми хвърли обвинителен поглед. — Как си могъл да не забележиш досега?

— Да забележа кое?

— О, за бога, Финли. Ето това тук! — И махна с ръка към струпаните дрехи. — Те стават само за боклука.

— Че откъде да знам — свих рамене. — Мислех, че просто така обича да ходи.

— Никой не обича да ходи с пробити чорапи. — Тя ме улови за ръка, поведе ме към дневната и продължи с поверителен тон. — Казва, че живеел с баща си. А къде е майка му?

— Умряла е.

— Ходил ли си у тях? Виждал ли си баща му?

— Аха.

— Седни. — Тя затвори вратата. — Искам да ми разкажеш всичко.

Не споделих с Уистлър за разговора. Щом излезе от банята, му дадох долнище от пижама, което му беше що-годе по мярка, и една от най-големите си тениски. Той я разпъна върху широките си гърди, загърна се блажено в стар мой халат и се отправи към стаята за гости в края на коридора, като не спираше замърмори по адрес на идиотите, оставящи опасни предмети по кея. На другия ден спахме почти до обяд.

Събуди ме звукът от колата на леля ми, паркираща отпред. Отидох до прозореца, примигвах срещу ярката светлина и я видях да взема няколко торби с покупки от задната седалка. Духаше силен вятър, гонещ разпокъсани облаци по небето, но инак времето бе сравнително ясно и слънчево и настроението ми се повиши.

Докато с Уистлър се смъкнем долу в кухнята, късната закуска вече беше сложена. Овесена каша, следвана от яйца с наденички и бекон, кървавица и пържени филии, всичко това придружено от големи чаши прясно изцеден портокалов сок.

Уистлър се нахвърли като невидял и не спря, докато не излъска чинията си. После останахме да седим около масата и да посръбваме чай, а той ни разказа някаква небивалица, за която се кълнеше, че е истина. Ставаше дума за двама мъже, които се опитали да превозят бик край Уиг. Според него те много се бояли да не се преобърнат и бикът да се удави. Станало така, че салът наистина потънал насред път и всички изпопадали във водата. Мъжете не умеели да плуват и вече решили, че е дошъл краят им. Но се оказало, че бикът умее, и те се уловили за него, а животното ги извлякло благополучно на брега. Начинът, по който разказваше, ни накара да се запревиваме от смях.

Докато той говореше, наблюдавах леля си. Стори ми се, че никога не съм виждал очите й толкова изпълнени с живот, нито съм я чувал да се смее така звучно и от сърце. Не знам кое у Уистлър я привличаше, но положително имаше нещо повече от чистото състрадание. После неведнъж съм си мислил, че навярно би предпочела да е отгледала него вместо мен. И макар никога да не съм я обичал, това ме караше да изпитвам смущаващо убождане на ревност.

Щом приключихме с яденето, той стана и се заозърта за дрехите си.

— Аз ги изхвърлих в кофата, Джон Ангъс — рече леля ми, като ме стрелна с очи.

Уистлър се вторачи невярващо в нея, а челюстта му увисна. В настъпилата тишина се почувствах като зрител на филм, който разбира какво става, но е безсилен да се намеси в развоя на събитията.

— Прескочих до Сторноуей да ти купя нови. Нищо особено, но ще свършат работа на първо време. — И тя постави на масата торбите с покупки, които бе взела от колата.

Уистлър все още не продумваше. Провери съдържанието им, една подир друга.

Имаше здрави кожени обувки. Джинси. Карирана риза. Непромокаемо яке с качулка. И седем чифта гащета и чорапи.

— Не бях сигурна за размера, затова взех най-големите, които намерих.

Неговата уста още стоеше отворена. Накрая се обърна към леля ми и поклати глава.

— Не мога да си ги позволя.

— Аз мога — отвърна тя с тон, недопускащ възражения. — А сега се обличай.

Искам до четвърт час да сме излезли.

— Къде отиваме? — попитах аз.

— В Уиг.

Уистлър целият се изчерви, а големите му тъмни очи се изпълниха с тревожно объркване. Виждах, че се кани да възрази, но така и не посмя. Леля ми не бе жена, с която се спори лесно.

Шофирахме до Уиг в мълчание. Аз седях отпред с леля си, а Уистлър, необичайно кротък, запълваше почти цялата задна седалка. Беше типичен ден за началото на март — вятърът брулеше безмилостно откъм Атлантика, а покрай целия западен бряг във въздуха се усещаше дъжд. Но на изток бе ясно, а слънцето огряваше на петна пустата, безжизнена вътрешност на острова. Далеч на юг се виждаха превалявания, примесени с мимолетни дъги, оцветяващи за кратко хоризонта, преди да бъдат погълнати отново от още облаци. Когато оставихме Гаринайн зад гърба си и продължихме по виещия се маршрут на югозапад, небето над планините отвъд Уиг причерня, заплашвайки с предстояща буря.

В моите гърди вече бавно се надигаше ужас. Можех само да гадая как се чувства Уистлър. Виждах го в огледалото да седи неловко в новите си дрехи, но лицето му не издаваше нищо.

За мое огромно облекчение, щом пристигнахме у тях, от баща му нямаше и следа. Леля ми слезе от колата и без да се колебае, бутна вратата.

— Ехо? — извика, но й отвърна единствено тишина.

Уистлър и аз я последвахме безмълвно вътре. Тя обходи с оценяващ поглед мястото и носът й се сбръчка от отвращение.

— Покажи ми къде спиш — каза и Уистлър я отведе до малката си, сбутана стаичка. Вътре вонеше на гнило, леглото бе неоправено, с мръсни, изпомачкани завивки. Тя прерови гардероба и скрина, но не откри почти нищо освен чифт джинси с пробити колене и един-два парцаливи пуловера. В ъгъла се въргаляха покрити със засъхнала кал гумени ботуши, а в едно от чекмеджетата имаше малко чорапи и бельо, в не по-добро състояние от онези, които бе изхвърлила.

— Къде са ти останалите дрехи? — попита настоятелно тя.

— За пране — сви рамене Уистлър.

— И къде ги переш?

— В Сторноуей, през седмицата.

Едва сега осъзнах колко голямо значение има за него училищното общежитие.

Това бе единственото място, където можеше да се поддържа чист, да се изкъпе и да ползва пералня. Физиономията на леля ми, когато се обърна и пое обратно към дневната, носеше добре познатото ми изражение на сдържана ярост. Там имаше мивка, пълна с немити съдове, а до нея — стар хладилник. Тя го отвори и надникна вътре, но крушката бе отдавна изгоряла.

— Запали лампата. — Приятелят ми безропотно се подчини, а леля ми се наведе да инспектира съдържанието. — Тук има само бира. Къде е храната?

В отговор Уистлър посочи стенния шкаф от другата страна на мивката. Той съдържаше няколко пукнати и нащърбени чинии и чаши. Полупразен пакет захар, станала на буца от влагата. Чай на торбички. Разтворимо кафе. Бурканче мухлясал конфитюр. На плота под шкафа се мъдреше тенекиена кутия за хляб с половин корав самун в нея. Очите на леля ми се изпълниха с тих ужас.

— Какво изобщо ядеш?

— През уикендите най-вече риба — въздъхна Уистлър. — Каквото успея да хвана.

Иначе хапвам повече през седмицата. — Той ме погледна и аз долових смущението му.

И си спомних как сутринта бе погълнал закуската си така, сякаш не е ял от седмица.

Никога досега не ми бе хрумвало, че училищната столова е единственото място, където може да се нахрани човешки. Цяло чудо бе, че успяваше да расте с такова темпо.

— Какво става тук, мамка му?

Всички се обърнахме от дрезгавия рев на бащата на Уистлър. Господин Макаскил запълваше с едрия си силует цялата каса на вратата, хвърляйки сянка в помещението.

— Няма да позволя ругатни в присъствието на децата!

Гласът на леля ми проряза като с нож миризливия въздух и сякаш сниши новодошлия с половин педя. Той изглеждаше объркан. Нас рядко някой ни наричаше деца, а и се съмнявах друга жена някога да му е държала такъв тон.

— Коя си ти, по дяволите?

Тя направи няколко крачки към него и ние с Уистлър трябваше да се дръпнем встрани, за да я пропуснем. Разликата помежду им бе почти комична. Тази дребна възрастна жена, изправена пред гигант с почти библейски размери. Давид срещу Голиат. Но нямаше и капка съмнение кой от двамата владее положението.

— Безсърдечен звяр такъв! — Гласът й бе остър, напрегнат и преливащ от ярост. — Да пращаш детето си сред хората гладно и парцаливо, докато ти си пропиваш парите.

Може би не те е грижа, може би животът ти не струва друго, но неговият струва! — Тя стрелна встрани стиснатата си в юмрук ръка, с показалец, насочен към Уистлър. — Това е един млад живот, който заслужава подкрепа и грижа. Не пренебрежение и тормоз.

После отиде до хладилника, отвори със замах вратата и като загреба всичките кутии с бира, ги изсипа на пода. Шумът бе оглушителен и всички я изгледахме сепнато.

— Следващия път, когато дойда, искам тук да е пълно с храна, не с алкохол.

Искам също да видя дрехи в стаята на това момче и чисти чаршафи върху леглото му.

Ако не си способен на това, лично ще имам грижата да ти отнемат правата над него, както и всички помощи, които крънкаш от държавата. Ясно ли е? — Страните й бяха поруменели и тя дишаше запъхтяно. Когато слисаният господин Макаскил не свари да отговори веднага, тонът й премина във фалцет. — Ясно ли е?

Огромният мъж примигна, подвивайки опашка точно както бях виждал Уистлър да прави пред Мейрид.

— Да.

— И смееш да се наричаш баща! Не те е срам!

Той погледна сина си и за моя почуда в погледа му му наистина имаше срам.

Сякаш винаги е знаел, че е калпав родител, но е трябвало леля ми да дойде, за да му го покаже.

— Хайде, хвърляйте палтата — рече внезапно тя, като сама даде пример. — Да направим това място обитаемо.

Прекарахме целия неделен следобед в чистене на къщата от пода до тавана.

Пералня нямаше, но след като опразни голямата мивка от мръсните чинии, тя свали чаршафите от леглата и ги изпра на ръка. Те бързо изсъхнаха на простора, който господин Макаскил бе накаран да опъне отвън.

Край външната стена постепенно се издигна камара от боклуци, докато тя методично преравяше стаите и изхвърляше бирени кутийки, празни бутилки, негодни съдове — тинята на едно празно и занемарено съществуване. Докато господин Макаскил търкаше подовете с четка, подобно на палуба на кораб, ние с Уистлър се заехме да премахнем наслоената с години мръсотия от прозорците. После леля ми седна на масата и направи списък за покупки. Щом приключи, го тикна в ръцете на домакина с думите:

— Неща от първа необходимост. Храна, дрехи, спално бельо. И ако не си промениш отношението към момчето, ще ти вгорча живота. Бъди сигурен, че ще се върна да проверя.

Той взе листа от нея и кимна.

Привечер, докато се качвахме в колата, бях изпълнен с безпокойство за своя приятел. Виждах, че и той се бои да остане насаме с баща си. Така и не ми разказа в подробности какво е станало след нашето тръгване, освен че са седели дълго в мълчание, а баща му, за първи път, откакто го помни, е бил трезвен. Накрая го погледнал и казал:

— Съжалявам, сине.

След този случай леля ми ме насърчаваше да прекарвам у Уистлър колкото се може повече време. Не за да бъда нейни очи и уши, защото съм сигурен, че често се е отбивала в тях през седмиците, докато ние сме били на училище, а предполагам, по-скоро като постоянно напомняне за господин Макаскил. Така се оказах там и през уикенда, когато решихме да отидем за риба на Лох Тахавал.

Беше началото на април същата година и валежите бяха необичайно обилни, дори за западното крайбрежие на Луис. Бавно движещ се фронт, набирал влага в продължение на пет хиляди километра през Атлантика, се бе настанил над острова и нямаше намерение да си тръгва. Времето обаче беше меко, с леки, топли ветрове, духащи от югозапад. Отлично за откриване на риболовния сезон. Езерата гъмжаха от безброй млади пъстърви, които имаха отличен вкус, изпечени във фолио върху тлееща торфена жар, и ние с Уистлър бяхме решени да напълним торбите.

Разбира се, съществуваше опасност да ни хванат, но в онези дни бракониерството не беше чак толкова голям проблем. Рибата се въдеше като пощуряла и най-лошото, което можеше да се случи, бе да получим по един ритник в задника и да се лишим от улова. Виж, ако ни спипаха със сьомга, работата ставаше по-дебела. Затова се ограничавахме да ловим пъстърва и да си отваряме очите на четири.

Пътят до езерото ни отне близо два часа. Билата на върховете Маяласвал, Кракавал и Тахавал се губеха в облаците над нас. Безброй ручащи поточета пресичаха пътя, отмиваха чакълестата му основа и образуваха водовъртежи и ямки, които лесно можеха да строшат оста на някоя кола. Дълбоките канавки, изровени за събиране на торф, преливаха от тонове кафява вода, стичаща се от планините.

Докато стигнем, и двамата бяхме прогизнали до кости, макар да носехме непромокаеми якета с качулки и гумени ботуши. Можех да видя широко ухиленото лице на Уистлър, розово и лъщящо от дъжда, с прилепнали на челото кичури коса, надничащи през отвора на качулката. Но после в очите му се появи предпазливост и той кимна към подножието на пътеката, водеща към Лох Тахавал.

Там стоеше паркиран ленд роувър. Огледахме се внимателно, но не видяхме наоколо жива душа и мълчаливо доближихме колата.

— Двигателят е студен — каза той, като положи длан върху предния капак. — Явно отдавна е тук.

Избърсах капките от страничното стъкло и надникнах вътре. Ключовете висяха на стартера. На пътническата седалка имаше вестник от същия ден и вълнена шапка с ръчно изработени мухи за риболов, накачени по нея. Напълно безполезна в такова време, но аз веднага я разпознах.

— На Джок Макрей е — казах. — Риболовният надзирател.

— Тогава по-добре да внимаваме — кимна Уистлър.

Поехме нагоре по пътеката към езерото, следвайки течението на потока, който през лятото пресъхваше до едва ромоляща струйка. Но сега водите му бяха буйни и гърмящи, скачащи през поредица от зрелищни прагове надолу към Лох Рунаскил. Там, където земята се изравняваше към Лох Тахавал, той преливаше извън коритото до ширина от три или четири метра и се носеше с пълна скорост към водопадите.

Горе, при езерото, нивото му се бе покачило дотолкова, че минаваше на сантиметри под паянтовия дървен мост, докато обикновено разстоянието бе около метър и половина. Ако придойдеше още, щеше да го отнесе съвсем и да остави само старите каменни основи от двете му страни. Но дори и те не изглеждаха в безопасност под напора на пенещите се талази.

— Да хвърляме от моста — повиши глас Уистлър, за да надвика шума на водата. — По посока на езерото. Течението неминуемо ще докара рибата насам.

Какви жалки аматьори сме били само. Аз одобрих идеята и ние бързо се изкатерихме отгоре. По цялата дължина откъм страната на езерото преминаваше дървен парапет, на който можехме да се облягаме, докато ловим. Оставихме торбите и сглобихме въдиците, а потокът се носеше под краката ни, страховит със своята мощ и близост. Не смеех дори да го погледна, защото ми се завиваше свят.

— Това е животът, а? — погледна ме усмихнато Уистлър.

Усмихнах се в отговор и по някаква непонятна причина направих крачка назад, преди да заметна. Всичко стана, преди да се усетя. В един миг сякаш се носех в безтегловност, а в следващия вече бях във водата и тя ме носеше неудържимо. Дъхът ми секна от студа и не успях дори да извикам. После се озовах под повърхността и разбрах с абсолютна сигурност, че ще умра.

Чувал съм да разправят как преда катастрофа или друг животозастрашаващ инцидент времето застивало и човек можел да превърти цялото си минало като на филмова лента, връщайки се към онези моменти, които съхранява единствено в паметта си и е на път да изгуби завинаги. Аз не изпитах нищо подобно.

Първото ми усещане бе болката от сблъсъка със стърчаща насред течението скала. Силата на удара и напорът на водата ме изхвърлиха за няколко спасителни секунди. Виждах как потокът се спуска главоломно под мен и вдига рояци от бели пръски около камъните. Дъждът продължаваше да вали, а аз се озовах проснат по корем върху плоската, хлъзгава повърхност. Знаех, че ако не успея да се задържа, положително ще бъда размазан в поредицата от прагове, следващи надолу.

Мъчех се отчаяно да намеря нещо, за което да се заловя, но продължавах неумолимо да се пързалям и вече почти се бях примирил с участта си, когато неочаквано напипах тясна цепнатина, преминаваща през гладкото лице на скалата.

Цялото ми тяло се мяташе, струите го обхващаха като ръце, мъчещи се да го откъсват запратят в бездната, но някак успях да се удържа достатъчно дълго, за да вкопча пръсти в нея. Изглеждаше ми невероятно, че само допреди няколко секунди безгрижно съм се канил да ловя пъстърва, а сега се боря със сетни сили за живота си.

В страха и объркването си напълно бях забравил за Уистлър, но сега чух гласа му през рева на потока:

— Дръж се, Фин! За бога, дръж се!

Наклоних глава на една страна, а водата заливаше лицето ми и почти ме заслепяваше. Видях го да стои на брега, на не повече от две-три крачки от мен.

Протягаше ръка, но аз нямаше начин да я стигна, а знаех, че ако опита да нагази по-навътре, течението ще го отнесе. В погледа му се четеше напрегнато отчаяние. Щеше да е самоубийство да дойде при мен, но в същото време моите сили имаха предел и този предел бързо наближаваше. Изведнъж той сякаш взе някакво решение и извика:

— Ще се върна. Обещавам. Ти само не се пускай.

И изчезна от полезрението ми. Никога в живота си не съм се чувствал по-самотен. Бучащата вода изпълваше очите, ушите, цялото ми съзнание. Вярвах, че Уистлър ще се върне и ще опита по някакъв начин да ме измъкне, но се съмнявах в собствената си способност да издържа достатъчно дълго. Студът вцепеняваше жилите ми, изцеждаше и последната ми капка сила. Ръцете ми бяха изтръпнали и почти не ги усещах. Опрях чело върху скалата, затворих клепачи и съсредоточих цялата си воля върху вкопчените си в цепнатината пръсти. Дори ме обзе желание просто да заспя и да се отпусна, отнесен в една дрямка, от която нямаше да има пробуждане. И в тази мисъл имаше нещо странно успокоително.

Сепна ме шумът на форсиран мотор, който идваше съвсем отблизо. Джипът на надзирателя приближаваше на заден ход, а гумите му поднасяха и хвърляха буци кал, докато накрая не заковаха край самия ръб на водата. Чу се стържене на ръчна спирачка, захлопване на врата и Уистлър се показа тичешком, понесъл навито въже. Бързо завърза единия му край около кръста си, а сетне коленичи и прикрепи другия за теглича на колата. Накрая се изправи и без секунда колебание нагази във водата. Тя начаса го събори, но докато падаше, го видях как протяга ръка и стиска здраво въжето, омотано около китката му, което й пречеше да го отнесе.

По изумителен начин успя да намери опора за краката си и ето че торсът му се показа над повърхността като на Нептун, излизащ от морето. В следващия миг се озова до мен, с изпъкнали вени на челото — як момък, опълчил се на стихиите, напрегнал мишци до скъсване да спаси своя приятел. Водата яростно се блъскаше и пенеше около него и той буквално ме сграбчи в обятията си. Усетил огромен прилив на надежда, аз се отблъснах от скалата, усещайки как ръцете му се сключват около кръста ми. Той загуби равновесие и двамата бяхме подети от невъобразимата мощ на течението, но само за секунда, докато въжето се изпъне. После описахме шеметна дъга и се блъснахме в отсамния бряг, а Уистлър започна педя по педя да ни придърпва, докато най-сетне не се озовахме, безмълвни и запъхтени, в тръстиките и калта край задните гуми на джипа.

Водата преминаваше на сантиметри от лицата ни, съскайки и плюейки ядно, задето е била лишена от плячката си. Тогава ми хрумна, че прадядото на Уистлър трябва да е използвал по същия начин въжето на Джон Финли Маклауд, за да спаси живота на моя дядо при потъването на „Йолар“.

Уистлър се претърколи по гръб и започна да се смее гръмогласно към небето.

Езикът ми бе залепнал за небцето, но чух собствения си немощен глас да пита кое е толкова смешно.

— Ти, тъпо копеле — обърна той към мен широкото си ухилено лице. — Най-голямата риба, която съм вадил от проклетата река, а изобщо не ставаш за ядене!

Докато шофирахме обратно през долината, подскачайки през бабуните и дупките, оставени от пороищата, радиаторът бълваше горещ въздух и бавно възвръщаше живота в премръзналите ми крайници. Седях разтреперан до Уистлър, който управляваше джипа така, сякаш бе роден зад волана му, макар да не бях сигурен, че изобщо има книжка.

— Как ли ще реагира Джок Макрей, щом види, че му няма колата? — подхвърлих.

— Сигурно целият ще позеленее — рече Уистлър. — А и ще трябва да се прибира пеша до вкъщи.

— Здравата ще загазим.

— Нищо подобно — отвърна той с почти налудничава усмивка, тръскайки глава като мокър пес. — Откъде ще разбере, че сме били ние? Нито аз ще му кажа, нито ти.

Просто бъди благодарен, че е решил да паркира там и че си държи буксирно въже в багажника.

Щом стигнахме у тях, съблякохме мокрите дрехи, а Уистлър ги просна да съхнат пред буйно ревящия огън от торфени чимове и сложи чайника. Когато се преоблече, разпознах ризата, подарена от леля ми.

— Идвам след малко — каза и излезе навън.

Чух го да пали отново джипа и да отпрашва нанякъде. Всъщност мина половин час, преди да се появи отново. Аз седях сгушен пред огнището, греейки длани около втората си чаша горещ чай.

— Имам нещо, което ще те стопли по-добре. — Той изчезна в една задна стаичка и се върна с полупразна бутилка уиски, от която добави щедро количество в чая ми. — Централно парно. Баща ми мисли, че не знам къде го крие. — После отиде да върне бутилката обратно на мястото й.

— Ти няма ли да си сипеш? — погледнах го учудено.

— Не. Знам ли какво имам в гените. Не искам да свърша като него.

Дълго мълчах, преди да отпия първата глътка.

— Днес ти ми спаси живота, Уистлър.

А той само сви рамене.

— Това ми е работата, Фин.

По-късно научих, че Джок Макрей едва не получил удар, откривайки липсата на своя ленд роувър. След дългата разходка до селото под дъжда се отбил в първата къща и телефонирал в полицията, за да съобщи за кражбата. За всеобщо удивление колата била открита малко по-късно, паркирана пред собствения му дом. Никой така и не успя да разбули мистерията.

ПЕТНАЙСЕТА ГЛАВА

— Маршели каза, че може да те открия тук.

Фин се обърна сепнато при звука на гласа, за да завари пред себе си Джордж Гън. Колата на сержанта се виждаше край пътя, паркирана недалеч от къщата, където Фин бе отрасъл. Вятърът му бе попречил да чуе приближаването й. Той се изправи и се ръкува с новодошлия.

Гън носеше бяла риза, тъмна вратовръзка, плющяща на вятъра, и черно, разкопчано яке с подплата. Въздългите панталони се диплеха над излъсканите до блясък черни обувки. Появата му тук, прекъснала уединените размисли на Фин, не изглеждаше да вещае нищо добро.

— Как мина аутопсията?

Гън направи физиономия.

— Не беше за хора със слаби нерви. А и не смятам, че хвърли особена светлина върху обстоятелствата или причините за смъртта. — Той си пое шумно дъх. — Но началствата вече пристигнаха от Инвърнес. И възнамеряват да я разследват като убийство.

Фин кимна.

— Авангардът на четвъртата власт също е вече тук. Журналистите се изсипаха с първия сутрешен полет. Един господ знае откъде надушват тези неща, но като се има предвид музикалната слава на Роди Макензи и начинът на изчезването му, си представям, че през следващите дни няма да има отърване от тях. А и повечето навярно ще искат да се срещнат с теб — човека, който го е открил.

— Тогава ще направя каквото мога, за да не им се мяркам пред очите, Джордж — усмихна се мрачно Фин.

— Да, добра идея. — Гън потърка замислено брадичка. — Впрочем успя ли да си поговориш с оня твой приятел? — Въпросът прозвуча небрежно подхвърлен, но Фин знаеше, че това е само привидно.

— Кой, Уистлър?

— Да, същият. Джон Ангъс Макаскил.

— Не, не съм го виждал. — Фин се поколеба. — Защо, има ли проблем?

— Главният инспектор иска да си поприказва с него.

— За какво?

— Както ти казах и вчера, трябват ни показанията му. Във връзка с откриването на самолета. — Той направи пауза. — Освен това е познавал жертвата.

— Аз също.

— Да, но ти не си изчезнал.

Фин смръщи вежди.

— А Уистлър да не би да е?

— Поне изглежда, че няма желание да бъде открит. Предполагам, че вчера си отишъл да го потърсиш?

— Да.

— Ние също пратихме днес човек да го доведе. Но той не си е у дома си, нито изглежда е прекарал нощта там. Случайно да имаш представа къде може да бъде?

— Никаква, Джордж. Уистлър е волна душа. Ходи където му се прииска. Нищо чудно да е преспал в някоя кошара, скърбейки за Роди.

Гън издаде напред долната си устна.

— Имаме индикации, че между Уистлър Макаскил и Роди Макензи са съществували определени разногласия.

Фин едва не се изсмя.

— Ако някой смята, че Уистлър има връзка с убийството на Роди, значи е на погрешна следа. Той бе също толкова разстроен при откриването на тялото, колкото и аз.

— И все пак изглежда малко странно, че изчезва от лицето на земята тъкмо сега.

С риск да се повторя, ще те попитам още веднъж. Има ли нещо, което не ми казваш?

Вятърът от запад се усили и Фин усети върху лицето си първите хладни пръски дъжд. И отново се зачуди какво ли премълчаваше Уистлър.

— Не, Джордж. Няма.

ШЕСТНАЙСЕТА ГЛАВА

Дори гледана от пътя, къщата на Уистлър имаше запуснат вид и нещо говореше на Фин, че няма да го завари тук. Едва когато изкачи склона до нея, забеляза, че вратата не е затворена, а стои леко открехната и се поклаща напред-назад на вятъра, сякаш постройката диша.

Той внимателно я побутна, при което тя изстърга в плочестия под, и изчака очите си да привикнат със сумрака, преди да влезе. Отчасти очакваше, както и предния ден, да завари вътре малката Ана, но помещението бе празно и хладно, пропито от мирис на влага. Пепелта в отдавна угасналото огнище бе мъртвешки изстинала. Всичко изглеждаше странно изоставено, сякаш никой не бе идвал от дни. И за първи път Фин изпита убождане на тревога за стария си приятел. Шахматните фигури стояха наредени покрай стената, безмълвни свидетели, спотайващи се в тъмното. Но свидетели на какво?

С нарастващо лошо предчувствие, той излезе обратно навън. Беше време на прилив и изумрудената, дълбока едва половин метър вода заливаше безброй декари златист пясъчен плаж. Редки слънчеви лъчи пробиваха облаците и хвърляха над тях играещи петна от светлина.

Долу край пътя спря рейндж роувър и от него излязоха двама мъже. Лицата им не се виждаха срещу блестящата повърхност на морето, но по колата можеше да се досети, че онзи зад волана е Джейми. Едва когато доближиха по склона, разпозна другия по едрата, плещеста фигура и ниско нахлупения каскет. Големия Кени.

Джейми спря пред него, леко запъхтян от изкачването. Кени остана няколко крачки назад. Погледът му срещна за кратко този на Фин, но бързо се отвърна встрани, сякаш засрамен.

— Той тук ли е? — попита Джейми.

— Кой?

Другият цъкна нетърпеливо с език.

— Макаскил, разбира се.

— Не, няма го.

— А къде е тогава?

— Нямам идея.

Джейми наклони глава и присви недоверчиво очи.

— Бил си с него, когато сте открили самолета.

— Нищо не може да се опази в тайна тук.

Интонацията на Фин не потвърждавате долавящата се в репликата му арогантност, затова Джейми продължи:

— Значи прие предизвикателството му и отиде на езерото Тахавал онази нощ?

— Да.

— И?

— Нищо.

— Той не дойде ли да бракониерства?

— Не.

Джейми въздъхна, едва сдържайки раздразнението си.

— Хайде, разправяй какво стана.

И Фин се зачуди колко точно да му разкаже. Чувстваше се неловко от собствената си глупост. Единственият друг свидетел на събитията при езерото в нощта преди бурята беше Джеймс Минто, а Минто без съмнение щеше да си държи устата затворена. И въпреки това той съжаляваше, че изобщо го бе замесил.

СЕДЕМНАЙСЕТА ГЛАВА

Докато Фин шофираше към Уиг на сутринта след сцената в бара с Уистлър, вятърът се усили почти до ураганна мощ. Оставаше необичайно топло за сезона, а високите и силни въздушни течения разпокъсваха облиците по небосклона на валма и ивици, карайки ги да забулват слънцето като тънък воал.

Къщата на Джеймс Минто, скътана сред пясъчните дюни над Уиг, бе заобиколена отвсякъде от високи треви, диплещи се на вятъра като морски вълни. Пред разнебитената веранда, отчаяно нуждаеща се от боядисване, бе паркиран ленд роувър.

Фин свърна от асфалтовия път по чакълестите коловози и спря своето сузуки до него.

Отвъд дюните планините издигаха тъмните си масивни силуети на фона на небето.

Никой от малките прозорци, взидани дълбоко в дебелите стени, не издаваше признаци на живот, а звукът от почукването на Фин върху старата дървена врата отекна кухо и самотно. Той вече се канеше да се откаже и да поеме обратно към Ардройл, когато отвътре се чу шумолене и Минто се показа на прага, разчорлен и по пижама.

— За бога, човече — каза, заслонявайки очите си с ръка от яркото утринно слънце.

— Кое време е? Не знаеш ли, че работя нощем?

Фин си спомни мекия, равен лондонски акцент от първата им среща и дремещата заплаха, скрита зад него. Минто бе бивш боец от специалните части, доведен в имението преди време с цел да възпира бракониерите. Което и правеше доста успешно, макар и със съмнителни средства. Повечето жители на Уиг едновременно го мразеха и се бояха от него. Но никой не можеше да се справи сам с набезите напоследък, които добиваха индустриални размери. При това Минто не притежаваше детективските умения на Фин. Беше куче пазач, а не хрътка.

Фин го огледа замислено, без да изпитва ни най- малко угризение, задето го е събудил.

— Май не ме помниш, нали?

Другият смръщи вежди за миг, преди прозрението да го озари.

— А, ти си онова ченге. Дето дойде преди година да ме обвинява, че съм убил някакъв бракониер в Нес.

— Не ставаше въпрос за обвинение. Просто стеснявахме кръга от заподозрени.

— Е, поне на мен ми прозвуча иначе.

— Както и да е, това е история. Вече не съм… ченге, а шеф по сигурността на имението Ред Ривър. Казвам се Фин Маклауд. И на практика съм твой началник.

— О, не ме карайте да се разтрепервам, господин Маклауд.

Фин се вгледа в бледозелените очи, гледащи го от изпитото загоряло лице. Късо подстриганата коса на Минто вече бе обилно прошарена със сиво, но все пак си личеше, че с него шега не бива. Това бе човек, обучен да убива и все още намиращ се в добра форма, както издаваше мускулестото тяло под разкопчаното горнище на пижамата.

— Треперенето най-вероятно ще да е от студа — отбеляза. — Защо не ме поканиш вътре, докато облечеш нещо по-топло?

Минто се поколеба за момент, неуверен как да приеме забележката, но искрицата в погледа на Фин го накара, макар и неохотно, да се усмихне. Той отстъпи назад и отвори вратата.

— Добре, влизай. Изчакай ме в дневната. Ще дойда след минутка.

Веднага щом се озова в тясното претъпкано помещение, което служеше за дневна, Фин си припомни усещането за маниакална и безупречна подреденост от предишната си визита. Всяка мебел бе разположена така, че да предлага максимална ефективност и достъпност Задните и странични облегалки на дивана и двете кресла бяха застлани с чисти бели покривчици. По рафтовете с акуратно подредени книги и украшения нямаше нито прашинка. Инструментите за камината висяха през равни разстояния на поставката си, а плочките отдолу бяха чисто изметени и излъскани до блясък. През отворената врата на кухнята се виждаха спретнати плотове и измити чинии, подредени върху стелажа. Във въздуха се долавяше лек аромат на дезинфектант.

Шахматната дъска все така стоеше върху малката квадратна масичка под перваза на прозореца. Край нея нямаше място за столове, но партията бе в разгара си. Фигурите в цвят на пурпур и слонова кост бяха имитация на онези от прочутата находка от остров Луис. Фин приближи и вдигна един „берсерк“ от квадратчето му, за да разгледа по-добре свирепата гримаса и оголените зъби, впити в ръба на щита. Оригиналът му напомняше много повече на Уистлър, отколкото на Кени. Той върна фигурката на мястото й и се обърна. Минто тъкмо влизаше, облечен във вълнен пуловер, джинси и маратонки. Лицето му бе още сънено и подпухнало.

— Все така ли играеш с бившия си командир по телефона? — кимна Фин към дъската.

— Вече играем по имейла. Времената се променят. — Другият се упъти към кухнята. — Чаша чай?

— С удоволствие. — Фин се отпусна на дивана и загледа редицата фотографии в рамки на отсрещната стена, изобразяващи Минто в компанията на различни групи мъже. Понякога в униформи, понякога — не. На паради, или пък в камуфлажно облекло в някоя пищна тропическа джунгла на другия край на света. И се зачуди на уединеното съществуване, което домакинът му бе приел след толкова години на екипна работа в бойно другарство. Явно наваксваше тяхната липса с педантична подреденост и внимание към детайла, които армията бе набила в съзнанието му.

Отвъд прозореца се набиваше огромният пясъчен плаж, оголен след отлива. В далечината можеха да се видят Бала на Кила, църквата, гробището. Дивата, неопитомена красота на този край. Дали бившият военен имаше истински усет за нея, или за него това бе просто едно място да се скрие, да намери убежище от цивилния живот, с който му бе трудно да се справи?

Чаят бе поднесен в порцеланови чаши, заедно със съдинка с бучки захар и каничка с мляко. Минто постави чашата на Фин върху коркова подложка, която взе от акуратната купчинка върху масичката за кафе, а той самият остана да пие своя чай прав пред камината, сякаш се грееше на несъществуващия огън.

— Е, предполагам, че са те наели, за да ловиш бракониерите?

— Нещо такова — Фин отпи глътка от горещата течност. — Познаваш ли Уистлър Макаскил?

— Че кой не го познава? — Минто посочи към шейсетсантиметровата шахматна фигура в далечния ъгъл на стаята. — Той я е правил. Чудесна изработка при това.

— Откъде я имаш?

— Купих я от него. Всъщност именно тя даде на стария сър Джон идеята за деня на празненството.

Фин наостри уши и го погледна внимателно.

— И в какво се състоеше тази идея?

— Да се изработи пълен комплект и да се разположи върху гигантска шахматна дъска на плажа. Сещаш се, по случай пристигането на оригиналните фигури през октомври. Ще ги изложат в старата църква ей там, зад стъклени витрини. — Той кимна към прозореца. — Интересна история. Онзи, дето ги намерил навремето, не знаел какво да прави с тях, затова ги отнесъл при свещеника на Бала на Кила. Някой си отец Маклауд. Така че има нещо символично в жеста да се върнат отново в църквата. Сега тя е частен имот, но изглажда собствениците нямат нищо против да я отстъпят за случая. — Той надигна замислено чая си. — Мисля, че ще дадат на истински гросмайстори да изиграят една партия с оригиналите, а ходовете ще се предават по радиостанция до плажа, където ще се повтарят върху голямата дъска. Поне това беше идеята на сър Джон.

— Откъде си научил всичко това?

— Старецът сам ми го каза. Не е някаква тайна.

— Синът му явно не знае нищо по въпроса.

— Задник! — Минто измърмори думата с половин уста, сякаш не бе сигурен как гостът му ще реагира на тази проява на неуважение.

— Може би няма да е лошо да го просветлиш.

— Защо?

— Защото сър Джон все още се възстановява някъде в Англия от прекарания инсулт, а Джейми се преструва, че няма понятие за поръчката, и отказва да плати на Уистлър.

— Типично за него! — изсумтя Минто.

— Знаеш ли, че той бракониерства?

— Кой, Уистлър? Разбира се, че знам. Но само от време на време, и то за собствена консумация. Не вреди на никого, затова не го закачам.

— Джейми иска от мен да сложа край на това.

Чашата на Минто спря на половината път до устата му.

— И защо?

— Защото двамата не се разбират особено.

— Е, това едва ли е някаква изненада. И какво смяташ да правиш?

Фин въздъхна.

— Съгласен съм, че има далеч по-големи вредители от Уистлър. Но враждата помежду им е сериозна и ако не го убедим да престане, Улдридж младши може да наеме други хора да се справят с него. Това ще е лоша новина за Уистлър, а нас може да ни остави без работа.

Минто замълча за момент, после попита:

— Ние да го убедим?

— Не мога да се справя сам. Той е як мъжага. Предполагам, дори ти ще се затрудниш.

— О, аз ще се справя с него без проблем. Но ще трябва да го нараня.

Фин поклати глава.

— Не искам да се стига дотам. Само да го вразумим. Да го накараме да спре.

— И как да стане? — попита без въодушевление Минто.

— Тази нощ той ще ходи на Лох Тахавал.

— Откъде знаеш?

Почти несъзнателно Фин прокара ръка по челюстта си, която все още го болеше.

— Сам ми го заяви. Нещо като глупаво предизвикателство.

Минто смръщи вежди.

— Нещо не ми харесва как звучи.

Фин остави чашата си върху корковата подложка и се изправи.

— Сега ще отида до тях и ще опитам да поговоря с него човешки. Но ако не успея, ще те чакам довечера тук, на стария мост, където потокът се излива от езерото.

— Добре, приятел — сви рамене Минто. — Но пак ти казвам, че ако се стигне до бой, ще трябва да го нараня.

Лятното слънце бавно и неумолимо се придвижваше към екватора, оставяйки булото на мрака да загръща Хебридите малко по-рано с всяка изминала вечер. Онези дълги, светли нощи, когато на моменти можеха да се видят изгревът и залезът едновременно, си бяха отишли. Сега краят на деня официално настъпваше в 20:45, но макар вече да минаваше девет и половина, в небето още имаше светлина. То бе необичайно ясно, дори и над планините, чиито тъмни силуети се очертаваха на юг.

Вятърът също бе стихнал до почти свръхестествен покой. Фин не бе заварил Уистлър в дома му, затова се налагаше да спази уговорката и да отвърне на предизвикателството, отправено му предната вечер.

Щом превали Ардройл, в тъмните хълмове пред него се появиха бледи ивици — белези, оставени върху ландшафта от кариерите за чакъл в подножията им. Първите лунни лъчи огряваха в сребристо пътя, виещ се над дестилерията на река Джарг по посока на Мангурщах. На входа на самата дестилерия, първата и единствена на острова в разстояние на близо сто и седемдесет години, стояха като на пост две гигантски червени шахматни фигури, издялани от дърво. Река Джарг, което на келтски щеше да рече Червената река, според легендата бе добила името си след кървава битка между местни кланове, която обагрила водите й в червено. Имението Ред Ривър бе кръстено на нея.

Последната от предишните дестилерии на остров Луис била закрита през 1844 г., когато сър Джеймс Матисън, привърженик на сухия режим и сам заклет въздържател, купил острова. Иронията, навярно убягнала на островитяните по онова време, се състоеше във факта, че огромното състояние, позволило му да извърши покупката, бе дошло от продажба на опиум на китайците. Фин, който бе запознат с историята, се усмихна леко при мисълта, докато разхвърляните постройки на съоръжението, с техните зелени и червени тенекиени покриви, преминаваха пред погледа му.

Но усмивката изчезна от лицето му, щом си спомни защо е тук. Уистлър успешно му бе убягвал през целия ден и сега той пътуваше към Лох Тахавал за една среща, която предпочиташе да не се състои.

След около километър свърна от асфалтираното шосе и пое с почти пешеходна скорост по изритите коловози, пресичащи широките, осеяни с камъни долини. Луната вече се бе издигнала високо и се отразяваше ярко във всяко от малките поточета, браздящи този първобитен пейзаж.

Скоро обаче пътят заобиколи черните води на Лох Рунаскил, навлезе между мрачните масиви на върховете Маяласвал и Тахавал и потъна в дълбока сянка.

Изкачването продължи още няколкостотин метра, докато накрая пред погледа му не се разкри долината, с далечната, проблясваща повърхност на Лох Томнавей, и смътните светлинки на хижата Кракавал Лодж върху северния му бряг.

Тук зави на изток и пое, хвърляйки изпод гумите си чимове пръст и чакъл, по едва забележимата пътека, водеща стръмно нагоре към Лох Тахавал. Езерото бе скътано сред отвесни сипеи, извисяващи се от всички страни, а потокът, почти пресъхнал, едва ромолеше по каменното си легло надолу, през серия от малки водопади, към Лох Рунаскил.

В самото начало на потока още стоеше старият дървен мост, опрян върху каменни колони на двата бряга. Само откъм страната на езерото имаше паянтов парапет. Отстрани бе подравнен участък земя, където риболовците да оставят автомобилите си. Джипът на Минто бе спрян досами водата и Фин паркира успоредно с него. Можеше да чуе как неговият охлаждащ се двигател още припуква в тъмното, което означаваше, че е дошъл наскоро. Но от него самия нямаше и следа. Нито от Джон Ангъс Уистлър Макаскил. Затова пък имаше гъсти рояци от хапещи мушици, които начаса го обкръжиха. Оставаше само да се надява, че репелентът, с който обилно бе намазал лицето, ръцете и врат си, ще му осигури някаква защита.

Мястото тук бе високо и на запад се откриваше гледка към долината между върховете Маяласвал и Кракавал. Някъде отвъд нея бе морето, което не се виждаше.

Затова пък се виждаха черните облаци, трупащи се заплашително на хоризонта. И проблясъците на далечни мълнии. Полъхваше хлад, предвещаващ буря — така дългоочакваната промяна във времето. На изток небето бе още чисто и в него висеше пълната луна, обещана от Уистлър. Оставаше му само да се надява, че всичко ще приключи бързо и той ще си бъде у дома, в леглото, преди пороят да се е разразил.

Цопване като от камъче, хвърлено във водата, привлече вниманието му и върху гладката повърхност на езерото се появиха кръгове. Навярно риба, скочила да улови някое насекомо. Никакъв друг звук. Никакъв признак на живот.

Фин се изкачи върху дървения мост и огледа околността. Вятърът продължаваше да се усилва, а облаците, авангардът на бурята, настъпваха все по-близо.

Той погледна зад себе си по протежение на потока, който преди години една не бе отнел живота му, и усети как температурата спада. Мушиците бяха изчезнали, а луната се показваше и изчезваше все по-начесто, като в причудливо, сребристо светлинно шоу.

Щом се обърна обратно към езерото, забеляза някакво движение. Мимолетна сянка, мярнала се на фона на каменистия сипей.

— Минто! — извика в тъмното, а вятърът начаса отнесе думата от устата му.

Единственият отговор бе смях, който му бе твърде добре познат. И щом небесното светило се подаде отново, видя Уистлър да стои на брега и да го гледа над водата. После той вдигна дясната си ръка От нея висеше огромна дива сьомга, уловена през хрилете от яките му, дебели пръсти.

— Можем просто да се приберем у дома, Фин. Да я опечем във фолио върху жаравата. Да пийнем по чашка и да си припомним старите времена. Какво ще кажеш?

Фин едва не се изкуши от предложението.

— Хайде стига, Уистлър. Двамата с теб трябва да поговорим сериозно.

— Затова ли си довел оня бияч? За да говорим сериозно? Много ме разочарова.

Имах по-високо мнение за теб.

Едва тогава Фин осъзна, че нещата безнадеждно са се объркали.

В същия миг луната се скри зад поредния облак и фигурата на приятеля му бе погълната от тъмнината. Откъм джипа на Минто се разнесе силно тропане. Той скочи от моста, завтече се нататък и отвори вратата на багажника. Бившият десантник лежеше вътре, целият омотан в собственото си буксирно въже като пиле, готово за грила.

Устата му бе запушена с мазен парцал. Той бе успял да се преобърне по гръб, така че оповести за себе си, ритайки с подметки по ламарините.

— Господи!

Фин се пресегна и започна да го развързва. Щом извади парцала, в първите няколко секунди Минто можеше само да диша тежко, с пенеща се слюнка около устата.

— Ще го убия — изхриптя накрая. — Ще пречукам това копеле!

— Как се докара дотук, по дяволите?

— Той ме издебна и ми скочи, ето как!

Фин едва не се изсмя.

— Скочил ти е, значи?

— Проклетникът е як като бик.

— Мислех, че можеш да се справиш с него, Минто. Че трябва само да внимаваш да не го нараниш.

Другият го изгледа навъсено. Гордостта му бе силно накърнена, защото бе позволил да го надвият и надхитрят.

— Така е. Стига да имах някакъв шанс. — Той седна и примигна от болка, улавяйки се за дясното рамо. — Май ми е извадил шибаната става.

— Значи няма да ми бъдеш от особена полза, докато не се оправиш — рече Фин, който седеше с кръстосани крака върху пода на багажника.

— Никога няма да го хванеш сам, приятел — бе ядният отговор. — Не и кльощав дребосък като теб.

Фин изпълзя навън през задната броня и скочи на земята.

— Най-добре си върви у дома.

После остана да наблюдава как Минто с мъка сяда на шофьорското място и пали мотора. Джипът заподскача по коловозите към долното езеро и скоро фаровете му се скриха зад завоя.

Тогава усети първите капки дъжд върху лицето си.

Сега оставаха само двамата с Уистлър.

Той се обърна и огледа Лох Тахавал. Водите се диплеха от надигащия се вятър, а лунната светлина хвърляше бягащи отблясъци по повърхността. Сянката на приятеля му помръдна край брега, а неговият смях долетя до ушите му.

— Хайде, Фин. Хвани ме, ако можеш.

За Уистлър всичко бе забава, която дори не вземаше на сериозно. И все пак, опълчвайки се на Джейми по този начин, той предизвикваше съдбата. Ако изгубеше дома си, имаше голяма вероятност да изгуби и делото за попечителство над дъщеря си.

А изгубеше ли и двете, един господ знаеше какво щеше да стане с него.

В течение на близо минута Фин обмисляше дали просто да не се качи в колата и да се прибере. Каква полза имаше да играе тази игра? И все пак това щеше да означава да обърне гръб на човека, който му бе спасил живота. Уистлър никога не би постъпил така с него. Трябваше поне да опита да вникне в проблемите му.

— Спри, почакай! — извика, но гласът му бе погълнат от нощта. Силуетът на другия се мярна за миг на фона на небето и после започна да се плъзга по сипея към долната долина.

Фин въздъхна и след кратко колебание отвори багажника си, откъдето извади непромокаемо яке и малка раница. Навлече якето, метна раницата на гръб и здраво стисна в дясната си ръка гумираната дръжка на телескопична щека за ходене.

Да става каквото ще, мина му през ума.

Отначало не беше трудно да държи под око Уистлър, който пъргаво подскачаше от камък на камък. Колкото и странно да бе, в небето още имаше останки от дневна светлина, а луната лееше обилно сияние над склоновете в моментите, когато се показваше измежду облаците. Захладняваше все повече, а вятърът набираше сила, но дъждът още бе като слаб ръмеж.

Лох Рунаскил представляваше просто голяма, черна дупка, издълбана между възвишенията на Тахавал и Маяласвал от плъзгащи се глетчери в някоя отдавна отминала ледникова епоха. Сега тя бе запълнена с милиони кубически метри дъждовна вода, стичаща се от околните планини. Фин видя Уистлър да заобикаля югозападния му бряг, а после да пресича пътя и да се насочва към осеяната със скални късове долина в сянката на Кракавал.

Светкавиците започнаха преди дъжда. Огромни, назъбени стрели, които озаряваха билата и потапяха долините между тях в още по-дълбок мрак. Сега гонитбата стана по-трудна. Обичайно мекият и податлив торф бе изсъхнал като напукана кора, а стъблата на повехналите бурени пращяха под стъпките. Изминаха близо три четвърти час, а Уистлър си оставаше все същият недостижим фантом. Фин продължаваше напред със стиснати зъби. Мускулите на краката го боляха, ставите му се разтърсваха от твърдата и камениста почва, дробовете му дишаха все по-учестено, стараейки се да напомпат кислород в изнуреното тяло. Но въпреки всичките му старания, разстоянието не се скъсяваше. Скоро стана ясно, че стига да пожелае, Уистлър може във всеки един момент да избяга на своя преследвач. Но въпреки това продължаваше да се появява точно когато Фин вече смяташе, че го е изгубил. Ту зад тази скала, ту над онзи рид, подскачащ като планинска коза в мрака. Той си играеше. Забавляваше се. Дразнеше го като апетитна муха, мамеща рибата към кукичката.

Една мълния падна толкова близко до него, че той инстинктивно се сниши и падна на колене, докато ярко озареният образ на долината отпред се отпечата върху ретините му. Груб, неземен ландшафт, обсипан с останките на ледени експлозии отпреди милиони години. Ушите му заглъхнаха, а ноздрите му се изпълниха с озоновия мирис на наелектризирания въздух.

Уистлър също беше там, в тази картина, останала жигосана в съзнанието му, на триста или четиристотин метра пред него. Силуетът му се мярна за миг върху гигантско струпване от камъни, за да изчезне след това отново.

В ума му незнайно откъде изникна мисълта за Мак ан Тронич, страшилището, населявало въображението на поколения местни деца. Мъжът, комуто се приписваха повече нападения и брутални убийства, отколкото някой бе способен да извърши. И все пак той действително бе съществувал, макар несъмнено в по-скромно превъплъщение, отколкото го изкарваше легендата, и се бе крил от закона в същите тези планини.

Преди накрая да бъде заловен и обесен през 1836-а. Уистлър се движеше през скалите като негов призрак.

Нова мълния разцепи небосклона и в нейната светлина Фин зърна натежалите търбуси на буреносните облаци, заплашващи всеки миг да излеят своя потоп. И тогава реши да се откаже от безсмислената гонитба. По дяволите Уистлър! Той можеше да броди из пущинака колкото си ще. Фин щеше да се върне обратно при Лох Тахавал, да се качи в колата и да отиде в неговата къща, за да го чака. Рано или късно той неминуемо трябваше да се прибере там и тогава щяха да поговорят.

При следващата блеснала светкавица го видя изправен върху склона на планината, напълно неподвижен и гледащ надолу към него. Косата му се развяваше край бледото лице и той бе изправил гордо снага, като древен викингски воин. Гърмът, който се разрази, бе толкова близо над главата на Фин, че той го почувства като физически удар. И тогава плисна дъждът. Внезапно, сякаш от нищото. Леден, примесен с градушка и съпроводен от порив на вятъра, който едва не го повали на земята. Той се обърна и започна слепешката да търси пътя назад.

До няколко минути вече напълно бе изгубил чувство за ориентация. Видимостта беше нулева. Можеше да разбере къде се намира единствено в кратките моменти, когато падаха мълнии. Тогава, запаметил следващите няколко крачки, се придвижваше с препъване напред, а изгубеше ли увереност, спираше и чакаше небето да се озари отново.

По едно време усети, че се движи нагоре, вместо надолу. Започна да слиза, но вече не знаеше дали това е правилната посока.

Дъждът го шибаше безмилостно в лицето, намираше пролуки в яката и ръкавите и влизаше под дрехите му. Вместо гумиран панталон носеше обикновени джинси, които бързо прогизнаха и натежаха. Краката му, обути в износени туристически обувки, също бяха мокри и започваха да изстиват.

Той сне раницата, приклекна и започна да рови из нея в търсене на фенерчето си и на компаса, вързан на дълга връв, която можеше да носи окачен около врата. Намери фенерчето, но преди да напипа компас, раницата се изпълни с въздух от яростен порив на вятъра и се изскубна от пръстите му. Фин замахна отчаяно подир нея, но напразно.

Тя отлетя, оставяйки го проснат на земята, върху твърдия, непромокаем торф, по който водата течеше като река.

От щеката му за ходене също нямаше и следа, макар да бе сигурен, че я е оставил до себе си, сваляйки раницата. Опита да я потърси с помощта на фенерчето, но тънкият лъч едва смогваше да пробие тъмнината. Тогава започна да осъзнава, че е загазил. Нямаше компас, нито карта, нито щека, на която да се опира, докато ходи.

Беше мокър до кости и вече усещаше как студът се просмуква в самата му душа.

Нямаше представа къде се намира, нито в коя посока да се движи. Като капак на всичко, Уистлър положително също вече го беше изгубил.

Той даде гръб на вятъра и се помъчи да оцени рационално ситуацията. Но никакви рационални разсъждения не можеха да изместят единствената мисъл, която го вълнуваше. Хората умираха в такива условия. Опитни туристи и катерачи, връхлетени от буря насред планините, можеха да загинат за часове, дори с пълна екипировка и посред бял ден. А той не притежаваше опит, нито екипировка и бе изгубен в тъмното.

Една погрешна стъпка можеше да му коства навехнат глезен или счупен крак и да го остави да лежи безпомощен и изложен на стихиите. Студът щеше да замъгли съзнанието му, а после щеше да дойде и сънят, от който нямаше пробуждане. Длъжен бе да си намери някакво убежище, и то незабавно.

Затвори очи и опита да се фокусира върху местоположението си. Уистлър го бе превел между Маяласвал и намиращия се на юг Кракавал. За последно го бе видял изправен върху склона от дясната си страна, който трябваше да е Маяласвал.

Оттогава не бе изминал почти никакво разстояние, следователно ако вървеше нагоре, трябваше да прехвърли същото това възвишение. Никога не бе ходил в долината северно от него, но помнеше от ученическите си години историите за старицата от Маяласвал. Според тях тя убила сина и водела диво съществуване в пещерите по тези места. Доколко верни бяха тези истории, бе отделен въпрос, но тук, сред скалите, действително трябваше да има многобройни пещери. А те можеха да му предоставят спасителния подслон.

Той реши да продължи да се катери.

Воден от подскачащия лъч на фенерчето, затърси най-прекия маршрут през каменистия склон. Теренът бе хлъзгав и коварен, а дъждът и ситната градушка жилеха лицето му, пречейки му да вижда.

Разбра, че е стигнал билото, по това, че стръмнината намаля, а вятърът се усили още повече. На няколко пъти изгуби равновесие и падна, но продължаваше упорито да върви напред, макар и всяка жилка в тялото му да стенеше за почивка.

Пред него се извисиха очертанията на масивна скала и Фин опипом я заобиколи откъм подветрената страна. Притисна гръб в грапавата отвесна повърхност и спря, за да си поеме дъх. Никога през целия си живот не се бе чувствал по-малък и уязвим.

Мащабите на суровата местност и бушуващите стихии го караха да изглежда като жалка прашинка.

Вече трепереше от студ, а зъбите му тракаха. Да остане по-дълго тук, щеше да бъде фатално. Трябваше да си намери укритие. Пред него се простираше мрачна неизвестност, озарявана единствено от неспирните светкавици, хвърлящи призрачното си сияние над долината в нозете му. В тази безжалостна светлина тя изглеждаше толкова чужда и първична, че спокойно можеше да представлява и лунен пейзаж. От дясната му страна скалите се издигаха стръмно, черни и лъскави, а после пропадаха отново надолу към низина, осеяна с късове от гнайс и гранит с големината на къщи, разхвърляни сякаш от ръката на великан. Понякога лежащи поединично, понякога на купчини, струпани под невъзможни ъгли, хвърлящи сенки като издължени юмруци под блясъците на мълниите. Гледката не приличаше на нищо, виждано някога от Фин.

По-нататък се забелязваше широка водна повърхност, отразяваща бурята в серия от дълги и кратки присветвания, сякаш в отговор на някакъв небесен прожектор, изпращащ морзови сигнали в нощта. Скрито езеро в дъното на отвъдната долина.

Той започна да се спуска, отначало бавно, като премерваше внимателно всяка стъпка. При първото подхлъзване се свлече няколко метра надолу, преди да успее да спре. Щом се изправи на крака, ускори ход, тласкан надолу по склона от собствената си тежест и от вятъра, който го блъскаше в гърба като човешка ръка. Петното от лъча на фенерчето, подскачащо пред него, улови участък от ситно натрошен чакъл. Той образуваше стръмен сипей, в края на който се мержелееха тъмните силуети на назъбени скали. Щом стъпи върху него, забеляза дъждовната вода, стичаща се на криволичещи ручейчета около краката му. Бе изминал едва няколко крачки, преди сипеят да започне да се движи едновременно и от двете му страни. После се отприщи отведнъж и се понесе като лавина, отнасяйки го със себе си подобно на парцалена кукла. Ушите му се изпълниха с грохота на падащи камъни, докато накрая не се удари в нещо толкова твърдо, че дъхът му секна. За един кратък, ужасяващ миг в главата му лумна светлина, преди да го погълне мрак, от който знаеше, че няма. връщане назад.

Мъждиво, жълтеникаво сияние се процеждаше полека през воала, забулил съзнанието му. То носеше себе си болка, страх и неконтролируемо треперене. В него се мярна едрото бледо лице на Уистлър, с неговите тъмни, прошарени мустаци, също мъждиво като гаснеща електрическа крушка. Воалът всъщност беше дим. Гъст, задавящ, горещ дим, който изпълваше въздуха. Фин го вдиша, закашля се мъчително и опита да се повдигне на лакът. Но не успя. Беше целият увит като пашкул, неспособен да помръдне.

На метър над него неравен каменен свод се губеше в мрака. От него висяха воали от парцаливи паяжини и отразяваха светлината на пламъците, горящи сякаш досами лицето му.

— Проклет глупак — долетя до него напрегнатият глас на Уистлър. — Ако ще преследваш човек в планините, когато се очаква буря, поне тръгни подготвен.

Фин едва успя да отлепи пресъхналия език от небцето си.

— Знаел си, че ще има буря?

— Естествено — озъби се другият. — Мислех, че си слушал прогнозата.

Фин забеляза, че неговите дрехи и тези на Уистлър са проснати да съхнат от другата страна на огъня. От тях се вдигаше обилна пара. В този момент си даде сметка, че е чисто гол в своя пашкул.

— В какво си ме увил?

— В две вълнени одеяла и едно от алуминиево фолио. И не спирай да трепериш, приятел. Това генерира около два градуса топлина на час. Одеялата ще я задържат и постепенно ще се сгрееш. С малко късмет, дрехите ти ще бъдат почти сухи до сутринта.

— Той се наведе и постави пръсти върху челото му. Допирът му бе лек като перце. — Здравата си се халосал по главата впрочем. Дезинфекцирах и превързах раната, но ще е по-добре да я види лекар.

Сега Фин забеляза, че Уистлър седи с кръстосани крака откъм отсрещната страна на кръга от камъни, съдържаш горящия торф, от който се излъчваха горещината и димът. Дългата му черна коса беше мокра и падаше на сплъстени кичури. Пуловерът, който бе носил под якето си, обаче бе сух, както и джинсите, предпазени от непромокаемия клин.

— Какво е това място, Уистлър?

— Убежище в северния край на една доста недостъпна долина, някъде между Маяласвал и Бринавал. От типа, който археолозите наричат „кошерни“ жилища. Един господ знае кой ги е строил и защо. Може би овчари, когато са качвали стадата си за по-дълго из планинските пасища. Сега повечето са в руини, само основи от камъни и пръст. Аз сам ремонтирах това тук и го държа запасено със сух торф. Трябва да признаеш, че сега ни свърши добра работа.

— И за какво, по дяволите, се катериш чак дотук?

— За дивеч. Сърни, зайци… — Той се изсмя и добави: — Прекарал съм доста време и в търсене на пещерата на мечовете.

— Какви мечове? — смръщи вежди Фин.

Уистлър махна леко смутено с ръка.

— Вероятно само си губя времето, но винаги ме е запленявала една история, която чух много отдавна. За някакъв човек, който познавал тези чукари като петте си пръста. Веднъж се изгубил в мъглата и пропаднал в някаква дупка между скалите.

Оказали се стъпала, водещи към подземна пещера. А в нея имало цял куп ръждиви стари мечове. Десетки на брой. Тогава нямало как да ги вземе със себе си, но бил сигурен, че е запомнил пътя. После се върнал с приятели, за да отнесе находката в селото, но така и не намерил мястото. Независимо колко пъти опитвал, така и не успял.

Но никой не се съмнявал в думите му и имало безброй догадки откъде са се взели тези оръжия и кой ги е оставил там.

— И?

Уистлър сви рамене.

— И — нищо. Аз също не съм ги намерил досега. Любимата ми теория е, че са принадлежали на мъжете от Уиг, които са ги скрили от англичаните след поражението на якобитската армия при Калоден. След нея на шотландците били забранени много неща, включително и носенето на килт или оръжия. Тук горе мечовете нямало начин да бъдат открити от врага, но щели да са подръка, ако се наложи. — Той се засмя. — Много би ми се искало да усетя тежестта на тези якобитски остриета в ръката си, Фин. Не на последно място, защото струват цяло състояние. — Той наклони глава на една страна и погледна преценяващо приятеля си. — Е, как се чувстваш?

— Като пребит.

— Това е добре. Щом изобщо чувстваш нещо, значи ще се оправиш. — Той взе една дебела пръчка и избута няколко почернели камъка встрани от жарта, върху утъпкания пръстен под. — Щом поизстинат малко, ще ги сложим под мишниците и зад врата ти. Не че господ те е дарил с много мозък, но и малкото, който притежаваш, има една част, която отговаря за регулирането на вътрешната ти температура, дишането и кръвообращението. Нарича се хипоталамус. Трябва да я държим топла и в изправност.

Типично бе за Уистлър да ръси научни познания лековито и без да се замисля.

Фин притвори клепачи и се заслуша във воя на вятъра, бушуващ от всички страни на малкото каменно жилище.

— Май го направи отново — каза.

— Направил съм какво?

— Спаси ми живота.

Уистлър се закиска неудържимо.

— Е — рече, щом най-сетне успя да си поеме дъх, — не бива да нарушаваме семейните традиции. А и като се има предвид, че се възползвах от глупавата ти гордост, за да те подмамя тук, щеше да бъде неспортсменско да те оставя да умреш.

Независимо колко старания полагаш. — Усмивката му бавно се стопи и бе заменена от нещо като израз на вина. — Съжалявам, задето те ударих онази вечер.

— Аз също — успя да си придаде ироничен тон Фин.

— Не биваше да го правя.

— Не, не биваше.

Уистлър се ухили отново, а очите му присветнаха дяволито.

— Вместо това трябваше да убия онова шибано копеле, Джейми Улдридж. Но нищо, има време и за него.

За първи път, откакто бе дошъл в съзнание, Фин почувства как треперенето му започва полека да утихва. А щом и камъните бяха подпъхнати под одеялата, по тялото му се разля още благодатна топлина. Уистлър имаше право. Той бе един проклет глупак.

Събуди го грохот, толкова силен, сякаш идваше краят на света. Земята под него бе оживяла и цялата планина се тресеше. От другата страна на огъня Уистлър бе приседнал и в очите му се четяха объркване и страх. Фин се надигна рязко, като едва не си пукна черепа в ниския каменен таван.

— Какво става, по дяволите?

Шумът се усилваше, надделявайки над воя на бурята отвън. Уистлър постави длан върху скалата над себе си, като че ли се боеше, че таванът може да се срине и да ги затрупа.

— Нямам представа — рече едва чуто.

— Май е земетресение.

— Да, на такова прилича, но няма начин да е толкова силно.

А клатенето, вместо да престане, ставаше още по- неистово.

— Мили боже! — Вече и двете ръце на Уистлър бяха залепени за тавана, като на Самсон, който, вместо да разруши храма, се мъчи да го удържи. Последваха безкрайни секунди, през които, макар и никой да не го изрече на глас, и двамата се бояха, че ще умрат, без дори да знаят от какво. Накрая, също толкова внезапно, колкото бе започнал, грохотът престана, отстъпвайки място на звуците на вятъра и дъжда.

Няколко минути те се гледаха в мълчание. Не смееха да повярват, че всичко е приключило и няма всеки миг да започне отново.

— Ще отида да погледна — рече Уистлър, като запълзя на четири крака към изхода. Той отмести големия плосък камък, препречващ отвора, и Фин усети хладен повей, който пръсна искри от огъня и разпали по-силно тлеещата жар. След около минута Уистлър се появи отново, напълно прогизнал. Косата му падаше на мокри кичури върху необичайно бледото лице.

— Е? — попита тревожно изпод одеялата Фин.

Но приятелят му само седна отново на мястото си и поклати глава.

— Не се вижда нищо. Тъмно е като в рог. Ще трябва да изчакаме до сутринта.

— Кое време е сега?

— Минава два сутринта. Остават около четири часа до изгрева.

Фин се отпусна по гръб, все още напрегнат и очакващ тресенето да се поднови.

Но единствените звуци бяха тези на бурята, нападаща в безсилна ярост малкото им убежище. Дългата лятна суша определено бе приключила.

Следващото му пробуждане бе призори, когато откри Уистлър стъпил върху скалния перваз, огрян от странната розова светлина, да съзерцава изчезналото езеро и самолета на Роди, кацнал на дъното му.

ОСЕМНАЙСЕТА ГЛАВА

Джейми пъхна дълбоко ръце в джобовете на марковото си спортно яке и издаде брадичка напред.

— Е?

— Нищо не се случи — отвърна Фин.

Иззад рамото на младия господар на имението Кени го наблюдаваше скептично.

— Нищо?

— Нищо особено. Уистлър ме чакаше горе при езерото. Извини се за предната вечер. Поговорихме за старите времена и потърсихме убежище от бурята.

Недоверието на Джейми вече стана очевидно.

— Самолетът е бил открит доста надалеч от Тахавал.

Фин подмина репликата.

— За какво всъщност го търсиш?

— Не че е твоя работа, Маклауд, но искам да му връча известие за изселване от имота. Реших да го направя сам, вместо да пращам съдия-изпълнител.

Фин усети как кръвта му кипва и хвърли поглед към Кени.

— И си довел подкрепление в случай, че ти срита отново задника?

— Не съм сигурен, че ми допада тонът ти.

— А аз не съм сигурен, че искам да работя за някой, способен да изхвърли човек от собствения му дом.

— Той не е негов — наежи се Джейми. — Нито земята, нито къщата. Баща му е прехвърлил правата на моя баща много отдавна, срещу суха пара за пиене. Проверих всичко в регистрите. А от миналия век насам не е плащано нито пени от дължимия наем.

— Голям наем, няма що — изпуфтя Фин. — Бас държа, че цялата сума не надхвърля няколкостотин паунда. Далеч по-малко от стойността на онези шахматни фигури. — Той посочи с палец къщата зад гърба си. Уистлър имаше право, че не можеш да стъпиш и на малкия пръст на баща си. Между тях двамата е имало договорка. А ти си просто едно отмъстително копеле.

В немигащия взор на Джейми се надигна опасен гняв.

— А ти си уволнен! — Гласът му бе тих и равен, почти заглушен от вятъра.

— Няма нужда да ме уволняваш. Сам напускам.

Джейми стисна челюсти, но каквито и мисли да бушуваха в съзнанието му, не отрони нито дума повече. Само се обърна и закрачи надолу по хълма към своя рейндж роувър.

Кени остана, свел смутено очи към върховете на обувките си. Вдигна ги едва когато вратата на колата се захлопна.

— Не исках да става така.

Фин го изгледа напрегнато и продължително, сетне кимна.

— Знам. Къде е той, Кени? — добави след секунда. — Сякаш е изчезнал вдън земя.

Другият сви едрите си рамене и махна неопределено с ръка отвъд къщата, към планините.

— Нямам представа. Може да е навсякъде. Но съм сигурен къде ще бъде утре сутринта.

— Наистина?

— Да. Утре е делото му срещу мен за попечителство над малката Ана. Ако не се появи, ще го загуби. Така че няма къде да се дене.

Фин въздъхна.

— Не мога да разбера, как е възможно да отнемеш съпругата и дъщерята на някого и да продължаваш да се наричаш негов приятел?

— Защото си отсъствал твърде дълго от острова. В място като това не можеш да си позволиш да приемащ нещата твърде лично. Вече не бих нарекъл Уистлър точно приятел, но все пак в миналото ни има толкова неща, които ни свързват, че никакъв спор за любов, жена или дете не може да ги разруши.

Фин проследи Кени с поглед, докато той слизаше надолу по склона, за да се присъедини към побеснелия Джейми в колата. В тон със собственото му настроение, небето се бе смрачило, а светлината — угаснала, потапяйки земята в унил полумрак.

ДЕВЕТНАЙСЕТА ГЛАВА

Беше сиво, неприветливо утро. Ниските облаци се носеха над града и ръсеха ситен дъжд, от който улиците и сградите прогизваха и изглеждаха лишени от цвят, като в стара черно-бяла фотография. Съдилището на Луис Стрийт бе викторианска постройка от жълтеникав пясъчник, с фронтони и високи тухлени комини, намираща се през две врати от Шотландската църква. Едната раздаваше земно правосъдие, докато другата обещаваше справедливост в отвъдния свят.

На тротоара отпред се бе събрала тълпа хора, притиснати плътно до стената, за да се предпазят от дъжда, скрити под маса от лъскави черни чадъри. Виновни и невинни, свидетели и роднини, всички равни под свъсеното небе и споделящи страстта си към тютюна. Повечето мъже носеха тъмни костюми, бели ризи и вратовръзки. Най-добрата неделна премяна, извадена от нафталина, за да впечатли съдията. В Сторноуей имаше една стара шега, циркулираща от години. Въпросът бе как се нарича човек, издокаран в костюм. Отговорът, съвсем уместно, гласеше — подсъдим.

Фин пристигна със закъснение, защото по пътя от Нес го бе забавил преобърнал се самосвал, и той нямаше представа дали Уистлър се е появил на делото, или не. Беше се колебал дълго и мъчително дали да се обади на Джордж Гън, но в крайна сметка бе решил първо да поговори с Уистлър насаме.

Сега стоеше на отсрещната страна на улицата, прислонил гръб в затворения портал на един склад за строителни материали. Носеше джинси, бейзболна шапка и непромокаемо яке, пъхнал ръце в джобовете му и прегърбил рамене от студа. След половин час забеляза от входа на съда да се появява социалната работничка, която бе срещнал в дома на Уистлър. Тя излезе изпод арката, разтвори розов чадър и започна да си проправя път през навалицата. Двама адвокати в черни тоги застанаха на стъпалата и запалиха цигари, а след още няколко секунди между тях се промуши и високата фигура на самия Уистлър. Фин го виждаше за първи път от откриването на самолета насам и първата му реакция бе на облекчение.

Но в същото време остана поразен от промяната във вида на приятеля си. Той бе гладко избръснат, а косата му — измита и прибрана на акуратна конска опашка отзад на тила. Носеше костюма си за погребения — нямаше как да се нарече „за църква“, понеже той никога не стъпваше там, вратовръзка и лъснати до блясък черни обувки. Почти можеше да мине за примерен гражданин, като се изключи фактът, че нямаше връхна дреха, нито чадър. Фин го извика по име и той се обърна сепнато. Не изглеждаше очарован да го види.

— Издирвам те под дърво и камък, Уистлър.

— Бях малко зает. — Очите на другия се рееха в далечината, сякаш там имаше нещо далеч по-интересно.

— Не се и съмнявам — усмихна се Фин. — Е, как мина?

— Съдията назначи ново заседание след две седмици, за да има време да се запознае с доклада на социалната служба.

— Успя ли поне да поговориш с Ана?

— Не — бе неохотно процеденият отговор.

— Е, аз пък успях.

Челото на Уистлър помрачня.

— Къде?

— У вас. Отидох да те търся и я заварих да седи сама в къщата.

— Какво е правила там?

— Спомняше си какъв е бил животът преди. Заедно с теб и майка й. И й се искаше да върне онова време обратно.

— Е, няма начин. Шонак е мъртва.

— Но ти не си.

— Момичето не се интересува от мен. Смята ме за… Общо взето, за странен.

Фин неволно изпръхтя от смях.

— Че ти си точно такъв! — Той направи пауза, възпрян от заплашителното накланяне на главата на другия и краткото припламване на гняв в очите му. — Но това още не значи, че не те обича — побърза да добави.

— Не говори глупости, човече!

— Тя сама ми го каза, по своя собствен, неподражаем начин. Че я правиш за срам, но въпреки това те обича.

Уистлър впери в него продължителен, невиждащ взор.

— Тя не ми го е казвала досега. Никога. — Говореше почти шепнешком, сякаш се боеше, че гласът може да му изневери.

— А ти на нея?

— Какво?

— Казвал ли си й, че я обичаш?

Приятелят му сведе глава и не отговори, но Фин нямаше намерение да го оставя на мира.

— Защото я обичаш, нали?

— Разбира се, мамка му!

Колко си приличат само, помисли си Фин. Вярно е, че крушата не пада по-далеч от дървото.

— Тогава направи така, че да го разбере.

— То се разбира от само себе си. Нали съм й баща.

— Нищо не се разбира от само себе си, Уистлър. Да вземем например онова, което премълчаваш, откакто открихме Роди в онзи самолет.

— За какво говориш? — застана нащрек другият.

— Ти не искаше да отварям кабината. Струва ми се, че знаеше какво ще открия вътре. Или поне подозираше. — Фин напразно се опита да долови някаква издайническа реакция. — Но във всички случаи остана не по-малко поразен от мен, нали?

— Докога ще си вреш носа там, където не ти е работа? — В приглушеното ръмжене на Уистлър се долавяше недвусмислена заплаха.

— Затова ли ме избягваш? От страх да не те попитам?

Голямата ръка дойде от нищото. Не свита в юмрук, а с разтворена длан, която блъсна като лопата гърдите на Фин. Неподготвен, той залитна крачка назад и кракът му стъпи в празното пространство отвъд ръба на бордюра. В следващия миг се просна по гръб на асфалта, а бейзболната му шапка се търколи върху платното. Уистлър се надвеси над него, сочейки го с дебелия си показалец.

— Стой настрана от мен, ясно? Просто стой настрана от мен.

После се обърна и се отдалечи през тълпата.

Хората, струпани пред съда, се смълчаха и всички лица се обърнаха към лежащия на улицата Фин. Адвокатите, пушещи на стълбите, също му хвърляха любопитни погледи.

Преди да успее да се окопити, някой го улови под мишницата и без усилие го изправи на крака. Големия Кени му подаде шапката и се вгледа изпитателно в него.

— Какво става тук, Фин?

— Не знам, Кени. А много ми се ще да знаех.

Той забеляза Ана Век, застанала недалеч сред група свои съученички. Върху лицето й, окичено с проблясващ под дъжда метал, се четеше изумление и неприязън.

Каквато и връзка да бе възникнала помежду им през онзи ден в дома на Уистлър, от нея не бе останала и следа. За момент изглеждаше, че тя ще направи някакъв коментар, но после само се обърна към приятелките си:

— Да вървим.

Групата тийнейджърки се упъти забързано по посока на Франсис Стрийт, като Фин силно се съмняваше, че отиват на училище. През целия дълъг път обратно по западния бряг съзнанието му тънеше в мрачни догадки относно необяснимото поведение на Уистлър.

Октомври вече чукаше на вратата и във въздуха започваше да се долавя мразовит полъх. Есента тази година бе пропуснала да дойде и изглеждаше, че проточилото се лято ще се смени направо със зима. Температурите падаха, а вятърът се обръщаше от северозапад, остър като бръснач и носещ със себе си обещание за суграшица и студ.

Фин подминаваше село подир село, накацали покрай пътя мокри и смълчани, лишени от дървета, изложени на волята на стихиите. Само най-жилавите храсти успяваха да се захванат в мочурливата почва, където поколения местни жители бяха полагали напразни усилия да засаждат градини и ливади. Баравас, Сиадар, Дал, Крос.

Всяко населено място със своя църква, по някой и друг магазин или бензиностанция.

Миниатюрни начални училища. Грънчарници, направени от пришълци, за да продават изделия на туристите, сякаш хората, родени на острова, бяха тук само между другото.

Когато наближи Нес, пред очите му се разкриха вълните, опасващи с бяла пяна цялото северозападно крайбрежие, и настръхналите като бодли на таралеж надгробни камъни над скалите, където жителите на Кробост полагаха своите мъртви от незапомнени времена. Мисълта да прекара още една зима тук стягаше сърцето му с ледени пръсти. Щеше да се наложи да преустанови ремонта на къщата на родителите си и да води живот без работа, без цел или посока. След всички погрешни завои, които бе правил в миналото, изглеждаше, че най-сетне е загубил пътя окончателно. Сети се за Доналд и за неговото обвинение, че е вечно сам със своята мъка и омраза. Мъка по мъртвия си син, омраза към мъжа, който го бе убил и избегнал последствията. Но Доналд бе пропуснал да спомене отчаянието. Отчаяние за един пропилян живот, за една опропастена любов. Мона, жената, която бе родила сина му, но която никога не бе обичал. Маршели, чиято любов така лекомислено бе захвърлил. Макар сега да споделяше отново леглото й, нещо скъпоценно бе изгубено преди всички тези години и никога не можеше да се възстанови напълно. Подобно на онези клети души на средна възраст, които диреха своето минало в социалните мрежи само за да установят, че настоящата реалност никога не може да се сравни с обагрените в розово спомени.

Той почти завиждаше на Доналд за неговата вяра. С нея никога не си сам, бе казал той и Фин се чудеше какво ли е усещането.

След като подмина Свободната църква на Кробост и свърна към дома на Маршели, видя втора кола, паркирана отпред редом с нейната. Регистрационният номер, макар и местен, не му говореше нищо. На острова човек често различаваше познатите си на пътя по номерата на автомобилите, защото предните стъкла бяха или твърде мокри, или твърде блестящи на слънцето, за да видиш лицата зад тях. Докато вървеше по чакълестата пътека към кухненската врата, надзърна от любопитство в купето и видя договор за кола под наем, захвърлен на предната седалка. От вътрешността на къщата пък се носеха смеещи се високо женски гласове. Щом натисна бравата и влезе в затопленото помещение, те начаса замлъкнаха. Маршели стоеше права, подпряна на плота край мивката, с чаша чай в ръка. На масата пък седеше жена с късо подстригана тъмна коса. Нейната чаша бе поставена върху коркова подложка. При влизането на Фин тя се обърна и го погледна едновременно тъжно и развеселено.

Беше Мейрид.

ДВАЙСЕТА ГЛАВА

Предполагам, че увлечението ми по Мейрид започна още първия път, щом я зърнах в залата за репетиции в „Никълсън“.

С Маршели се бяхме разделили преди доста време и аз бях пристигнал в Сторноуей петнайсетгодишен, свободен и преливащ от тестостерон. Мейрид дойде от Уиг като ярка, сияйна звезда за мен — наивния, неопитен младеж от Кробост, още с жълто около устата, тепърва започващ своята първа година в гимназията. Тя бе богиня, от чийто глас ме побиваха тръпки.

Естествено, в училището имаше и други симпатични девойчета, но никое от тях не можеше да се мери с нея. Тя се държеше възхитително, със стил и увереност и излъчваше онази дремеща сексуалност, която сякаш е специално предназначена да възпламенява момчешките страсти.

Помня, че имаше прекрасни ръце — изящни, с дълги пръсти и безупречен маникюр. Чертите на лицето й бяха фини, без да са изнежени. Беше висока и ходеше с характерно поклащане на бедрата, а гърдите й изкусително изпъваха училищната блуза.

Имаше тъмнокестенява, естествено вълниста коса и в онези дни я носеше дълга, спусната над раменете или пък прибрана на конска опашка, която връзваше на хлабав кок отзад на тила.

Но най-вече ме омагьосваха очите й. Наситено- сини, с малко по-тъмни кръгове по краищата на ирисите, винаги леко насмешливи и излъчващи усмихнато превъзходство. Помня как първия път, когато ме погледна, стомахът ми се преобърна, а коленете ми буквално омекнаха.

Естествено, не бях единственият безнадеждно влюбен в нея. Всъщност съмнявам се в училището да е имало момче, което да не е било на моя хал. Като изключим един мекушав тип от Карлоуей на име Андра, който впоследствие се оказа гей.

Мейрид добре си даваше сметка за ефекта, който има върху нас, и не се стесняваше да се възползва от него. Мъчеше ни и си играеше с нас като с малки деца. И действително, в умствено отношение бе поне с няколко години по-зряла, както често се случва между тийнейджърите момчета и момичета на една и съща възраст. Напомняше ми за песента „Момиче“ на „Бийтьлс“, която леля ми обичаше да пуска на грамофона си. За онова момиче, което ви дразни за забавление, приема обожанието ви за даденост и ви наранява, защото й доставя удоволствие. Трогателни наблюдения изпод перото на още младия Джон Ленън, без съмнение породени от личен опит. С някоя друга Мейрид.

В допълнение към всичко останало, свиренето и пеенето със „Солас“ я открояваха сред останалите, поставяха я върху нещо като пиедестал. Още тогава бе засегната от звездния синдром, но това ни най-малко не охлаждаше моя плам. Фактът, че бе толкова отчаяно недостижима, само я правеше още по-желана.

Първият ми по-близък контакт с нея настъпи едва през втората година. Беше началото на лятото, преди ваканцията. След откриването на историята за „Йолар” нашата моторизирана група вече бе изместила сборището си от Холм Пойнт на Гари Бийч. По онова време аз вече от година и половина мъкнех оборудването на „Солас“ и се бях примирил, че не ми е писано да се сближа с Мейрид. Това не ми пречеше да й се възхищавам от разстояние и да се изчервявам като глупак всеки щом ме заговореше.

Що се отнася до връзките с противоположния пол, бях съсредоточил вниманието си върху по-достижими обекти. Макар и без особен успех, следва да призная.

В отношенията между Мейрид и Роди бе настъпил поредният период на захлаждане и в онзи ден тя се бе качила отзад на мотора на Уистлър, колкото да накара Роди и Стрингс да ревнуват.

Очертаваше се мързелив следобед. Откъм запад нахлуваха гъсти облаци, които бързо забулиха колебливото слънце, предвещавайки скорошен дъжд. Бяхме общо към дузина хлапета и убивахме времето в мотаене наоколо, пушене и тичане с писъци по бреговата ивица, докато ледените води на пролива Минч се плискаха в краката ни.

Протакахме връщането колкото се може повече, докато накрая първите капки дъжд не ни накараха да се застягаме за обратния път към Сторноуей.

Но ето че двигателят на Уистлър, въпреки всичките му усилия, упорито отказваше да запали. Някои вече бяха потеглили, а онези, които още бяхме там, нямахме никакво желание да се измокрим.

— Е, май ще се наложи да го буташ до вкъщи — подвикнах на Уистлър, колкото да го подразня. Бях сигурен, че в крайна сметка ще успее да подкара мотора.

— Върви да се шибаш, Маклауд — отвърна ми той с обичайната си радушност.

Ухилих се и тъкмо яхвах своето возило, когато нечий глас извика:

— Фин, почакай!

Обърнах се и видях Мейрид да тича по пясъка. Над главата си държеше отворено списание, но то трудно щеше да я опази суха. Лицето й бе поруменяло, а очите й блестяха.

— Ще ме откараш ли до вкъщи?

Сърцето ми подскочи.

— Няма ли да изчакаш Уистлър?

Тя направи физиономия.

— Предпочитам да се прибера по някое време края на седмицата.

Засмях се леко смутено и се огледах наоколо. Имаше още неколцина души, при които можеше да се качи но тя бе избрала мен.

— Разбира се — изломотих с пресъхнала уста. Щях да добавя „Скачай отзад“, но тя вече бе прехвърлила крак през багажника и обхващаше кръста ми с ръце.

— Хайде, тръгвай — извика през пърпоренето на моя малък, 50-кубиков мотопед.

— Цялата съм мокра.

Освободих съединителя и поех през чакълестия паркинг към шосето, като давах газ и въртях задната гума, за да я впечатля. Усетих как прегръдката й около мен се стегна и през цялото ми тяло премина тръпка, свършвайки с тъпо пулсиране ниско долу в слабините. Обърнах се и видях Уистлър да ни гледа кръвнишки, застанал до мотора си. Тогава дъждът плисна сериозно.

Пътят до Сторноуей обикновено отнемаше към двайсет и пет минути, но този ден го взех за доста повече от половин час. Вярно, че трябваше да карам по-бавно поради мократа настилка, но истината бе, че изобщо не исках да свършва. Макар още в началото и двамата за прогизнахме до кости, усещането от допира на Мейрид, отворените й длани, положени върху гърдите ми, мекотата на тялото й, изпъкналите й гърди, притиснати в гърба ми, беше опияняващо. Можех да усетя топлината, преминаваща помежду ни, и бях по-възбуден, отколкото смятах, че изобщо е възможно.

В един момент тя опря глава върху рамото ми и страшно ми се прииска да се обърна, да погледна лицето й, да потърся нейния взор, да целуна нежно устните й. Но не смеех да откъсна очи от пътя.

В съзнанието ми бушуваха противоречиви емоции. Страст, боязън, хиляди въображаеми възможности. Какво да й кажа, щом стигнем в града? Как да направя така, че блаженството да продължи? Имаше ли и най-малък шанс да е поискала да я откарам, защото тайно ме желае? Репетирах наум какви ли не реплики. „Какво ще правиш довечера?“ „Искаш ли да изпием по едно кафе?“ Всяка от тях ми се струваше банална, лишена от вдъхновение и оригиналност.

Накрая подминахме горния край на Матисън Роуд, свърнахме по Спрингфийлд Роуд и аз спрях край бордюра пред входа на училището. Дъждът вече бе престанал и останалите, стигнали там преди нас, стояха на групички, мокри, но увлечени в разговори и шеги. Мейрид слезе от мотора и ми се усмихна. Косата бе полепнала на кичури по лицето й и тя я отметна с елегантните си пръсти. Стори ми се, че никога не съм я виждал по-красива.

Погледът ми незабавно бе привлечен от бялата блузка под разкопчаното й яке.

Тя беше станала прозрачна от дъжда и за мой потрес очертанията на гърдите й се виждаха съвсем ясно, дори и кръговете на зърната, розовеещи под тънкия сутиен. Тя сведе очи, за да провери по какво съм се захласнеш, но само се усмихна и вдигна ципа си. Бавно, без притеснение и без да снема взор от мен, напълно наясно с ефекта, който предизвиква. Изчервих се като момиче и всички старателно обмисляни думи се изпариха от главата ми, удавени в морето от хормони. Стоях и мълчах като риба.

— Е, благодаря, Фин. До скоро! — изчурулика тя и изтича да се присъедини към приятелките си.

Това е един от миговете в моя живот, който съм превъртал безброй пъти в ума си. И всеки път й връщам усмивката и казвам нещо находчиво, което я спечелва начаса.

Колко умни можем да бъдем във въображението си, колко уверени и чаровни, когато е вече твърде късно! Доналд например щеше да знае какво да каже и рано или късно да успее да я вкара в леглото си. Впрочем, познавайки Доналд, нищо чудно и да го беше сторил.

Моята близка среща от втори вид се случи наскоро след това. Беше уикенд и понеже бандата нямаше ангажименти, Уистлър и аз решихме да отидем в планините и да половим нелегално кафява пъстърва. Разпънахме палатка на брега на едно от безбройните езера западно от Бринавал. Под нас се разкриваше обширна гледка към торфените поля в подножието, чак до океана, обточващ с бяла пяна назъбените скали на крайбрежието.

Облаците бяха толкова ниско, че върховете бяха забулени в тях, а дъждът се носеше над повърхността на езерото като фина мъгла. Седяхме сред скалите загърнати в своите мушами, с гумени ботуши и въдици в ръка. Плувките ни се носеха по тъмната, набраздена от вълнички вода. Знаехме, че пъстървите са в изобилие и неизбежно ще клъвнат. Не изгаряхме от желание да наловим много — стига да имахме какво да сложим на жаравата за вечеря, щяхме да бъдем щастливи.

Това е времето от моя живот, за което си спомням с най-силна носталгия. Ще ми се да има начин да върна тези отдавна отминали моменти, но това, разбира се, е невъзможно.

Не разговаряхме помежду си, но това бе приятно мълчание. Най-добрите приятелства са онези, при които не са нужни думи, за да запълват тишината.

Изведнъж Уистлър каза:

— Защо всеки път, щом Мейрид те погледне, си гълташ езика?

Въпросът дойде толкова неочаквано, че ми трябваха няколко секунди, докато успея да измърморя:

— Така ли правя?

— А-ха — отвърна той, преструвайки се, че съсредоточено оправя влакното.

— Нищо подобно — реагирах категорично, вече по-окопитен.

Сега той ме погледна и се засмя.

— Падаш си по нея, нали?

Нямаше смисъл да отричам.

— Че кой не си пада?

— Имай предвид обаче, че тя не е такава, каквато изглежда.

— Нима?

Той леко сви рамене.

— Всички я имат за адски уверена, арогантна дори. Хладна и егоистична.

Не отговорих нищо. Трудно бих могъл да я квалифицирам по-добре.

— Но истината е, че дълбоко в себе си тя е пълна с несигурност.

— Та пък откъде знаеш?

Уистлър зарея взор над водата.

— Учихме заедно в началното училище. Дори и бях кавалер на танците в края на седми клас.

За първи път чувах за миналите им отношения и това начаса го издигна в очите ми и ме изпълни със завист.

— И какво са случи? Защо не сте още заедно?

Теб издаде челюст напред и поклати глава.

— Всяко хубаво нещо си има край.

По-късно Кени ми разкри, че краят всъщност бил предизвикан от появата на Роди, но тогава Уистлър нямаше намерение да си го признава.

— Както и до е — продължи, — познавам я достатъчно добре. Отрасъл съм с нея.

Тя е едно объркано момиче, което… в общи линии се мъчи да бъде онова, което не е.

Затова и с Роди постоянно се събират и разделят. Иска да се вгради в образ, който да му се хареса, но това не е нейният образ. — Той се ухили. — Всъщност мисля, че напоследък се заглежда по теб.

Усетих как се изчервявам до корените на косата си.

— Глупости.

— Защо да са глупости? Можеше да избере всеки да я откара до Сторноуей оня ден, но избра теб, нали? И това ако не е флирт, здраве му кажи.

— О, я стига! — Вече реших, че просто ми пуска фитили, и притеснението ми се стопи.

— Както искаш, — Той започна да навива макарата си. — Просто реших, че е добре да знаеш, за да не изпуснеш големия си шанс идния петък.

Аз смръщих вежди.

— Какво има идния петък?

— Сватбата на Доналд Руад и Кейт Макинън в Мангурщах. Канен си на нея, нали?

— О, да.

Напълно бях забравил за това. Доналд Руад беше от Нес и ми се падаше някакъв далечен братовчед. Десетина години по-възрастен от нас и ползващ се с репутацията на женкар и побойник. Последното, което някой бе очаквал от него, бе да се ожени за момиче от Уиг, което дори не бе забременяло. Церемонията щеше да се състои в църквата на Бала на Кила, а гощавката след нея — в къщата на Кейт в Мангурщах. Една от онези сватби, които продължаваха през цялата нощ и свършваха със закуска на следващата сутрин. Затова и бе насрочена за петък, не за събота. Иначе празненствата трябваше да приключат до полунощ, с настъпването на Сабат[6].

— Аз, Роди и Мейрид също сме поканени. А Роди несъмнено ще доведе и Кариштиона. — Кариштиона бе последното увлечение на Роди. Увлечение, което щеше да трае до мига, в който Мейрид го повикаше отново с пръст. Но засега това още не беше станало и Уистлър добави: — Което означава, че Мейрид ще е на разположение за всеки от нас, който пръв успее да я покани на танц. — Той се усмихна и в очите му се появи дяволита искрица. — Е, момче? Готов ли си за предизвикателството?

— Предизвикателство?

— Да. Победителят обира лаврите. Или не ти стиска да я поканиш?

Докато седяхме така, на милион километри от реалността, беше лесно да се проникна от състезателен дух. Да си представя как доближавам Мейрид, каня я да танцува с мен и тя приема. И още по-хубаво, как после я притискам до себе си, усещам топлината на тялото й, допира на твърдите й гърди. Може би още свежият спомен за това как се бе возила на моя мотор, обгръщайки ме с ръце, ме накара да повярвам, че всичко е възможно.

Върнах усмивката на Уистлър. В крайна сметка той вече я бе притежавал и я бе изгубил. Защо сега да не е моят ред?

Малката църква в Бала на Кила бе кацнала върху хълм с панорамна гледка към пясъците на Уиг. По случай церемонията беше претъпкана и имаше само правостоящи места. Докато всички стигнем обратно до къщата в Мангурщах, часът стана почти седем. Естествено, беше съвсем светло — все пак лятното слънцестоене наближаваше и до залеза оставаше още дълго време. А дори и тогава нямаше да се смрачи съвсем.

Домът на родителите на Кейт Макинън се намираше в края на черен път, водещ към плажа на Мангурщах. Имаше две пристройки, едната отпред, а другата отзад, както и просторен хамбар с покрив от ръждива гофрирана ламарина, където щяха да се проведат танците.

Колите бяха паркирани навред — по протежение на пътя, както и встрани, до една изоставена кошара за овце. Оттам се виждаше плажът, а отвъд него — скалите, устояли с хилядолетия на яростния напор на Атлантика. По-наблизо се простираха зелени поля, осеяни с редки къщи и парцели, а също и с криволичещи порутени каменни зидове. На юг и на изток планините заравяха била в облаците, а на изток кротко проблясваше морето. Младоженците бяха случили на хубаво време.

Докато се намирахме в църквата, едва успях да зърна Мейрид. Бях пристигнал с бял микробус, превозваш цяла група гости от Нес, и трябваше да се придвижа с тях до къщата. Дотогава тя, според обичая, вече бе влязла в кухнята заедно с останалите жени и помагаше в приготвянето на вечерята.

Домакините бяха разположили две дълги маси в гостната и в трапезарията, но те пак не бяха достатъчни, за да поберат всички сватбари. Храненето щеше да става на смени, затова за момента се размотавахме отвън, пушехме, смеехме се и пиехме бира от големите бурета, докарани специално за целта от Сторноуей. Беше дълго чакане.

Мнозина от гостите носеха пилета и зайци със себе си. На сватба не биваше да се носи мъртво животно, затова всички те трябваше да бъдат заклани, оскубани или одрани, а след това изкормени и сготвени. Но никой не бързаше. Така или иначе, щяхме да стоим тук до сутринта.

Веднъж или дваж видях отдалеч Уистлър, но той бе ангажиран с познатите си от Уиг. Присъстващите още бяха разделени по села, подобно на племенни кланове.

Истинското смесване щеше да стане чак щом засвиреше музиката и започнеха танците.

Тогава бирата и уискито от малките бутилки, които повечето мъже носеха в задните си джобове, щяха да освободят задръжките и да започне дружна веселба.

Докато групата от Нес бъде повикана в къщата на вечеря, стана доста късно.

Слънцето се скри, а аз, с няколко бири в корема, бях зачервил лице и леко се поклащах.

Много от мъжете носеха шотландски полички. Аз нямах такава и се бях издокарал в най-хубавия си костюм, който лъщеше на задника и около лактите. Възелът на сдържаната тъмносиня вратовръзка бе разхлабен около яката на бялата ми риза. Едва можех да се храня от нерви, понеже знаех, че наближава мигът, в който ще трябва да се изправя пред Мейрид с големия въпрос.

Момичетата нямат представа колко трудно е за едно момче да събере куража да ги покани на среща или на танц. Да поеме инициативата въпреки вечно грозящия риск от отказ, а следователно и от унижение. Затова аз продължавах да отлагам.

Щом се нахраних, излязох зад къщата заедно с останалите момчета от Нес.

Говорехме, пушехме и гледахме как кованата мед на морето бавно се обагря в кървавочервено, преди да се забули в синкава мъгла. Размазаното петънце на архипелага Сейнт Кил едва се забелязваше на хоризонта. Музикантите, акордеонист и цигулар, вече започваха изпълнението си в хамбара. Уистлър се бе шмугнал вътре преди доста време, показвайки ми вдигнат нагоре палец над главите на гостите. Стори ми се, че чаках безкрайно дълго и ето че накрая той се появи оклюмал, пъхнал ръце дълбоко в джобовете си. Мина покрай нас, без да ни погледне. и закрачи по стария каруцарски път, водещ към брега. Угасих фаса си и забързах след него.

— Какво има? — попитах.

— Разкарай се.

Опитах да го уловя за лакътя, но той рязко се отскубна от хватката ми.

— Какво се е случило, Уистлър?

— Не ще да танцува с мен, ето какво. — Гласът му излизаше като ниско ръмжене, а очите му почти се губеха под смръщените вежди. — Шест години сме ходили заедно на училище, а сега просто ме отсвири. Каза, че чакала някой друг. — Той отмести поглед встрани. — Предполагам, че има предвид теб.

— Няма начин!

— А кого другиго? Роди седи в един ъгъл и се натиска с Кариштиона. Стрингс е довлякъл някакво момиче от гимназията. А Мейрид дори не би погледнала Скинс или Рамбо, можеш да бъдеш сигурен — Той се ухили с мрачно презрение. — Само ти ще да си. Защо иначе ще те моли да я караш с мотора до Сторноуей?

Не вярвах на ушите си. Нима Мейрид Морисън наистина стоеше вътре и чакаше аз да я поканя на танц.

— Хайде върви, тъпо копеле. Влизай вътре, преди да й е писнало да чака и да е казала, да“ на някой друг.

По-рано, когато бях надникнал в хамбара, той ми се бе сторил огромен и празен.

Сега, претъпкан с народ, изглеждаше тесен. Сватбарите стояха в три реда покрай стените, а двойките, танцуващи забързана джига, преминаваха в прохода по средата, пред лицата на останалите мъже и жени, чакащи своя ред да се завъртят под ръка с партньорите си. От гредите висяха ветроупорни фенери и въздухът под високия таван бе изпълнен с пушек, музика и смях. Забелязах Мейрид да стои сама в далечния край на помещението и да се взира нетърпеливо над множеството, сякаш очакваше някого.

Щом ме видя да приближавам, ме дари с една от своите усмивки.

— Как си, Фин? Забавляваш ли се?

— Разбира се — отвърнах, внезапно загубил увереност. Трябваше да викам, за да ме чуе през шума. Но моментът бе сега или никога. — Искаш ли да потанцуваме?

— С най-голямо удоволствие — отвърна тя и целият ми свят застина. — Но дойдох тук с някой друг и не съм сигурна, че ще бъде много доволен, ако приема.

Бях като надут балон, безжалостно прободен с карфица.

— И кой е той? — откъсна се неволно от устните ми.

— Уистлър, разбира се. — И тя цялата грейнала, се взря над рамото ми. Уистлър се появи иззад мен, улови я за ръка и я поведе към дансинга. Докато зяпах с увиснало чене подире им, той се обърна, ухилен до уши, и сетне прихвана Мейрид през кръста.

Най-лошото в цялата история беше, че бях уловен като в капан, заедно със своето унижение. Исках единствено да си ида вкъщи, но не можех. Трябваше да изтърпя цялата дълга нощ на мъжка компания, цигари и бира, забелязвайки как Уистлър и Мейрид час по час влизат и излизат от хамбара.

Когато накрая, с натежали от махмурлук глави, изгълтахме сутрешната си закуска и се качихме в микробуса за дългия път към дома. унижението ми се замени с гняв. Дадох си сметка, че ревността на Уистлър се е надигнала в деня, когато Мейрид е избрала да се прибере с мен, и цялата сложна шарада около сватбата е била замислена от него, за да ме предупреди да стоя надалеч. Отне ми дълго време, докато го преодолея. Не му проговорих чак до края на ваканцията. Сега обаче ми е ясно, че той просто отчаяно се е опитвал да си я върне. Че е бил влюбен в нея и през време на цялата й разпокъсана връзка с Роди е хранил надеждата, че тя ще дойде обратно при него. Надежда, която чак през петата година в гимназията е осъзнал, че е напразна. Че тя поема в посока, където той не може да я последва, в едно пътуване, което той никога няма да предприеме.

Затова и е взел решението да остане у дома, когато ние, останалите, заминем за Глазгоу. Не е искал да играе ролята на отхвърлено, страдащо от любов кученце през всичките университетски години. И сега, когато гледам на събитията в ретроспекция, не изпитвам гняв. Единствено тъга. Онова, което нямаше как да подозирам тогава, бе, че фантазиите ми за близост с Мейрид все пак ще се сбъднат през третата, злополучна година от моето студентство.

Аз продължавах да обикалям с бандата по турнета, отделях все по-малко внимание на ученето и се чувствах все по-недоволен от себе си и от живота.

Окончателната раздяла с Маршели бе объркала ценностната ми система. Шофирането за „Амран“ не искаше много мислене или усилия, а ми носеше така необходимите пари, както и лесен достъп до цяла върволица от фенки, готови да спят и с шофьора, ако не могат да се доберат до някоя от звездите на групата. Една жалка и незадоволяваща серия от сексуални контакти, които не сториха нищо, за да повишат самоуважението ми.

Никога не съм търсил бягство в алкохола или наркотиците, но тогава пиех доста и редовно припалвах по някой джойнт. Проблемът беше в обхваналата ме апатия.

Просто не можех да събудя у себе си ентусиазъм. Към каквото и да било.

Беше краят на зимата, февруари или март. След изпълнение някъде в южните квартали на Глазгоу бяхме поканени на парти в една от онези огромни къщи от червен пясъчник в Полъкшийлдс. Тя стоеше гордо в горния край на широк ъглов парцел от поне десетина декара, заобиколена от кестенови дървета, черни и сурови в зимната си голота.

В задната част имаше просторна зимна градина с причудливо извит покрив, помещаваща закрит плувен басейн. Обзавеждането бе подбрано с много вкус — дебели вълнени килими, картини по стените, старинни мебели. Остъклени шкафове с изложени в тях безбожно скъпи изделия от кристал и порцелан. Не точно идеалният терен за петдесет или шейсет пияни и напушени младежи, решени да си прекарат добре.

Мейрид и Роди най-сетне бяха скъсали окончателно и той се подвизаваше с нова приятелка — красиво русокосо момиче на име Кейтлин. Къщата принадлежеше на родителите и, които бяха на почивка. Брат й Джимбо се изживяваше като господар в тяхно отсъствие. Той бе неприятен младеж с дизайнерска прическа и обица на едното ухо. Наоколо му пърхаха няколко девойки, докато той се разхождаше важно в своите обувки „Гучи“ и костюм „Армани“.

Изпи се голямо количество алкохол и призори почти всички се озоваха голи в басейна, заливаха се с шампанско и пищяха колкото им глас държи, за да надвикат гърмящата стерео уредба.

Аз се чувствах изморен, отегчен и не вземах участие в забавата. Седях проснат върху един диван в дневната и гледах видео на най-големия телевизор, който бях виждал в живота си. Казвам „гледах“, но всъщност нямам представа какво е вървяло на екрана. Филм може би, или музикални клипове. Дъвка за очите. И за мозъка.

Отначало почти не обърнах внимание, че някой се настанява до мен, до като не усетих топлината на бедро, притиснато в моето, и не долових аромата на парфюм, толкова познат, че ми подейства успокояващо. Обърнах се и видях Мейрид да ми се усмихва. Усмивка, която някога би ускорила пулса ми, но сега беше твърде позната, за да й се доверявам.

— Защо си се усамотил тук? — ме попита.

— Ще ми се да бях някъде другаде — свих рамене, но все пак ми стана приятно да поговоря отново на келтски.

— Ами махни се тогава.

— Не мога. За разлика от теб, имам хора, които разчитат на мен, за да ги откарам.

Продължавах да съм донякъде подвластен на нейното обаяние. Косата й бе късо подстригана — тя я носеше така още от инцидента на Пътя заникъде, а някогашните меки момичешки черти бяха станали по-остри и женствени, но все така поразително красиви. Беше отслабнала и очите й изглеждаха по-големи, почти хипнотизиращи.

Все още носеше сценичното си облекло — дълга черна рокля, обгръщаща фигурата и спускаща се от тънките презрамки в дълбоко деколте между гърдите, в рязък контраст с порцелановобялата й кожа. Не бе пресилено да се каже, че изглеждаше поразително.

— Ами ако аз те помоля да ме заведеш у дома?

— Защо би го сторила? — погледнах я с подозрение.

— Може би не ми се прибира сама.

Когато не отвърнах нищо, усмивката й стана по-широка.

— Помниш ли, когато ме откара до Сторноуей с раздрънкания си стар мотопед?

Учудих се, че не е забравила случая.

— Да, здравата се измокрихме.

— А аз дни наред имах синини на задника под формата на багажника ти.

— Майтапиш се! — изсмях се на глас.

— Щях да ти ги покажа, но можеше да си извадиш погрешно заключение. Роди винаги подлагаше сгънато одеяло, а при теб бяха само голи метални пръчки. Едва изтърпях, докато стигнем.

— А аз си мислех, че ме стискаш толкова силно от страст.

— Нищо чудно и така да е било — погледна ме закачливо тя.

— Как пък не!

Ръката й сега лежеше върху облегалката на дивана зад мен, а пръстите й разсеяно рошеха къдриците ми. Чувствах се неловко.

— Ти ме харесваше някога, нали, Фин?

— Някога, да.

— Но вече не?

Само свих рамене.

— Какво се случи?

Обърнах се, за да я погледна.

— Опознах те, Мейрид.

Изражението й отведнъж се промени, сякаш невидима светлина угасна в очите й.

Тя свали ръка от облегалката и приседна на самия ръб на дивана, сключила пръсти в скута си. Вече не можех да видя лицето й.

— Това май е най-обидното нещо, което някога са ми казвали.

Гласът й съвсем леко потреперваше.

У мен се надигна кухо, неприятно усещане. Нямах за цел да я нараня, но все пак това бе някаква отплата за всички години на младежки блянове и разочарования, когато тя бе извличала наслада — или поне така ми се струваше — да си играе с моята слабост.

А може би всичко е било просто плод на собственото ми въображение?

— Никой не ме познава — каза тя. — Не и наистина.

— Уистлър не мислеше така. Веднъж ми каза, че си дълбоко неуверена. И се опитваш да бъдеш нещо, което не си.

Тя се извърна изненадано. По бузите й блестяха дири от мълчаливи сълзи, но аз все още не бях убеден дали не играе поредната роля.

— Уистлър го е казал?

— Той беше влюбен в теб, Мейрид. И вероятно продължава да е. Според мен това бе причината да се откаже от Глазгоу. Искал е да се откъсне от източника на болката.

Тя за кратко доби отнесен вид, после докосна коляното ми.

— Отведи ме у дома, Фин. Моля те.

Излизането ни не направи впечатление на никого, но аз забелязах как Мейрид хвърля поглед през рамо към отворените френски прозорци на зимната градина. Там Роди продължаваше да лудува гол в басейна, заедно с Кейтлин. Не се притеснявах твърде как ще се приберат останалите. Вече бяха достатъчно богати, за да си позволят такси. Също, бях гузен заради думите си към Мейрид. Едно е да си мислиш нещо, а съвсем друго да го кажеш на глас и с лека ръка да причиниш болка.

Шофирах мълчаливо през още тъмните, мокри улици, отразяващи светлината на лампите. Подминахме безкрайните жилищни квартали на южните предградия и излязохме на Пейсли Роуд. Мейрид бе купила мансарден апартамент в една реконструирана викторианска сграда, бивш склад за текстил. Беше построена под формата на триъгълник, в чийто източен ъгъл стоеше скулптура на ангел, гледащ към града. Наричаше се Ейнджъл Билдинг и това винаги ми се струваше напълно уместно име за място, където живее Мейрид.

Щом влязохме, тя не си направи труда да пали осветлението. По цялата дължина на стените имаше прозорци и просторното помещение, обединяващо дневна и кухня, тънеше в предутринен сумрак. В дъното една врата водеше към спалнята й.

— Само ще се преоблека — каза тя. — Вземи си нещо за пиене. — Токчетата й изтракаха по излъсканото дюшеме и тя се упъти нататък. През отворената врата се виждаше леглото, а зад него — голям сводест прозорец, с гледка към разпрострелия се в ниското град. Аз не помръднах. Нямах желание за питие. Мейрид се обърна, очертана на фона на града, и дълго остана неподвижно, вперила поглед в мен. После повдигна ръка и една подир друга свали презрамките от раменете си. Черната рокля с копринено шумолене се свлече на пода. Под нея не носеше никакво бельо.

Гърлото ми се сви и всички сдържани емоции от тийнейджърските ми години се върнаха с пълна сила. Тя бе тук, предметът на моите фантазии, застанала гола пред мен, предлагаща се по начин, по който никоя жена не ми се е предлагала преди или след това. Докато стигна до нея, вече бях свалил тениската си, а след няколко секунди смъкнах и джинсите. Застанахме прави на сантиметри един срещу друг, споделяйки голотата си, вслушани в дишането си в тъмното. Знаех, че докосна ли я, няма да има връщане назад. Все едно отварях бент, в чиито води ми бе съдено да се удавя.

Протегнах длан и я поставих върху тила й, усещайки меката къса коса, формата на нейния череп. Притеглих я към себе си и от мига, в който устните ни се докоснаха, бях изгубен. Телата ни се сляха и аз, набъбнал от страст, притиснах твърдостта си в нейния корем, докато се свличахме като в забавен кадър върху леглото. Кожата й бе снежнобяла, открояваща се върху гладко изпънатите чаршафи от черен сатен. Най-сетне бяхме заедно. Но както винаги, при нейни условия.

Това продължи към три месеца. Връзка, основана изцяло върху секса. Нямаше вечери на свещи, нито романтични излияния. Нямаше държане за ръце или клетви във вечна вярност. Само похот.

Любехме се в нейния апартамент, в моята квартира, на задната седалка на буса.

В безбройни хотелски стаи. Аз никога не спирах да я желая. Апетитът ми към нея бе неутолим. Както явно и нейният към мен.

Разбирах добре, че ние всъщност се използваме един друг. Тя ме използваше, за да си отмъсти на Роди, да ме размаха пред лицето му в надеждата да го накара да ревнува. Аз, от своя страна, се интересувах единствено от секса. Никога не съм я харесвал наистина, но по някакъв странен начин се пристрастих към нея. Когато не бяхме заедно, усещах липсата й. Не разговаряхме много помежду си, но тъкмо това ми се нравеше. Тя не предявяваше емоционални претенции към мен. Нямаше цупене или пристъпи на ревност, не бе нужно да казвам неща, които всъщност не мисля. Това бе вероятно най-неангажиращата, но в същото време, удовлетворяваща връзка, която някога съм имал. Затова и го понесох тежко, когато тя накрая внезапно и без предупреждение я прекрати.

Трябваше да ходим на парти и се бяхме разбрали да се срещнем в бар „Кул де Сак“ на Аштън Лейн, в западната част на Глазгоу. Уговорката ни беше за седем, а в осем и половина аз продължавах да я чакам, пиейки третата си халба бира. Мястото беше претъпкано, както и старата павирана улица отвън. На нея имаше кино и няколко бара и ресторанта, един от които дори бе изкарал маси отвън, за да могат клиентите да се наслаждават на топлото време и дългите летни вечери.

Отначало не се притеснявах. Мейрид често закъсняваше, ако, да речем, пет минути преди да излезе, й хрумнеше, че непременно трябва да си вземе душ. За щастие късата й коса не изискваше много грижи, но затова пък гримирането отнемаше поне по половин час. Тя много се грижеше за външния си вид — за имиджа си, както обичаше да казва. Нямаше как да я потърся на мобилния й телефон, защото, за разлика от нея, не можех да си позволя такъв. Вече се канех да поема към Ейнджъл Билдинг да я търся, когато я видях да си проправя път през посетителите към мен. Както обикновено, всички глави се обръщаха подире й.

— Ей, къде се забави толкова? — Понечих да я целуна по бузата, но тя с неочаквана рязкост извърна глава. Веднага разбрах какво се задава.

— Съжалявам, Фин — рече тихо, свела очи към пода. — Всичко свърши.

Изчаках, докато ме погледне отново.

— Но защо?

— Ти знаеше, че няма да продължи вечно — бе леко раздразненият отговор. — И двамата знаехме.

— Така е — кимнах. — И все пак бих искал да знам защо.

— Какъв е смисълът? Обясненията няма да ни накарат да се почувстваме по-добре. — Тя внезапно улови лицето ми с две ръце и с пламенно изражение, каквото никога не бях виждал у нея преди, ме целуна. Толкова топло и нежно, че едва не повярвах, че действително има чувства към мен. — Наистина съжалявам.

После си тръгна. В един миг всичко, което бе изпълвало съществуването ми през последните няколко месеца, се срина. Нямаше защо да се заблуждавам. Сънят беше свършил. Обърнах се отново към бара и пресуших халбата си.

Отвън въздухът бе прохладен и приятно галеше кожата. Крачех като в мъгла, насочвайки се инстинктивно към партито, на което трябваше да ходим заедно с Мейрид. То се провеждаше в един апартамент в сграда от червен пясъчник в квартал „Хиндланд“. Просто не ми се прибираше у дома. Далеч по-лесно е да бъдеш самотен насред тълпа. Не подозирах, че скъсването с Мейрид може да се окаже толкова болезнено. Мисълта, че никога повече няма да я целуна, да докосна гърдите й, да усетя краката й, увити около кръста ми, бе непоносима. Исках единствено да се напия.

Докато стигна, купонът вече беше в разгара си. Поздравих няколко познати лица и чух някой да ме пита къде е Мейрид, но не отговорих. Намерих си място в един тъмен ъгъл, придърпах пакет от шест кутии бира до себе си и отворих първата.

Музиката беше оглушителна, около мен танцуваха хора. Едно момиче се препъна в нечия захвърлена чанта и седна право в скута ми. Симпатично момиче, с къса черна коса.

— Опа, извинявай — изкиска се. Беше подпийнала.

Може би нещо в нея ми напомни за Мейрид, защото, преди да се усетя, изтърсих:

— Нищо, пак заповядай.

Тя наклони глава и ме изгледа с любопитство.

— Ти студент ли си?

— Да.

— Знаех си, че съм те виждала в университета. Кой курс?

— Втори.

— Аз пък съм първи.

— Е — рекох, — ние интелектуалците трябва да се подкрепяме. Казвам се Фин.

— Вярно си е — изкиска се отново тя и се представи: — Мона.

Така се запознах с момичето, което на следващата сутрин щеше да ме събуди с новината, че Роди е мъртъв. Жената, която щеше да стане моя съпруга и да ми роди син. И с която щях да се разведа шестнайсет години по-късно, след като единственото хубаво нещо, сътворено помежду ни, престанеше да съществува.

ДВАЙСЕТ И ПЪРВА ГЛАВА

I

Мейрад все още беше облечена в палтото си, сякаш Маршели, надявайки се, че тя няма да остане дълго, не й бе предложила да го съблече. То бе дълго, черно и се диплеше на пода в краката й. Стилът й явно не се бе променил с годините. Години, които се бяха отнесли щадящо към нея. Лицето й бе станало още по-слабо, почти изпито, но все пак красиво, с чиста бяла кожа и едва забележими бръчици край очите.

Устните й бяха пълни и ярко очертани на фона на останалата бледност. Погледът й излъчваше мъдра улегналост и в същото време странна топлота.

— Здравей, Фин — произнесе с такъв тон, сякаш раздялата им в бар „Кул де Сак“ се бе състояла едва предната вечер.

Очите на Фин се стрелнаха към Маршели, а после обратно към нея.

— Здравей, Мейрид. Виждам, че още не си сменила фризьора.

Тя се усмихна и прокара длан по късата си щръкнала коса. В нея проблясваше съвсем малко сребро, все още недостатъчно, за да я накара да я боядиса.

— Това е запазената ми марка. Един ден ще ме положат в ковчега с нея. Надявам се само да е станала чисто бяла дотогава.

— Да ти сипя ли чай, Фин?

Гласът на Маршели се вмъкна между репликите им като хленч на малко дете, разстроено от липсата на внимание.

— Предпочитам да си взема бира. — Той пристъпи до хладилника и извади отвътре една бутилка.

— Все същият като преди — отбеляза Мейрид, отпивайки от чашата си. — Винаги с бира в ръка.

— Какво правиш тук всъщност? — попита той, докато отваряше капачката.

— Дошла е да търси теб — вметна Маршели.

— В града ми казаха, че си се заловил да ремонтираш къщата на родителите си.

Учудих се, защото последното, което знаех за теб, бе, че си полицай в Единбург. — Тя поклати глава. — Щях да си умра от смях, като разбрах. Фин Маклауд — полицай!

Помниш ли как преследваше патрулката из улиците на онова английско курортно градче?

Фин се ухили.

— Да, тогава извадихме късмет, че не ни тикнаха в участъка.

— Защо да тикват нас? Изцепката си беше изпяло твоя.

— Някой ще ми обясни ли шегата? — намеси се Маршели, местейки поглед между развеселените събеседници.

— Дълга история — махна небрежно с ръка Фин. — Впрочем вие нали се познавате от училище?

— Да, но тогава движехме с различни компании — отвърна Мейрид, а после се усмихна по посока на Маршели. — Никога нямаше да те позная след толкова години.

Научих само, че двамата сте се събрали.

— Аз пък те познах веднага. И кой не би те познал? — Маршели й върна малко кисело усмивката и се обърна към Фин. — Видях я през прозореца, да стои горе на хълма и да се озърта като изгубена душа.

— Предполагам, че си тук заради погребението? — побърза да смени насоката на разговора Фин.

Лицето на Мейрид се помрачи.

— Не просто заради него. Тук съм, за да го организирам. Роди няма никакви известни роднини, така че остава приятелите да го изпратят в сетния му път. Вие също ще дойдете, нали?

— Аз ще се въздържа. — Маршели се обърна към мивката, изля остатъка от чая си и изплакна чашата. — Никога не съм познавала добре Роди, а и трябва да се грижа за бебето.

— Бебе? — повдигна изненадано вежда гостенката.

— Внучката ни — отвърна Фин, а после се почувства длъжен да поясни. — Имаме син, за когото разбрах едва наскоро.

Мейрид схвана намека на Маршели и се изправи от масата.

— Никога не си можел да си го държиш в гащите, нали, Фин? Все съгрешаваш с това твое добро сърце. — Той пламна и тя добави: — И все още се изчервяваш, както виждам. Но какво да се прави, в интересни времена живеехме.

— Така си е — кимна Фин и надигна бутилката, за да скрие притеснението си. — Ще ми се обадиш за погребението, нали?

— Да, след като вече знам къде да те намеря. Аз съм отседнала в хотел „Кабарфей“, в града. — Тя направи пауза, от която думите прозвучаха почти като покана. — Стрингс, Скинс и Рамбо също са тук.

Старите тийнейджърски прякори му се сториха странни, сякаш хората трябваше отдавна да са ги надраснали. И все пак той самият продължаваше да нарича някогашния си съученик Уистлър.

Мейрид отправи формална усмивка на домакинята.

— Е, беше ми приятно да се срещнем отново. Благодаря за чая.

Фин й задържа кухненската врата, докато излезе. На минаване покрай него тя му хвърли особен поглед, но каза само „Ще се видим на погребението“ и си тръгна.

След нея настана дълга тишина, като че ли Маршели изчакваше да чуе запалването на колата, преди да отвори уста.

— Двамата сте имали връзка, нали?

Нямаше смисъл да отрича.

— Толкова ли е очевидно?

— О, да. — Тя помълча. — И как така не си ми споменавал досега?

— Не е имало нищо за споменаване. Бил съм друг човек, на друго място и в друго време.

— Понякога ми се струва, че има доста Фин Маклаудовци, за които не знам. — Тя отиде до масата да вземе чашата на Мейрид и когато мярна отражението си в кухненския прозорец, неволно вдигна ръка, за да оправи косата си. — Все още е много красива — допълни, сякаш мисълта бе предизвикана от контраста със собствения й образ.

Фин отпи още от бирата си.

— Виж, вярно е, че съм спал с нея, но никога не съм я харесвал.

— Нима? И защо?

— Твърде добре я познавах. Тя не се интересуваше от никого и нищо, освен от себе си. Все „аз, аз, аз“.

Маршели избърса ръце в кърпата за съдове и се усмихна с тъга.

— Защо ли ми напомня за някого.

После му обърна гръб и се отправи към всекидневната.

II

Гласът на Мейрид отекваше под свода на църквата без акомпанимент, чист и ясен. Вратите бяха отворени, така че и хората отвън също да могат да я чуят. В покоя на това тъжно и сиво утро звуците се носеха към Лох Рог — печална песен за изгубения приятел и любим.

Да тръгна и по долината на смъртната сянка,

няма да се уплаша от злото, защото Ти си с мене;

Твоят жезъл и твоята палица ме успокояват.

На келтски както думите, така и мелодията добиваха повече мощ, като племенен зов, извиращ от земята, от мястото и хората. Фин усети как го полазват тръпки. Беше пропуснал първото погребение преди седемнайсет години, но останалите присъствали на него бяха отново тук, за да положат Роди в земята. Тогава бяха носили празен ковчег, като се изключат няколко камъка за тежест и лични вещи от детинството му.

Родителите му бяха пожелали така, за да има усещане за завършек, възможност за последно сбогом.

Сега ковчегът с истинското тяло ги чакаше пред стария му дом на северния бряг, гледащ към пясъците на Уиг. Родителите му вече не бяха между живите, но новите собственици на къщата, построена от баща му, бяха дали разрешение процесията да започне оттам.

Докато опечалените излизаха от малката църква в Миавиг, Фин си помисли, че цялото зрелище прилича по-скоро на цирк, отколкото на погребение. Шотландските медии се бяха изсипали вкупом, както и нещатни репортери от повечето английски медии. Проблясваха светкавици, дращеха моливи, дигитални камери запечатваха събитието за поколенията — и за новините в шест вечерта. Откриването на тялото на Роди заемаше челно място в емисиите дни наред. Изравяха се архивни кадри отпреди седемнайсет години и набързо се компилираха със съвременни видео материали, за да подхранят неутолимия апетит на публиката. Новините за знаменитости поначало се харчеха добре, но ако към тях се добавеше и доза мистерия и смърт, рейтингът беше гарантиран. Продажбите на позабравените албуми на „Амран“ тръгнаха с нова сила.

Фин очакваше да види и Уистлър, който отново бе изчезнал след срещата им пред съда, но от него нямаше и следа. Едва когато излезе на стъпалата пред църквата, зърна за първи път Стрингс, Скинс и Рамбо.

Остана поразен колко много са остарели. Рамбо бе почти напълно оплешивял, а косата на Скинс, силно прошарена, бе отметната назад от лицето, лишено от някогашния момчешки чар. Стрингс, също навлязъл кротко в средната възраст, може би се надяваше, че дългите боядисани кичури, вързани на конска опашка отзад, създадат илюзия за младост. Но видът му бе някак мършав и зъл, а пръстите, сновали някога сръчно по грифа на китарата, бяха дълги и костеливи като на паяк.

Единствено Мейрид бе като излязла от приказката за Питър Пан. Все така красива и лъчезарна, както в тийнейджърските години. Беше успяла да запази магията, очаровала толкова много момчета, както и несъмнено толкова много мъже в нейния живот. Тя бе неизменният запазен образ на „Амран“. Нейното лице се появяваше по обложките на албумите, в уебсайта на групата, на концертните плакати. Никой освен най- запалените фенове не би разпознал Скинс, Рамбо или дори Стрингс на улицата. Те бяха просто фон. Декор. Обикновени музиканти. А Мейрид беше „Амран“.

Много от присъстващите се отправиха директно към гробището в Ардройл.

Само една част, заедно с пресата, се събраха пред бившия дом на семейство Макензи.

Фин с изненада забеляза сред тях преподобния Доналд Мъри. След престрелката в Ерискей той бе потънал в доброволно изгнание в Нес и сега за първи път се излагаше пред очите на публиката. Появата му предизвикваше не по-малък интерес от тази на знаменитостите от „Амран“. Както се оказа, той бе избран от Мейрид да носи ковчега наред с Фин, Стрингс, Скинс, Рамбо и Големия Кени. Компания, която не се бе събирала заедно от завършването на гимназията.

Понеже пътят до Ардройл бе близо три километра, имаше и още шестима мъже в резерв, които да ги сменят периодично. Самият ковчег, направен от масивен дъб, тежеше доста повече от тленните останки в него, когато носачите го повдигнаха на раменете си от столовете край пътя, върху които беше положен. Над главите им кръжеше хеликоптер, нает от една от новинарските мрежи.

На процесията, състояща се от петдесетина души, бе нужен близо час, за да стигне отбивката за гробището. Там имаше ръчно изрисувана табела с бяла стрелка, сочеща неравната пътека, която водеше към решетъчна порта на билото на хълма.

Докато се изкачат дотам, ръцете на носачите вече бяха изтръпнали, а раменете ги боляха.

На юг се издигаха планините, в чиито недра някога бе паднал самолетът на Роди.

Паметниците покриваха гъсто леко наклонения терен, в долния край на който бе направено оградено със стена разширение. При първоначалната планировка очевидно не бе взета предвид неумолимата природа на смъртта.

Ръмеше ситен, подобен на мъгла дъжд, който почти закриваше гледката към плажа отвъд стената. Последните няколко метра бяха хлъзгави и коварни. Спускането на ковчега на ръка, с мокри въжета и с мускули, сковани от усилието, го караше да се удря и стърже в стените на гроба. Последният бе изкопан предния ден и останките от ковчега, заровен седемнайсет години по-рано, бяха извадени. Под най-горния, тревист слой почвата бе песъчлива и вече започваше да се свлича. Оригиналният надгробен камък бе поставен встрани, за да бъде циментиран после отново на мястото си.

Макар все още да се съблюдаваше традицията последните изпращачи да бъдат само мъже, никой не се учуди, когато Мейрид я наруши. Печалната, облечена в черно фигура на някогашната възлюбена на Роди стоеше сред останалите, бледа и непоколебима.

В този момент Фин вдигна очи и се сепна при вида на Уистлър, застанал неподвижно в горния край на гробището. Костюмът вече бе изчезнал, заменен от непромокаемо яке и джинси, а сплъстената коса падаше свободно над раменете. По бузите му бе набола четина, а под очите му имаше тъмни сенки. Обичайно здравият му вид на човек, прекарващ дълго време на открито, сега бе изпит и посърнал.

Отначало му се стори, че погледът на Уистлър просто се рее някъде в пространството отвъд малката групичка край гроба, но после осъзна, че той всъщност е прикован в Мейрид. Нима бе възможно след всички тези години още да е влюбен в нея?

От друга страна, в изражението му се четеше по-скоро омраза, отколкото любов, по-скоро презрение, отколкото нежност. И това бе обезпокоително.

Вниманието му бе привлечено обратно към церемонията от гласа на Доналд, който четеше текст от келтската библия. „С пот на лицето си ще ядеш хляба си, докато се върнеш в земята, от която си взет; защото пръст си и в пръстта ще се върнеш“.

Първата шепа песъчлива земя изтрополи върху капака на ковчега. Когато Фин вдиша отново глава, Уистлър вече беше изчезнал.

III

Той не остана твърде учуден, когато мярна отново стария си приятел на почерпката, организирана от „Амран“ в хотел „Кабарфей“ в Сторноуей. Помещението бе претъпкано с опечалени, дочули за безплатното пиене, а също от представители на медиите, които без притеснение сновяха сред тях в търсене на удачен ъгъл за снимка или любопитна тема за статия.

Фин стоеше край бара заедно със Стрингс, Скинс и Рамбо. Бяха се отдали на бира и спомени, поръсени с немалка доза умилителен смях над историите за общите им преживелици с Роди през ранните години. Фактът, който витаеше като призрак сред тях и който никой не се осмеляваше да спомене, бе, че Роди не просто беше умрял. Той бе убит. Един призрак, лишен от глас.

Фин забеляза, че Уистлър започва да си проправя път към изхода, и остави халбата на тезгяха.

— Ще се видим по-късно, момчета — подхвърли и забърза след него.

Излезе във фоайето и се озърна, но там имаше само шепа хора, разговарящи помежду си или насядали край масичките за кафе. Вече се канеше да се върне обратно в бара, когато дочу гласове, препиращи се отвън на паркинга. Един мъжки и един женски. Говорещи на келтски. Подаде глава през вратата и видя отвън Мейрид и Уистлър. Той се опитваше да си тръгне, а тя го удържаше за лакътя. Изведнъж Уистлър се извърна и каза нещо, само на сантиметри от лицето й. Двамата бяха твърде далеч, за да се различат думите, но гневното му изражение бе достатъчно красноречиво. После Уистлър вдигна поглед над рамото й, забеляза, че Фин ги гледа, и добави още нещо.

Мейрид се обърна към хотела, а в това време той се отскубна от нейната хватка и решително се отдалечи.

Тя пое сразено назад, но пътьом положи усилие да се стегне, очевидно съчинявайки поредната лъжа. Щом доближи Фин, очите й отново бяха ясни и сияйни и той неволно си спомни удивителната й способност да заблуждава. Мейрид изпревари въпроса му с тъжна усмивка.

— Помниш ли как веднъж ми каза, че Уистлър никога не е спирал да ме обича?

И че затова не е дошъл в Глазгоу? — тя замълча за секунда. — За да се откъсне от източника на болката. Мисля, че така се изрази.

Фин кимна.

— Е, мисля, че току-що върнах тази болка обратно.

Но Фин знаеше, че неотдавна, на гробището, не е видял любов в очите на Уистлър. А и в държанието му преди малко имаше единствено гняв. Дори да изпитваше болка, тя бе причинена от нещо друго. Мейрид явно долови недоверието му, затова побърза да смени темата.

— Както и да е, радвам се, че дойде. Нося албум, пълен със стари снимки. На много от тях те има и теб. Реших, че ще ти е приятно да ги видиш.

— По-добре някой друг път. — Той погледна часовника си. — Вече закъснявам.

— Може и да няма друг път, Фин — настоя тя. — След ден-два си тръгвам, а не се сещам за нито една причина да се върна отново тук.

Репликата го изненада.

— Ами родителите ти?

— Взех ги при мен в Глазгоу още преди години. Нямам други роднини на острова. А и честно казано, поводът да се съберем днес донякъде помрачи хубавите ми спомени. Беше ми достатъчно трудно да приема смъртта на Роди още първия път. Да го изгубя повторно ми дойде твърде много. Дори не очаквах, че ще се окаже толкова трудно. — Тя провря ръка под неговата и го затегли обратно към фоайето. — Хайде, отдели ми малко от времето си. Мисля, че поне това ми дължиш.

Фин не помръдна и тя бе принудена да спре и да се обърне.

— Не ти дължа нищо, Мейрид. Или забрави, че ти бе тази, която ме заряза?

Очите й бяха големи, влажни и бездънно сини.

— И не е минал нито ден, в който да не съжалявам за това.

Прозорците в стаята й бяха закрити от плътни сини завеси. Кувертюрата на леглото, на сини и кремави квадрати, бе акуратно изпъната от камериерката. На пода до прозореца лежеше голям куфар с отворен капак, облегнат върху завесите. Мейрид приклекна и разрови бъркотията от дрехи, за да извади фотоалбума. След като го хвърли на леглото, съблече палтото си и го преметна през облегалката на един стол.

Отдолу носеше до коленете и високи ботуши.

— Нали не възразяваш, ако се преоблека? — Без да изчака отговор, тя събу ботушите си. — Няма нищо, което да не си виждал преди.

Фин се зачуди каква ли разлика щеше да има, ако бе възразил. Смутено се обърна на другата страна, взе албума и го разтвори на първата страница. Образът, който веднага се набиваше на очи, бе официалната училищна фотография на Роди от четвъртата или петата година в гимназията „Никълсън“. Пуловер с емблема, снежнобяла риза и униформена вратовръзка. Леко иронична усмивка на лицето и руси къдри, спускащи се върху челото. Хвърли поглед към Мейрид, която тъкмо нахлузваше джинсите си. Тя носеше оскъден черен сутиен и бикини, кожата й бе като слонова кост, а плавните извивки на тялото — все същите, каквито ги помнеше от едно време.

Противно на волята си, усети добре познатото вълнение в слабините.

Побърза да съсредоточи вниманието си върху албума и прехвърли на следващите две страници. Тук бяха залепени няколко снимки. Мейрид на сцената, съвсем млада, още с момичешки заоблено лице. Цялата банда, подготвяща се за изпълнение. Доналд на някакво парти, седнал в кресло, с много пиян вид и червени от светкавицата очи. Самият Фин, заедно с Уистлър и Стрингс, на около седемнайсетгодишна възраст. Всичките с бири в ръце, прегърнати и плезещи се срещу обектива. Нямаше спомен кога е правена снимката, а и не пазеше други от този период на живота си. Не бе притежавал свой апарат, а и леля му не си падаше по фотографията.

Изображението обаче го сепна. Младият Фин се хилеше като идиот, но в очите му се виждаше болката, отрицанието на една истина, пред която бе неспособен да се изправи.

— Хубави са, нали? — приведе се Мейрид над него. Носеше тениска, твърде голяма за нея, и все още бе боса. — Имам стотици и сега се радвам, задето съм ги запазила. Връщат ме към неща, които иначе бих забравила. — Тя се пресегна да отгърне страницата и гърдата й допря рамото му.

Следваха снимки на бандата, свиреща на някаква забава, както и няколко от състезанието при Моста за никъде. Толкова много от лицата, присъствали днес на гробището, но толкова по-млади.

Мейрид взе албума от ръцете му, приседна върху леглото и потупа мястото до себе си.

— Ела тук.

Но той знаеше, че това ще бъде фатално.

— Наистина трябва да вървя, Мейрид.

Тя го изгледа продължително, с натежал от разочарование взор, преди да се изправи отново. Беше висока, почти колкото него, и стоеше толкова близо, че можеше да усети дъха й върху лицето си.

— Не си отивай. — Гласът й бе почти като шепот.

Фин усети блъскането на сърцето в ребрата си, кръвта запулсира в ушите му.

Щеше да е толкова лесно. Той докосна с пръсти лицето й. Можеше да се изгуби в нея за броени секунди. Отново. Цялата първобитна страст, която бе събуждала в него преди години, го владееше отново, силна винаги. Той си помисли за Маршели и за начина, по който се бе отнесъл с нея през първите седмици в университета. Също за Мона и за това как след злополуката така и не се бе опитал да намери път към нея, макар и двамата да се нуждаеха от човек, с когото да споделят болката си. На всеки кръстопът от своето съществуване неизменно бе поемал в грешната посока, въпреки че бе знаел коя е вярната. И се зачуди как е възможно Мейрид да иска да прави любов с него, след като току-що е положила в земята любовта на живота си.

— Съжалявам, Мейрид — каза, като се наведе напред и леко я целуна по челото. — Бъди щастлива.

И я остави да стои там, сама по средата на стаята. Тя не се обърна, когато той отвори вратата и се измъкна в коридора.

Докато шофираше през широките открити поля край Баравас, го обзе огромно чувство на облекчение. Сякаш от раменете му бе паднало непосилно бреме, което е носил с години, без дори да го съзнава. Природата наоколо бе като огледален образ на неговото настроение. Сивите облаци се разкъсаха и небето отпред стана синьо, а слънцето хвърляше ослепителни петна по далечните мочурища, набраздени с канавки от поколения събирачи на торф. Заедно със златните и пурпурни цветове, заиграли с промяната на светлината, вятърът също се усили, като превиваше високите треви и носеше по-хладно и ясно време.

След като бе отказал на Мейрид, изпитваше още по- голяма отдаденост към Маршели и нямаше търпение да се прибере у дома. Да я прегърне, да й покаже обичта си. Ако някой заслужаваше по-добро отношение от негова страна, това бе тя.

Завари я да простира пране пред къщата. Щом слезе от колата, остана за момент загледан в нея. Дългата й коса се развяваше подобно на чаршафите, които окачваше с щипки на въжето. Лицето й, порозовяло от усилието да се съпротивлява на вятъра, бе красиво дори и без грим. Той си спомни малкото момиченце с плитките със сини панделки, което се бе застъпило за него в първия училищен ден, което бе съкратило името му на Фин и още от първия миг бе завладяло сърцето му. И усети болка дълбоко в себе си. Жал по тяхната изгубена невинност, по това, че половината им живот бе пропилян и изгубен завинаги.

Закрачи бавно по пътеката и спря пред стъпалата на кухненската врата. Тя все още не бе усетила присъствието му и продължаваше да навежда и изправя стройното си тяло, да протяга ръце, за да разгъва и окачва непокорното пране. Накрая се обърна и го видя. Наведе се, взе празния кош и тръгна морно към него. Бледосините й очи се взираха неспокойно в лицето му=

— Не те очаквах толкова скоро.

Фин сви рамене.

— Погребението не е нещо, на което човек се застоява дълго.

— Не ходи ли на почерпката след него?

— Само за кратко.

Тя наклони глава встрани, без да снема изпитателния си взор.

— И как беше?

— Почерпката ли?

— Не, погребението.

— Както можеше да се очаква. Доналд също беше там, помогна за носенето на ковчега.

Тя повдигна вежда.

— Интересно.

— Да, наистина. — Той се усмихна колебливо. — А Мейрид изпя двайсет и третия псалм в църквата. Без акомпанимент.

— Трябва да е било трогателно. — В тона й нямаше сарказъм, но Фин въпреки това го долови.

— Да.

Искаше да й разкаже и за това как е отишъл в стаята на Мейрид. Как й е устоял и обърнал гръб. Но знаеше, че само може да предизвика погрешни интерпретации.

Протегна ръка и докосна лицето й, както бе докоснал това на Мейрид преди по-малко от час. Но тя се обърна и тръгна към стълбите.

— Е, хубаво, че се върна. Тъкмо се канех да ходя при майка ми, а нямаше на кого да оставя бебето. Хвърляй по едно око и на прането. Прибери го вътре, ако завали. — Отворената врата на кухнята я погълна и тя се изгуби в къщата. Фин остана още малко отвън, загледан в чаршафите, които се ветрееха, плющяха и изпъваха въжето.

Виждаше, че далеч на хоризонта вече се събират облаци, и знаеше, че скоро ще му се наложи да ги прибира.

IV

Той се събуди в паника, целият плувнал в пот. Сънят бе още ужасяващо реален в съзнанието му. Отпечатан в ретините му, сякаш бе гледал филм и образите продължаваха да съществуват дори след угасването на екрана. Напрегна се да се сети какво точно се бе случило. Споменът вече избледняваше, но чувството за неговото предателство и болката на Маршели оставаха като камък, тегнещ в сърцето му. За момент му се стори, че тя го е хванала заедно с Мейрид. Може би в съня. Но после си спомни, с противно осъзнаване на собствената си жестокост, какво действително се бе случило преди близо двайсет години. Онзи ден, в който тя се бе прибрала в студентската им квартира, за да го завари в леглото с момичето от отсрещната стая. В тяхното легло. А снегът бе продължавал да се сипе над мокрите сиви сгради отвъд прозореца. Слагайки край на всичко, което е могло да има помежду им.

Фин лежеше в тъмното, вторачен в тавана. Единствената светлина в стаята идваше от електронния дисплей на часовника край леглото. До него се чуваше тихото, равномерно дишане на Маршели. Тя още спеше.

Но нещо продължаваше да го гложди. Някаква убягваща подробност от съня му.

В него той се намираше в стаята на Мейрид и, ако не се лъжеше, я бе целунал. Това ли е искал наистина? И то ли бе извикало в паметта му противния спомен за изневярата в студентската квартира? Отчасти, може би. Но имаше и друго. Той затвори отново очи и видя албума, захвърлен върху леглото в хотела. Снимката с групата ухилени младежи на Моста заникъде. И изведнъж се сети. Отметна рязко завивките, чудейки се как, за бога, не му е дошло наум досега.

ДВАЙСЕТ И ВТОРА ГЛАВА

I

Фин спря колата на чакълестия паркинг над Гари Бийч и угаси двигателя. Пред него се простираше тесен затревен участък, а по-нататък — ивицата на самия плаж.

Оттук добре се виждаше Мостът заникъде и пътят, виещ се от него през скалите по посока на пролива Минч. Не беше идвал тук от деня на мотоциклетната надпревара.

Той улови здраво горната част на кормилото и отпусна чело върху двете си ръце.

Стисна клепачи и мислено се върна към странното поведение на Уистлър при откриването на самолета, начина, по който бе гледал Мейрид на гробището, гневния му глас пред хотел „Кабарфей“. Самата тя бе изнесла чудесно представление за пред публиката. Първо бе пяла в църквата, а сетне бе дошла и на гробището, нарушавайки традициите. Все показни прояви на скръб, докато цялото й държане говореше друго. Бе пожелала да легне с него, докато лопатите още буквално зариваха ковчега на любимия й. Съзнанието на Фин бе разкъсвано от демоните на объркването и страха.

Той чу звук от автомобилен мотор и като се обърна назад към Толостаг, видя отвъд малкото, обрасло с тръстики езеро, колата на Гън. Тя взе завоя, следвайки линията на брега, и започна полегатото спускане надолу към паркинга. Щом спря до него, двамата мъже останаха известно време всеки в своето возило, без да се поглеждат или поздравяват. Накрая Фин пусна волана, в който се беше вкопчил, и отиде да се качи при сержанта. Настани се на пътническата седалка и спусна прозореца.

Мълчанието продължи още близо минута, преди Гън пръв да го наруши.

— Така и не дойде на гости у дома, да похапнем дива сьомга.

— Все не намирам време — кимна Фин.

— Жената пак донесе снощи.

— Бракониерски улов?

— Просто хубава рибка, да речем — ухили се другият. — Можеше да доведеш и Маршели.

— Да, навярно щеше да й хареса.

Настана нова тишина, още по-неловка. Накрая Фин каза:

— Донесе ли го?

Лицето на Гън се помрачи.

— Може да ми струва службата, да знаеш.

— Оценявам го, Джордж.

— Нима? Чудя се дали е така. Откак се познаваме, все ми искаш услуги, а не съм сигурен какво получавам в замяна.

Фин не намери отговор.

— Защо изобщо ти е притрябвал този доклад от аутопсията? Имам предвид, какво би могъл да ти каже, което вече не знаеш?

— Ще разбера, щом го видя.

— Е, приеми, че няма начин да ти го дам. Рискувам твърде много. — Сержантът стисна челюсти и зарея поглед към морето. — Но, ако да речем… го оставя на задната седалка, а ти го разгледаш без мое разрешение… предполагам, че това би ми дало известно оправдание. — Той се обърна към Фин и въздъхна. — Ще изляза малко да се поразтъпча.

Той отвори страничната врата и се упъти през тревите по посока на плажа.

Вятърът издуваше якето му и рошеше тъмната му коса. Фин се обърна през и видя отзад дебел плик формат А4. Пресегна се да го вземе и извади отвътре фотокопието от доклада на патоанатома.

Не се наложи да го прелиства дълго. Пасажът, кой то търсеше, бе още в началото. Детайлното описание на тялото, изготвено от професор Уилсън. Шокът от онова, което прочете, бе толкова силен, че той неволно потрепери.

Докато Гън се върне от кратката си разходка, книжата отново лежаха в плика на задната седалка, точно както ги бе оставил. Но промяната, настъпила у Фин, недвусмислено личеше по пребледнялото му лице.

— Какво стана? Изглеждаш така, сякаш си видял призрак.

Фин се извърна, за да срещне погледа му.

— Мисля, че точно това стана, Джордж.

— Няма ли да ми обясниш? Струва ми се, че заслужавам да знам.

Фин се поколеба.

— Напълно си прав. И обещавам, че ще кажа първо на теб. Но когато му дойде времето.

После слезе и преди да захлопне вратата, чу как Гън тихо ругае в купето.

II

Небето над пясъците на Трай Уиг бе като изрисувано от художник. С големи мазки на четката в кремаво и бледосиво. Вятърът, рязък и хладен, брулеше оскъдната крайбрежна растителност и носеше първия дъх на зимата. Фин свърна от асфалтираното шосе по черния път, водещ към изравнената каменна площадка пред къщата на Уистлър. Не хранеше особени надежди да го завари тук, но все отнякъде трябваше да започне.

Щом доближи, подуши във въздуха мирис на торфен дим, наподобяващ филийка пълнозърнест хляб, оставен да се припича твърде дълго. Може би в крайна сметка щеше да има късмет. Входната врата не беше плътно затворена и то я побутна.

— Уистлър? Тук ли си? Трябва да поговорим.

Никакъв отговор. Фин пристъпи в сумрачното помещение и дъхът му секна при гледката, разкрила се пред очите му. Вътре сякаш бе преминал ураган. Прекатурени мебели, парчета строшени съдове, пръснати по пода сред дървените стърготини.

Шахматните фигури покрай стената вече не стояха в стройна редица, а няколко от тях бяха съборени. Той направи още няколко крачки и в полегатата светлина, падаща през страничния прозорец, видя едрата фигура на Уистлър, просната по лице върху дюшемето. През косата му се процеждаше кръв и се събираше на локвичка върху дъските.

— Божичко, Уистлър!

Той се завтече към приятеля си и коленичи да провери пулса на шията му.

Устната му също бе цепната и разкървавена, а кокалчетата на голямата му протегната ръка — ожулени. Но беше още жив. Зад гърба на Фин се чу прошумоляване. Той понечи да се обърне, но в главата му проблесна мълния, а през тялото му се стрелна остра болка. След миг всичко потъна в мрак.

III

Падриг Пощата доставяше писма и колети в тази част на острова, откакто хората се помнеха, и вече никой дори не намираше прякора му за смешен. Днес носеше известие за Уистлър от съда в Сторноуей, което изискваше обратна разписка. Затова, след като остави колата си на пътя и се изкачи пеша до къщата, почука и влезе. За да завари хаоса, царящ вътре.

Фин едва можеше да помръдне, но долови светлината, идваща през отворената врата. Той стисна очи от болка и усети как потъва. Когато ги отвори отново, видя пред себе си чанта с емблемата на Кралската пощенска служба. Собственикът й, коленичил до него, бе поставил ръка върху рамото му и му казваше да не се движи. Линейката била вече на път. Гласът кънтеше странно в ушите му. Уистлър лежеше на половин метър от него. Едрото му мустакато лице бе залепено за пода, разкървавените устни полуотворени, а челюстта — отпусната. Дървените физиономии на скандинавските воини мълчаливо им се присмиваха отстрани.

Не знаеше колко време е минало. Помнеше само откъслечни моменти, като изблици на слънчеви лъчи през облачно небе. Трополене на гуми по неравен път, вой на сирена. Светлина, мрак, отново светлина. Сини лампи, а после бели, плаващи над главата му като размазани балони. Струваше му се, че е мярнал и лицето на Маршели, бледо и посърнало от тревога, но не беше сигурен дали не е било само сън.

Докато накрая светът не изплува от мрака и не доби отново ясни очертания.

Болката все още присъстваше като далечно ехо в съзнанието му, пулсираща под дебелите марлени превръзки. Намираше се в легло с тръбни метални рамки откъм главата и краката. Още едно легло отстрани, други две край отсрещната стена.

Всичките празни. Светлина, процеждаща се през вертикални щори. Фигура на мъж, надвесена над него. С бяла престилка и чуждестранен акцент. Може би немски. Спомни си как Джордж Гън веднъж му бе казал, че болницата е пълна с немски стажанти. Един господ знаеше защо ги водеха тук.

Мъжът повдигна единия клепач на Фин, а после другия, вглеждайки се в очите му.

— Има тежко сътресение — каза и Фин се зачуди на кого говори. — Ще трябва да го оставим под наблюдение още поне двайсет и четири часа, а по-нататък… — Той сви рамене. — Сега ще ви оставя за малко насаме.

Щом бялата фигура се отмести встрани, Фин установи, че не може да обърне глава, за да я удържи в полезрението си. Връз него падна сянка, после още една.

В ноздрите го удари мирис на одеколон за след бръснене, силен като на проститутка, която си е сложила твърде много парфюм. Това и нещо в поведението на новодошлия моментално му подсказа, че е полицай.

— Главен инспектор Колм Макей — потвърди догадката му гласът. — А това е детектив Франк Уилсън. — Кратка пауза, след която той се наведе по-близо и понижи тон. — Веднага щом стъпите на крака, господин Маклауд, ще ви арестувам по подозрение в убийството на Джон Ангъс Макаскил. Междувременно ще оставя пост пред вратата. Просто в случай, че ви хрумне да се поразходите.

Единствената реакция на Фин, предизвикала болка, по-силна дори от физическата, бе мисълта, че Уистлър е мъртъв.

ДВАЙСЕТ И ТРЕТА ГЛАВА

I

През решетъчното прозорче, разположено високо на стената, нахлуваше слънчева светлина. Фин седеше върху нара, уловил се с две ръце за ръба му, сякаш се боеше да не падне. Главата му бе наведена, а очите — вперени в бетонния под. В далечния ъгъл на килията, близо да вратата, бе изрисувана бяла стрелка, сочеща на изток. Ако вярваше в бога и беше от това вероизповедание, може би щеше да се изкуши да коленичи и да се моли. Молитва за мъртъв приятел. Един отминал миг, един изгубен живот. Нямаше начин те да се върнат обратно. Да се отместят стрелките на часовника и всичко да се направи иначе. Уистлър сега съществуваше единствено в неговата памет и в паметта на другите.

А щом и те си отидеха, на земята нямаше да остане никаква следа от него, освен костите в земята, неговите вятърни турбини и шахматните му фигури. И една дъщеря, която вече бе сираче.

Слепоочията на Фин все още бяха като стегнати в менгеме. Бинтът, омотан около главата му, придържаше превръзката на тила, където се намираше зашитата рана.

Болка нямаше. Едва щом отминеше вцепенението на шока, тя щеше да се стовари върху него, заедно с пълното осъзнаване на случилото се. И той се чудеше дали ще е способен да я понесе.

Замисли се колко ли изгубени души бяха минали през това място. Пияници, мъже, тормозещи жените си, мошеници, побойници. Но той бе един от малкото, заплашени от обвинение в убийство. За момента само помагаше на полицията в разследването. Не че можеше да им бъде от особена полза. Нямаше представа какво се е случило с Уистлър, а и още не го бяха питали. Първо бе изгубил един ден в болницата, а сега бе изгубил и свободата си. Заключен в килия, жертва на обстоятелства извън неговия контрол.

Чу се прищракване на ключ и вратата се отвори. Джордж Гън се вмъкна вътре и бързо я захлопна след себе си. Носеше същото подплатено яке, както и предната сутрин. В лицето му се четеше тревога и напрежение.

— Е, май вечерята със сьомга ще се поотложи — рече Фин.

Сержантът не се усмихна на шегата.

— За бога, нима не знаеш, че се канят да ти повдигнат обвинение?

Фин сведе глава към пода и премълча.

— Оня главен инспектор Макей е абсолютно копеле. Навремето съм работил с него в Инвърнес.

— Аз не съм го убил, Джордж.

— Дори за миг не ми е минавало през ума, че си.

— Уистлър беше още жив, когато стигнах там. Проверих пулса му.

Гън кимна.

— Изглежда, е пропълзял по пода, докато ти си бил в безсъзнание. Има кървава следа там, където се е влачил, сякаш се е опитвал да достигне нещо. Според патолога е умрял от епидурален хематом. При такива състояния често се случвали кратки периоди на просветление, но последвани от кома и смърт. Някой му е нанесъл страховит удар по черепа.

— Имало е схватка, Джордж.

— Е, това поне е очевидно. Но какво си правил ти там? Кое от доклада, който прочете, те накара да търсиш Уистлър Макаскил?

Фин не отговори и той раздразнено изпуфтя.

— Добре, ще ти кажа какво знам аз. Знам, че ти дадох да прочетеш доклада от аутопсията на Роди Макензи. Знам, че видя в него нещо, което не пожела да споделиш с мен. И знам, не от плажа край Толостаг си отишъл право в Уиг, в дома на Джон Ангъс Макаскил. А после те заварихме проснат край него, с пукната глава, докато той самият бе мъртъв. — Още тишина. — За бога, човече! Наруших всички правила, за да ти помогна. И то неведнъж. Мисля, че си ми задължен.

Фин си пое дълбоко дъх. Първо Мейрид, а сега и Гън.

— Така е, Джордж. Но не мога да ти кажа. За момента.

Гън отиде до вратата, открехна я и огледа предпазливо коридора.

— Виж, изобщо не бива да съм тук. И не мога да ти помогна, ако ти сам не си помогнеш. Надявам се само да не завлечеш и мен в лайната.

— Мислех, че ме познаваш по-добре — повдигна вежда Фин.

— Надявам се да е така. Искрено се надявам. — Сержантът отвори по-широко и се измъкна навън. Отново се разнесе прищракването на ключа в ключалката.

Мина близо половин час, преди да се появи следващият посетител. Този път бе униформен полицай, който застана на прага и огледа затворника със сдържано любопитство.

— Главният инспектор ви очаква, господин Маклауд.

Фин кимна и бавно се изправи на крака.

Стаята за разпити имаше тесен прозорец, гледащ към нещо като паркинг или вътрешен двор. Макей и детектив Уилсън стояха прави край дървена маса. Зад тях имаше два стола, а от другата страна на масата — още един. След като го въведе, полицаят затвори вратата и застана със скръстени ръце пред нея.

Макей покани с жест Фин да седне.

Той беше висок, слаб като невестулка мъж, с рядка коса, намазана с гел и прилепена на дълги кичури през темето, за да прикрие плешивостта му. Фин открай време изпитваше недоверие към хора, способни на такава самозаблуда. Беше гладко избръснат, а кожата на бузите му, явно свръхчувствителна, бе леко възпалена и порозовяла. Дългият му врат се отличаваше с изпъкнала адамова ябълка, подскачаща зад възшироката яка на ризата. Докато сядаше, протегна дълъг кокалест пръст и натисна копчето за запис на диктофона, поставен на масата редом с бежова папка.

Детектив Уилсън, от своя страна, бе дребен на ръст и почти чезнеше пред величието на своя началник, сведен до ролята на обикновен наблюдател. Нито Фин, пито Макей му обръщаха някакво внимание.

Със силен инвърнески акцент Макей оповести за протокола датата и часа, както и имената на присъстващите. Сетне се облакъти на масата и попита:

— Може би ще споделите с нас, господин Маклауд, защо убихте Джон Ангъс Макаскил?

Фин впери очи в неговите и ги задържа, докато другият не започна да се чувства неудобно. Макей навярно знаеше, че задържаният също е достигнал неговия полицейски чин, преди да подаде оставката си, така че помежду им имаше елемент на съперничество, граничещ с откровена враждебност.

— Нека изясним нещо от самото начало, инспекторе — отвърна. — Аз не съм убил Джон Ангъс Макаскил. — Дори изговарянето на тези думи го накара отново да изпита болката от загубата на приятеля си. Всеки път щом я споменеше на глас, тя ставаше още по-реална.

— Слушам ви.

— Джон Ангъс и аз сме в добри приятелски отношения още от завършването на гимназията „Никълсън“ тук, в Сторноуей, преди повече от двайсет години.

— Не толкова приятелски, ако се съди по думите на свидетелите, с които разговаряхме — изгледа го замислено Макей. — Според тях двамата сте се сбили в бара на Суайнавал Лодж преди малко повече от седмица. Починалият ви е ударил и е имало размяна на заплахи. — Той разтвори бежовата папка. — Едва онзи ден са ви видели отново да се карате, пред сградата на съда. Тогава той ви е съборил на улицата.

— Може би ако поне за малко спрете да търсите мотиви и обърнете внимание на фактите… — Фин видя как адамовата ябълка на събеседника му се плъзва нагоре-надолу, преглъщайки раздразнението от неговия тон, — Продължете.

— Вчера сутринта отидох да посетя Джон Ангъс в дома му в Уиг и го заварих да лежи в безсъзнание на пода. Следите от борба бяха очевидни. Имаше преобърнати мебели и навсякъде бяха пръснати парчета от счупени съдове. Коленичих да проверя пулса му и установих, че е още жив. Тогава усетих, че някой приближава иззад мен. Не помня нищо по-нататък до момента, в който дойдох в съзнание и видях пощальона до себе си.

Той направи пауза, без да откъсва взор от инспектора.

— Уистлър имаше нараняване в тила. На пода около главата му се беше събрала локва кръв. Лицето му бе натъртено, а устната — цепната и кървяща. Кокалчетата на дясната му ръка бяха подути и охлузени. Сигурен съм, че тези, както и други травми, са описани в доклада от аутопсията. Също толкова сигурен съм, че според заключението на патоанатома той е участвал в жестока схватка.

Фин се изправи. Униформеният полицай веднага застана нащрек и се оттласна от стената, на която се облягаше.

— Къде, по дяволите, смятате, че отивате? — попита водещият разпита.

— Не отивам никъде, инспекторе. — Фин разкопча ризата си, съблече я и пред удивените погледи на присъстващите я окачи на облегалката на стола. — Ако желаете, повикайте лекар да ме прегледа. — Той протегна ръце, за да покаже кокалчетата на юмруците си. — Но не смятам, че ще откриете и една драскотина или охлузване по тялото ми, които да свидетелстват за участието ми в такъв побой. Уистлър Макаскил беше едър мъж и несъмнено ще е оставил сериозни поражения по онзи, който го е убил.

Но както сами можете да се убедите, това не съм аз.

Той изчака Макей да огледа добре ръцете и торса му и видя как в неговото изражение пропълзява неувереност. Едва тогава взе ризата и я облече отново.

— Естествено, ще сторя всичко по силите си, за да съдействам на разследването.

Но не мисля, че имате основание да ме задържате, дори за срока, разрешен от закона.

Ето защо ви предлагам или да ме обвините, или да ме пуснете да си вървя. За предпочитане второто, освен ако не искате да изглеждате като пълни глупаци.

Макей почервеня, пресегна се и изключи диктофона.

— Мислиш се за шибан умник само защото си бивше ченге, но ще ти кажа едно, Маклауд… — Той се изправи и разтърси костелив пръст пред лицето на Фин. — Обзалагам се, че знаеш нещо, което не ни казваш. И щом установя какво е то, повярвай ми, ще те вкарам обратно тук толкова бързо, че…

— Че краката ми няма да докоснат земята, знам. Много оригинално.

За първи път Фин отклони поглед към детектив Уилсън и му се стори, че забелязва върху устните му да потрепва едва доловима усмивка.

II

Дежурният го съпроводи до изхода, като го информира, че колата му е на близкия паркинг, където е била докарана след произшествието в Уиг.

Фин излезе от участъка на Чърч Стрийт. Беше облачен, ветровит октомврийски ден и онова, което го удиви най-много, бе, че животът навън продължава така, сякаш нищо не се е случило. Млада майка с развети коси буташе пред себе си детска количка.

Двама старци стояха и разговаряха край залата за събрания на „Свидетелите на Йехова“. По улицата сновяха автомобили, а над пристанището рояци от чайки описваха безкрайните си кръгове, съпровождайки пристигащите траулери. Жалостивите им крясъци се носеха надалеч и се смесваха с шума от трафика.

Уистлър си беше отишъл, но светът продължаваше да се върти. Подобно усещане бе изпитвал и след смъртта на Роби. Играчки, разпилени по пода на спалнята, където той ги бе оставил. Рисунка, направена за Фин, още лежаща на масата в кухнята редом с отворена кутия пастели, с разкривен надпис Татко в долния край. Всеки път, щом преминеше покрай стаята му на горния етаж, Фин с болка осъзнаваше, че Роби никога вече няма да изскочи отвътре и да се хвърли в прегръдките му.

Ясно си спомняше как, седнал на ръба на леглото си една неделна сутрин след инцидента, бе чул някакъв съсед да коси ливадата пред къщата си. Толкова банално.

Животът просто не спираше, макар Роби вече да не бе част от него. Най-много го гнетеше чувството, че светът дори не е забелязал случилото се. Тогава, както и сега.

Докато вървеше към паркинга, краката му бяха като налети с олово. Едва бе пъхнал ключа в ключалката на колата, когато чакълът зад гърба му изскърца под нечии стъпки. Той се обърна сепнато, за да се олюлее под градушка от удари. Юмруци барабаняха по лицето и гърдите му, писъци раздираха тъпанчетата му, горещ дъх облъхваше кожата му. Добре премерени ритници попадаха в пищялите му. За момент му се стори, че е нападнат от ято умопобъркани птици, преди да осъзнае почти с изненада, че всичко това е яростта на едно дребно момиче.

Тя бе същинско копие на баща си — очите, гневът, избухливостта, която не можеше да контролира. Измина сякаш цяла вечност, преди най-сетне да успее да я улови за китките, да я обърне с гръб към себе си и да я притисне здраво към гърдите си, за да спре яростната атака.

— Спри! Престани! — извика.

Но тя продължаваше да се бори и за малко не я изпусна отново.

— Ти си убил баща ми! Убил си го!

— За бога, Ана, не съм сторил нищо подобно. Щеше ли полицията да ме пусне, ако го бях убил? — Ефектът от думите му настъпи почти незабавно и дърпането поутихна. — Та аз обичах този човек.

Тялото й омекна и се разтърси в ридания, които го трогнаха до дън душа и накараха собствените му очи да се просълзят. Той никога досега не бе давал външен израз на чувствата си към Уистлър. Не бе имал случай или нужда да ги облече в някаква форма. Уистлър бе просто негов приятел, момчето и мъжът, който на два пъти бе спасявал живота му. Свързваха ги общото минало, безбройните часове, прекарани заедно като тийнейджъри, мечтите и надеждите, битките и дружбата. Макар и непредсказуем, сприхав, дори жесток понякога, Уистлър винаги се бе оказвал наблизо при нужда — ангажимент, който бе поел към Фин още преди дълги години, пред паметника на „Йолар“. А сега си беше отишъл и единственото, останало от него, се намираше в прегръдките на Фин.

Той пусна ръцете й и я обърна към себе си. С късата черна коса, прорязана от розова ивица и всички пиърсинги и обеци по лицето, тя приличаше на гротескна карикатура на скръбта. Черната очна линия се бе разтекла по бузите й, а под пурпурното червило устните й трепереха като на дете. Носът й течеше и тя едва успяваше да диша от хлипането.

— Аз… аз така и не му казах.

— Не си му казала какво? — смръщи се Фин.

— Че го обичам.

Той стисна клепачи, усещайки как сълзите опарват бузите му, и обгърна момичето по-плътно в обятията се, за да я утеши.

— А сега вече е твърде късно. — Гласът излизаше приглушен откъм ревера му. — Твърде късно за всичко.

Фин я разтърси леко за раменете и я накара да отстъпи крачка назад, за да го погледне.

— Ана, чуй ме.

— Какво? — стисна предизвикателно челюсти тя, сякаш смяташе, че ще я наставлява.

— Мъжете рядко разговарят за чувства помежду си. — Той прочисти гърло, преди да продължи. — Но баща ти и аз го направихме. Онзи ден, пред входа на съда. Аз му предадох онова, което ми каза в къщата. Естествено, пропуснах ругатните. Макар че те едва ли щяха да го впечатлят. — Фин успя да са усмихне през сълзи и му бяха нужни секунда-две. преди да успее отново да овладее гласа си. — Затова не мисли, че е умрял, без да знае, че малкото му момиче го обича. Сигурен съм, че ако сега би съжалявал за нещо, то ще е само, че не е имал възможността да ти каже същото.

Известно време Ама остана да го гледа с широко разтворени очи. Дишането й още бе накъсано, а лицето — разкривена маска, пълна с объркване и болка.

— Позволи ми да те отведа у дома.

Тя обаче се дръпна с неочаквана ярост и се отскубна от хватката му.

— Не! — извика. — Просто стой далеч от мен. Ти, Кени, който и да е. Мразя ви!

Мразя ви всичките. — После се обърна и хукна надолу по Чърч Стрийт, давайки воля на сълзите си, докато бягаше. Скоро се изгуби от погледа на Фин, който дълго стоя, облегнат на джипа, преди да се обърне и отпаднало да се качи на шофьорското място.

Там седя още по-дълго време, преди накрая да се отдаде на собствената си скръб. По Уистлър и изгубената му малка дъщеря.

III

Пътят до Уиг премина като в болезнен сън. Едри дъждовни капки падаха по предното стъкло като сълзи, пролети за мъртвите. Небето бе черно, свъсено и толкова ниско над хълмовете, че Фин имаше усещането, че може да се пресегне и да го докосне.

Планините на югозапад се губеха, обгърнати във вечното си облачно було.

Мислите му бяха фокусирани върху един-единствен човек. Мъжът, способен да нанесе достатъчно поражения на Уистлър, за да го убие.

Видя отдалеч неговия ленд роувър, паркиран на изравнената площадка пред къщата. Дъждът плющеше над декарите пясъчен плаж, простиращи се през залива към Бала на Кила, а вятърът превиваше изсъхналите, високи като тръстика треви.

Ако дори за миг бе погледнал ситуацията трезво, може би щеше да спре и да премисли, но бе заслепен от пурпурната мъгла, спуснала се над съзнанието му. Блъсна вратата с такава сила, че дръжката й се заби в стената на антрето и остави вдлъбнатина в мазилката.

— Минто! — изрева и чу отекването на собствения си глас. Нахлу във всекидневната, където го посрещна едва доловима топлина от догарящата в огнището торфена жар. Помещението бе празно. Отиде да провери и в кухнята, но там също нямаше никой. И тогава изскърцването на дъска зад гърба му го накара да се обърне.

Минто стоеше по потник и боксерки, с ловна пушка в лявата ръка. Прикладът й бе опрян в лявото му рамо, а цевта леко потреперваше, но бе насочена право във Фин.

— Какво, по дяволите, искаш? — Тонът му бе едновременно гневен и объркан.

Но Фин не можеше да откъсне взор от превръзката, придържаща сгънатата му дясна ръка плътно към гърдите. Напълно бе забравил, че Уистлър е извадил рамото му при краткия им сблъсък край езерото Тахавал.

— Някой е убил Уистлър Макаскил.

— Да, знам. Копелето, дето ме подреди така. — Минто продължаваше да го държи на прицел, но успя да скалъпи полупрезрителна усмивка. — Какво, да не би да реши, че съм аз?

Фин поклати глава. Дори Минто не бе способен да се справи с Уистлър с една ръка. Но ако не беше той, то единствената друга възможност водеше към сферата на немислимото.

ДВАЙСЕТ И ЧЕТВЪРТА ГЛАВА

I

На паркинга пред хотел „Кабарфей“ имаше само няколко возила. Докато вкарваше джипа си в едно свободно място недалеч от входа, Фин ги огледа. От колата на Мейрид нямаше и следа. Прекоси забързано фоайето и отиде до рецепцията, където момичето му отправи заучена усмивка, правейки се, че не забелязва превръзката на главата му.

— Добро утро, господине. С какво мога да ви помогна?

Дори американизираният поздрав не смогваше да прикрие сторноуейския й акцент.

— Дали Мейрид Морисън е в стаята си?

Момичето примигна изненадано.

— Госпожица Морисън напусна хотела тази сутрин. От фирмата за коли под наем току-що минаха да приберат автомобила й. Взе такси до летището.

— Знаете ли в колко часа е самолетът й?

— Да, по разписание полетът за Глазгоу е в 12:20.

Фин погледна часовника си. Беше 11:45.

Трябваха му около десет минути, за да стигне летището. Докато навлизаше в кръговото движение откъм Оливърс Брей, забеляза малкия витлов самолет върху асфалтовата настилка. Товаренето на багажа още не беше приключило.

Дъждовните капки все така плющяха по предното му стъкло, размазвани от износените чистачки. Нямаше време да търси място, за да остави колата, затова просто подмина паркинга и я заряза с работещ двигател пред плъзгащите врати на терминала.

В чакалнята имаше само шепа хора — силуети, открояващи се на фона на панорамните прозорци, гледащи към пистата за излитане. Последните заминаващи търпеливо изчакваха реда си на опашката за проверка. Сред тях мярна Мейрид, в характерното й дълго черно палто. Тя тъкмо показваше билета си на служителя.

— Мейрид! — Гласът му проехтя в неголямото помещение и всички глави, включително и нейната, се извърнаха към него. Той остана поразен от тебеширената белота на лицето й, в рязък контраст с любимото й черно облекло и късата тъмнокестенява коса.

Служителят й протягаше билета обратно, но тя само стоеше вцепенена като заек, уловен в лъчите на фаровете. Фин тръгна към нея и продължи, без да понижава тон:

— Трябва да говоря с теб!

Тя най-сетне си възвърна дар слово.

— Няма за кога. — И се обърна да вземе билета си. — Самолетът ми заминава след малко.

— Ще хванеш следващия.

Останалите на опашката следяха диалога, запленени от разиграващата се драма.

Не само бяха извадили късмета да летят с прочутата Мейрид Морисън, но на всичко отгоре тя бе въвлечена и в скандал с мъж с обезумял поглед и превръзка на главата.

— Не мога.

— Ако не се върнеш, ще отида право в участъка в Сторноуей и ще разкажа на ченгетата всичко, което знам.

Изражението й начаса се изпълни от неувереност и тревога.

— Ще ви помоля да побързате, госпожо — подкани я служителят. — Задържате опашката.

Пред неумолимия поглед на Фин съпротивата й се срина и тя се примири с неизбежното. Пое си дълбоко дъх и като разбута с лакти пътниците, доближи до него, стиснала билета в ръка. Видът й бе неприкрито враждебен — Е, какво има? — просъска шепнешком на педя от лицето му.

— Знам, че трупът в самолета не е бил на Роди.

Сините й очи станаха леденостудени и тя премисли за секунда. Накрая взе решение, улови го подръка и припряно го отведе към местата за чакане пред прозорците.

— За какво говориш?

— За това, че при злополуката на Пътя за никъде Роди бе раздробил бедрената си кост. Трябваше да му я скрепят с щифтове и пластини. Които необяснимо липсваха от тялото, открито в кабината. — Тя не смогна да издържи на погледа му и мълчаливо извърна глава към самолета, чакаш на асфалта отвън. Пожелавайки си вероятно вече да е на борда му. — Кого погребахме онзи ден, Мейрид?

Очите й се стрелнаха към него, но отговор не последва.

— Уистлър знаеше, че това не е Роди. Не знам откъде, но знаеше. От мига, в който открихме самолета, вече не беше същият. Кажи ми, как е разбрал?

Тя продължи да мълчи. Фин я сграбчи за лакътя и впи пръсти в меката плът, карайки я да примигне от болка.

— Хайде, говори! Някой е убил Уистлър, за да му запуши устата, нали?

— Не! — тръсна глава тя със странна смесица от обида и гняв. Дишането й стана учестено. — Нямам представа кой е убил Уистлър. Нито защо.

— Не ти вярвам — скръцна със зъби той. — Между вас ставаше нещо. И двамата сте знаели, че онова не е бил Роди.

— Бедният Уистлър! — Очите й се наляха със сълзи, които се търкулнаха по порцелановата белота на бузите й.

Фин обаче не се трогна.

— Ако не те познавах, можех и да повярвам, че плачеш наистина. Кажи ми за Роди. Жив ли е, или мъртъв? Истината, Мейрид. — Очите й, лицето й, целият език на тялото й издаваха колебание и като че ли истинска болка. — Виж, няма да оставя нещата така. Ще кажеш или на мен, или на полицията. Сама решавай.

Тя отново зарея поглед през прозореца, сякаш в очакване на помощ или някаква намеса свише. Пътниците, с приведени срещу дъжда и вятъра глави, бързаха към стълбичката на самолета. Сред тях, в светлината на прожекторите от терминала, се мяркаха бледите физиономии на Стрингс, Скинс и Рамбо. Те разговаряха помежду си, явно разбрали защо се бави Мейрид. Но вече бе твърде късно за връщане назад.

— Трябва да се обадя на някого — каза внезапно тя и като се освободи от хватката му, тръгна към другия край на чакалнята. Там извади мобилния телефон от джоба си, избра запаметен номер и долепи апарата до ухото си.

Фин, който я наблюдаваше от разстояние, се зачуди дали не говори с някой от останалите членове на групата, които вече се качваха на борда. Тя, изглежда, спореше, защото жестикулираше със свободната си ръка, а в един момент дори повиши протестиращо глас. Щом приключи разговора, остана за кратко неподвижна, сякаш го преповтаряше в ума си. Накрая прибра телефона и закрачи обратно към Фин. Погледът й бе твърд, лишен от емоции.

— Искаш истината, така ли? — Тя направи дълга болезнена пауза. — Тогава ела да се срещнем вдругиден. В Малага.

II

— Не искам да ходиш — повтори за сетен път Маршели.

Фин вдигна очи от монитора на лаптопа и погледна фигурата й, очертана в рамката на вратата. Стаята, в която седеше, бе някогашният „кабинет“ на бащата на Артър — мястото, където някога той бе преподавал на Фин и сина си английски, математика, история и география през дългите зимни вечери. Фин можеше да се закълне, че дори след всички тези години още може да усети мириса от лулата на господин Макинес.

Настолната лампа хвърляше кръг от светлина върху клавиатурата, докато той изписваше дати, часове и преглеждаше онлайн цени на билети.

— Говоря сериозно, Фин. Не искам да ходиш.

Все едно слушаше Мона навремето, когато от участъка в Единбург го пращаха на острова, за да търси убиеца на Ейнджъл Макричи.

— Трябва да разбера, Маршели.

— Не, трябва да отидеш в полицията и да им разправиш онова, което вече знаеш.

Те мислят, че си замесен в убийството на Уистлър, за бога. Това е лудост.

— Ще отида, щом науча истината. Цялата истина.

— И смяташ, че ще я научиш от Мейрид? — Начинът, по който изрече Мейрид, тегнеше от сарказъм.

— Това е, което те гложди всъщност, нали? — наежи се Фин. — Че ще се срещам с нея в Испания.

— Видях как те гледаше, Фин. А и ти не остана безразличен. Познавам това изражение. Не забравяй, че с теб също сме се срещали като стари любовници след дълга раздяла.

— Нямам никакъв интерес към нея — произнесе твърдо той. — Не я харесвах тогава, не я харесвам и сега.

Настъпи кратко затишие, докато Маршели асимилира репликата. Тя обаче явно не задоволи напълно замъгленото й от ревност съзнание.

— Тогава не разбирам защо ще ходиш. Всички знаят, че „Амран“ имат студио в Южна Испания, където правят записите си. Ако Мейрид имаше нещо да ти казва, защо не ти го е казала тук?

— Не знам! — Фин започваше да губи търпение. — Но ако трябва да отида до Испания, за да разбера защо Уистлър е умрял, точно това ще направя. За бога, Маршели. Този човек спаси живота ми. Два пъти. А когато е имал нужда от мен, аз закъснях. — Думите почти го задавиха и той побърза да върне вниманието си върху монитора.

В крайна сметка успя да открие полет от Глазгоу за Малага след два дни, малко след девет сутринта, с връщане на следващия ден. За да го хване, трябваше да отлети за Глазгоу още утре и да нощува там. Той попълни данните си, за да купи билета, и излезе от менюто.

Когато вдигна отново очи, Маршели вече си беше отишла.

ДВАЙСЕТ И ПЕТА ГЛАВА

Докато Фин премине митническия и паспортен контрол, залата за пристигащи почти се бе опразнила. Туристическите групи се бяха отправили към чакащите ги автобуси и само неколцина самостоятелни пътници сновяха из просторното сумрачно помещение. Високите прозорци, обхващащи цяла една стена, пропускаха съвсем малко светлина. Отвън бе ярко пладне и слънцето жареше немилостиво, изцеждайки цветовете от сградите и колите.

Мейрид го очакваше, самотна фигура, застанала насред излъскания под. Фин метна чантата си през рамо и тръгна насреща й. Нямаше усмивка за добре дошъл, нито искрица топлина в очите й.

— Паркирала съм на покрива — каза кратко тя и се обърна към изхода.

След есента на Хебридите топлината отвън го блъсна като отворена пещ. Той бързо свали якето си, съжалявайки, задето не е взел по-леки дрехи.

Мейрид караше прашен нисан „Х-Трейл“ автоматик. Колата не беше под наем и Фин се зачуди дали е нейна, или собственост на групата — средство за придвижване, докато са тук да записват поредния си набор от песни.

Беше ясен ден, с безоблачно бледосиньо небе, простиращо се докъдето поглед стига. Щом свърнаха по крайбрежната магистрала, от лявата им страна се показа Средиземно море, искрящо в лазурен оттенък, само с една идея по-тъмен от този на небето. В отсрещната лента бързо прелитаха коли, носещи се на югозапад, а предните им стъкла ослепително проблясваха.

— Къде отиваме? — обърна се Фин към Мейрид, която държеше волана с плътно стиснати устни и очи, приковани в платното.

— Във вилата — бе единственият отговор.

Фин сдържа любопитството си и се възползва от възможността да разгледа разпрострялата се наоколо пресъхнала равнина. Отдясно се издигаха пурпурните склонове на Сиера Бермеха, чиито назъбени върхове се очертаваха на фона на небето като изрязани от хартия. На места в долините се гушеха скупчени бели сгради — древни селца, оцелели още от времето на маврите. Пълна противоположност на хилядите недовършени апартаменти във високите сгради от двете страни на магистралата, отдавна зарязани от предприемачите, чиито средства бяха секнали през рецесията.

Крановете бяха демонтирани и строителните площадки постепенно биваха превземани от дървета и храсти. Дори довършени жилища продължаваха да стоят празни.

— Не могат да ги продадат — поясни Мейрид, уловила погледа му. — Никой не иска да бъде единствен собственик в празен блок. Твърде плашещо е.

Над главите им преминаваха табели с имена, които Фин познаваше единствено от рекламните ваканционни брошури. Марбея. Алхесирас. Кадис. На два пъти спираха да платят магистрални такси. Мина близо час, преди да вземат отбивната за Естепона и да продължат към място, наречено Касарес. Шосето ги преведе през обширен парк, известен като „Лос Педрегалес”, покрай огромна електроцентрала и завод за рециклиране на отпадъци, бълващ своите благоухания в трептящата мараня на ранния следобед.

Малки провинциални ресторантчета подготвяха масите за късния испански обяд.

„Вента Виктория“. „Аройо Ондо“. Накрая поеха по тесен, осеян с дупки път, изкачващ се стръмно нагоре в планината, обрасла с борове и корков дъб.

Зад тях се вдигаше облак прахоляк, а отляво и отдясно периодично се появяваха порти, зад които сенчести алеи се разклоняваха към скрити сред дърветата къщи.

Минаха още двайсет минути, преди да изкачат билото. От дясната им страна се спускаше стръмно дефиле, в дъното на което се виеше каменистото легло на полупресъхнала река. В далечината се виждаше искрящата в сребристо повърхност на морето, с едва различимата брегова линия.

Наоколо се заредиха бели вили, всяка изолирана и тънеща в свой собствен участък от гора и растителност. Фин неволно се зачуди какво ли ще стане, ако сред тези сухи като прахан дървета някога избухне пожар.

— Това е нашето място. — Мейрид посочи към една клисура и Фин видя струпани върху склона й червени керемидени покриви и бели стени, заобикалящи просторна тераса. Отгоре кръжаха ястреби, яздещи топлите въздушни течения. Дори отдалеч ставаше ясно, че гледката от имота е изключителна. — В ясни дни можеш да видиш Африка през Гибралтарския проток, както и Атласките планини — каза тя, сякаш прочела мислите му.

Трудно бе човек да си представи нещо по-различно от безличните торфени мочурища и брулените от студени ветрове скали на остров Луис. Фин си помисли колко е странно, че келтската музика, вдъхновена от родния му край и изпълняван а от ясния и красив глас на Мейрид на родния му език, всъщност се твори и записва тук, сред жегата и дивите гори на Южна Испания.

След поредното кратко изкачване Мейрид сви рязко надясно и колата пое по стръмна бетонна алея между две масивни бели колони. На едната от тях имаше синя табела с името на вилата: „Финка Солас“.

Спуснаха се до равен, ограден със стена паркинг и преди да угаси двигателя, Мейрид обърна колата с предницата към изхода. Щом излезе от хладното, климатизирано купе и стъпи върху нажежения цимент, изпита усещането, че подметките му ще се подпалят.

Отвъд паркинга, полускрит зад преграда от дървета се виждаше тюркоазеносин плувен басейн, примамливо проблясващ на слънцето. Фин последва Мейрид по серия от стъпала, спускащи се към градина с опунция и диво алое. През каменна арка навлязоха в прохладна покрита галерия, след която се разкри застлана с теракота тераса с фонтани и рибни езерца.

В дъното на терасата, под сянката на разлистено смокиново дърво, имаше маса със седнал край нея мъж. Той бе с гръб към тях, обърнат към панорамната гледка над морето. Край дясната му ръка стоеше висока чаша с червеникава напитка. Ледът в нея още не се беше разтопил и кондензираната влага се събираше на масата около дъното й.

Мъжът бе отворил пред себе си лаптоп и пишеше нещо на клавиатурата му.

При звука от отварянето на портичката на терасата мъжът се обърна. Беше на средна възраст, с напълно плешиво теме, но с гъсти, пищни къдри, спускащи се отстрани и отзад на главата му. Някога навярно руси, но вече значително посивели.

Носеше три четвърти панталон, от крачолите на който се подаваха загорелите му до кафяво нозе, обути в сандали на босо. Бялата му риза бе разкопчана, разкривайки издутината на възголям бирен корем. Лицето му разцъфна в позната усмивка и той протегна все още стройната си ръка. Изглеждаше в цветущо здраве като за човек, погребан два пъти.

— Здравей, Фин — каза Роди. — Отдавна не сме се виждали.

ДВАЙСЕТ И ШЕСТА ГЛАВА

Оставиха Мейрид да седи под шарената сянка, хвърляна от тръстикова рогозка, опъната върху рамка над масата. Тя бе унила, със замъглен поглед и почти не обелваше дума. Навярно си даваше сметка, че тази първа пукнатина в седемнайсетгодишното им мълчание може да бележи единствено началото на края.

Роди, напротив, изглеждаше безкрайно весел и оживен. Фин се изкачи подир призрака на някогашния си приятел по стълбище към по-горно ниво, откъдето по друга тераса, обърната на изток, стигнаха до голяма пристройка в задната част на вилата.

— Разполагаме общо с шест спални — поясни Роди. — Достатъчно, за да се настани цялата банда, когато се съберем за репетиции или запис. Разбира се, Стрингс е тук по-често от останалите. Все още пишем заедно. — Той бутна тежка, звукоизолирана врата и щракна ключа на осветлението. Пред очите им се разкри контролната стая на студиото, с огромен смесителен пулт, осеян с редове от бутони и превключватели, индикатори и плъзгачи. През прозореца, минаващ по дължината на предната стена, се виждаше и самото студио, тънещо в сянка, с неговите звукови прегради и висящи микрофони.

Комплект барабани бе постоянно монтиран в собствена звукоизолирана кабина, а по пода около нея се точеше плетеница от кабели, гъста като водораслите в Саргасово море.

— В момента записваме дванайсетия си албум. Повечето парчета са вече готови, остава само да ги миксирам. — Той се пресегна и натисна едно копче върху пулта.

Стаята се изпълни с прекрасното звучене на „Амран“. Синтезатор, цигулка и нежните трели на келтската флейта, поддържани от неспирния ритъм на рок барабаните и баса, а на фона на всичко това — чистият тъжен глас на Мейрид, пеещ за младостта на Хебридите и болката по изгубеното минало.

Роди внезапно изключи звука и стаята потъна в кънтяща тишина. Очите му бяха навлажнени.

— Това е единственият начин, по който мога да се върна у дома. Чрез музиката си. — После се усмихна с неподправена сърдечност. — Радвам се да те видя отново, Фин.

Наистина.

Но Фин се чувстваше раздвоен. От момента, в който бе видял доклада от аутопсията, подозираше, че Роди може да е жив. Но да се изправи пред него по този начин, след като на два пъти го беше оплакал и от седемнайсет години го смяташе за мъртъв, бе, меко казано, сюрреалистично.

— Не знам дали мога да ти отвърна със същото — рече. — По-скоро съм объркан. И дори ядосан.

Роди се засмя и като го улови под ръка, го изведе обратно на слънчевата тераса.

— Не ми се сърди, Фин. Нищо от това не е по моя вина. — Те отидоха до парапета, за да се насладят на панорамата. Фин забеляза вирнатото лице на наблюдаващата ги отдолу Мейрид. — Догодина групата заминава за Щатите, за да промотира новия компактдиск. Аз, естествено, няма да съм с тях. Макар да продължавам да творя заедно със Стрингс и на записите да се чува моят глас, нито веднъж не съм излизал на живо с „Амран“ от онази кошмарна нощ преди седемнайсет години. Нямаш представа какво ми е коствало това.

Той се обърна към Фин и направи широк жест с ръка.

— Огледай се наоколо. Мястото е същински рай. Хубава къща, целогодишно слънце, страхотни гледки. Отсреща е Африка. На всеки седем години идват да свалят корка от дъбовете. Правили са го на два пъти, откакто съм тук. Ще предположиш, че съм щастлив. Но аз се чувствам като някакъв шибан затворник.

Той замълча, вперил невиждащ взор към Гибралтарския проток. Кокалчетата на ръцете му, стиснали парапета отпред, побеляха.

— Какво не бих дал да стоя сега на Трай Уиг и да гледам към планините на Харис. Да усещам вятъра в лицето си. Да, също и дъжда. Без колебание бих разменил всичко това тук за пет минути у дома.

След секунда Роди се поотпусна и се усмихна отново.

— Но какви ги говоря? Ама че ужасен домакин съм. Дори не ти предложих питие.

Останал сам, Фин се загледа към долината под себе си. Отляво, където гората беше изсечена, се извисяваха зъберите на Сиера Бермеха. Стъпала водеха надолу към терасирана градина с възлести дървета и прашни храсти. Смокини и маслини, кактуси и олеандър. След знойното лято всички треви и диви цветя бяха изсъхнали и кафяви. Той се обърна и като опря гръб на парапета, вдигна очи към къщата. Множество стрехи се спускаха под различни ъгли, а над редица арки имаше висок покрит балкон, към който се отваряха френските прозорци на спалните. Край езерцето с рибки бе поставена статуя на Буда с кръстосани крака. Мейрид още седеше край масата, запалила цигара.

От момента на пристигането им не бе промълвила на Фин нито дума.

Роди се появи откъм кухнята, понесъл поднос с напитки. Високи чаши с червена газирана течност и подрънкващи кубчета лед. Фин се оттласна от парапета и прекоси терасата към сенчестия навес. Придърпа един стол и седна срещу Мейрид, докато Роди сервираше питиетата, придружени от дървена купа с печени ядки.

— След малко ще забъркам и нещо за хапване. Какво ще кажете за паеля? Много испанско, но скаридите вероятно пристигат директно от Сторноуей. — Той се ухили. — Е, Slàinte[7].

Беше странно да се чуе келтската наздравица, изречена на място толкова далеч от дома, сред климат и култура, така чужди на нейния произход.

— Освежаващо, а? — каза Роди, след като отпи дълга глътка. Испанците го наричат „тинто де верано“. Буквално, лятно вино. Червено вино, разредено със сладка газирана лимонада. Обожавам го. — Той надигна отново чашата. Чувам, че в Уиг отново имало дестилерия, край река Джарг. Добро уиски ли правят?

— Бива го — отвърна Фин, като едва докосна своето питие и фиксира другия с очи.

— Кой уби Уистлър, Роди?

Светлината в погледа на Роди помръкна така внезапно, сякаш някой бе угасил лампа, а челото му се проряза от дълбока бръчка.

— Не знам. Но бих искал да ми падне в ръцете.

— Доколкото си спомням, между вас двамата не цареше особена любов. Заради чувствата ви към една и съща млада дама.

Мейрид присви устни, но не каза нищо, а Роди поклати глава.

— Вярно е, с него сме имали своите различия през годините. Уистлър се скарваше с всекиго в един или друг момент, но аз винаги съм го смятал за един от най-добрите си приятели. Той беше по характер като някакво голямо куче. Може и да те ръфне понякога, но никога не спира да те обича.

На Фин му хрумна, че не би могъл да опише Уистлър по-добре с толкова малко думи.

— Задължен съм му повече, отколкото светът някога ще узнае — продължи Роди, като разклати замислено газираното съдържание на чашата си.

— Във връзка с… твоята „смърт“?

— Именно.

— Разкажи ми.

Роди погледна към Мейрид, колкото да покаже, че осъзнава неодобрението й, но няма да се съобрази с него. После си пое дълбоко дъх.

— Предполагам, че ще е най-добре да започна от началото.

— Сигурно си прав, след като всички знаем края — отбеляза Фин.

Роди се облегна назад, бръкна в джоба на ризата си и извади кутия пурети.

Запали една и известно време я пуфка мълчаливо. Около главата му се насъбраха синкави ленти дим, разпръсващи се бавно в застиналата жега на следобеда.

— Сигурно помниш момичето, с което ходех през втората година в Глазгоу.

Кейтлин. Онази, чиито родители притежаваха тузарската къща в Полъкшийлдс.

Фин кимна. Спомняше си добре русата красавица, с която Роди се къпеше гол в басейна, докато той самият се бе изнизал от партито заедно с Мейрид.

— И нейния смотан по-голям брат, Джимбо. — Роди изплю с презрение името. — Самодоволно копеле с физиономия, която никога няма да ти омръзне да риташ.

Фин остана стъписан от омразата, струяща от репликата. Вярно, въпросният Джимбо се разхождаше наоколо като господар, но беше просто едно разглезено, богато хлапе. Роди сякаш трябваше да положи усилие да се успокои, преди да продължи нататък. Той отметна глава назад и издуха струя дим към тръстиковия покрив.

Слънчевите лъчи, проникващи през него, хвърляха светли петънца по повърхността на масата.

— Но грешката си беше моя. Бях хлътнал здравата по Кейтлин. Направо обсебен от нея. — Той погледна крадешком Мейрид, смутен, задето прави подобно признание в нейно присъствие. — Въобразявах си, че и тя изпитва същото към мен. Макар и да подозирах, че просто иска да се чука със знаменитости. Ние по онова време тъкмо започвахме да пробиваме.

— Защо не караш по същество? — намеси се с явна неприязън Мейрид.

Роди отпи нова глътка от чашата си.

— Както сам си се убедил, семейството й беше доста богато. По нейните думи, баща й беше банкер, а тя самата си падаше по лукса. Дрехи, обувки, скъпи заведения, хубаво вино. Но онова, което никой освен мен не можеше да й даде, бе тръпката от летенето. Тогава се благославях, задето съм купил оня стар „Пайпър Команчи“. Тя просто не можеше да му се насити. Искаше да прекарва във въздуха всеки свободен миг. Дори отвори дума сама да изкара пилотски курс. А аз, идиотът, предложих да й го платя.

Последва продължителна пауза, през която Роди дъвчеше края на пуретата, изгубен в собствените си мисли. Фин се извърна през масата към Мейрид, но тя старателно избягваше погледа му. Накрая той заговори отново.

— Нейна беше идеята да прелетим до Северен Уист и да кацнем на Солас Бийч.

Каква ирония само, а? Солас, като първото име на групата ни. Но наименованието на мястото няма нищо общо с „утеха“. Както и да е, Кейтлин прочела в някакво списание, че при отлив пясъкът е достатъчно равен и твърд, за да се приземи малък самолет.

Наближаваше лятното слънцестоене и тя бе решила, че ще е романтично да пристигнем там посред нощ, да си направим пикник под звездите, а после да посрещнем изгрева. И аз си казах, защо пък не.

Роди пресуши чашата и се изправи, обзет от внезапно безпокойство. Отиде до ръба на терасата и опря длани върху перилата.

— Бях летял до Хебридите и преди, не беше особено трудно. Единствено не знаех дали ще е възможно да кацнем на плажа, затова допусках, че може и да се наложи да се върнем обратно. Също, трябваше да си допълня разрешителното, за да имам право да летя нощем и при ограничена видимост. Направих го и започнахме да следим прогнозата. За 21-ви юни се очертаваше чудесно време и така решението бе взето.

Той се обърна, приседна върху парапета и скръсти ръце на гърдите си с невиждащ взор, изгубен в света на далечните си спомени. Мейрид, седнала с гръб към него, запали нова цигара.

— Астрономическият залез в Северен Уист по време на лятното слънцестоене се пада към 10:30. Знаех, че няма да успея да се приземя по тъмно, затова си оставихме достатъчно време в резерв. Беше приказна вечер, Фин. Идеална за летене. Никога не бях виждал небето толкова ясно и наситеносиньо, а слънцето беше като огромна огнена топка, пръскаща алени и оранжеви пламъци по целия хоризонт. Планините на Харис се открояваха северно от нас, докато се спускахме към бреговата ивица. Почти идеален полумесец от пясък, оголен от отлива. Направих два захода, за да се уверя, че условията са подходящи, а после, на третия, се подготвих за кацане.

Личеше си, че в съзнанието си той е отново там — в тясната кабина на малкия едномоторен самолет, развълнуван и притеснен от предстоящото приземяване на непознатия плаж в лятната нощ, с момиче до себе си, което е длъжен да впечатли.

— Няма да отрека, че се боях. Давах съвсем леко газ и се движех по-бързо от обичайното, защото, за разлика от пистите, нямах ограничение в разстоянието. Исках да докосна земята колкото се може по-меко, а същевременно да държа носа високо, за да не го зария в пясъка. — Тук лицето му се озари, а в гласа му потрепна гордост. — И ето че се спуснахме като перце, аз натиснах спирачките, а Кейтлин ме обсипа с прегръдки и целувки, сякаш бях превърнал водата във вино. — Той поклати глава. — Беше великолепно изживяване, да се приземя на плажа така, сякаш го правя всеки ден.

Скочих върху твърдия, пресован пясък точно когато последната светлина на деня угасваше. Дюните хвърляха дълги сенки над водата, а вятърът развяваше косите ми.

Помогнах на Кейтлин да слезе от крилото и я сграбчих в обятията си, целунах я… и дори не забелязах колко хладно се държи тя. Почти веднага видях трима мъже да крачат насреща ни. Отначало не ми направи особено впечатление. Нямаше от какво да се боя, не бях сторил нищо нередно. — Той стисна челюсти и бавно въздъхна. — Едва тогава видях, че онзи, който ги води, е нейният брат, Джимбо. Зяпнах го учудено, а той ми протегна ръка, здрависа се свойски и ме поздрави за отличното кацане. После се обърна към Кейтлин и каза: „Добра работа, момиче“. Едва тогава обърнах внимание, че придружителите му носят кафяви брезентови торби. „Малко допълнителен багаж, който ще вземеш на връщане, Роди“, кимна Джимбо към тях. Наречи ме загубеняк, ако искаш, Фин, но ми отне известно време, докато съобразя, че става дума за наркотици и че цялата работа е била нагласена. Помня как погледнах въпросително Кейтлин, а тя само сви рамене.

Роди се отдели от перилата, отпусна се обратно върху стола и внимателно угаси угарката от пуретата в пепелника.

— Оказа се, че баща й не бил никакъв банкер, а се занимавал с хероин, кокаин и канабис. Семеен бизнес тъй да се каже, и то доста добре вървящ. Амбициите му били да стане основният доставчик за цяла Северна Европа. Да измести наркобосовете от Ливърпул и Манчестър, отдавна известни на ченгетата. А Кейтлин била сиренцето в капана, заложен за мен. Бил съм идеалният кандидат. Чист и при това притежаващ самолет, който да превозва пратките. Бреговата ивица на Шотландия е над пет хиляди километра. Иди, че я охранявай цялата. Разбира се, опитах да откажа, но Джимбо недвусмислено ми разясни последствията, ако не сътруднича. Не само ме заплашиха с физическо насилие, но намекнаха още, че само един пакет, подхвърлен в самолета ми, и едно анонимно обаждане в полицията щели да ми осигурят петнайсет години затвор.

Бях се хванал на кукичката, Фин. Като последен наивник. А започнех ли веднъж да работя за тях, нямаше откачане.

Здрачът се бе прокраднал ненадейно, като ситен въглищен прах, паднал над долината. Планинските върхове зад тях хвърляха дълги сенки по посока на морето, което все още блестеше, огрявано от невидимото слънце. Топлият вечерен въздух бе изпълнен от писъци на цикади и крякане на жаби, а ястребите продължаваха да описват своите кръгове в небето, надявайки се на последна плячка за деня.

Роди все още бе далеч от края на историята си, но изведнъж усети, че денят неусетно им се изплъзва.

— Извинете — каза. — Сигурно сте прегладнели. Ще отида да се погрижа за паелята. Тя е готова, трябва само да я сложа на огъня.

Преди да ги остави, той запали големи свещи на масата и покрай парапета.

После се изгуби в къщата. Лампата в кухнята светна, хвърляйки жълт правоъгълник от светлина върху терасата. Пламъчетата на свещите потрепваха, хвърляйки причудливи сенки като в странен куклен театър.

Здрачът бързо бе последван от тъмнина, сякаш се захлопна невидим кепенец.

Фин виждаше само смътно очертанията на лицето на Мейрид — линията на носа, извивката на челото. В тишината се чуваше потракването на приборите, с които Роди готвеше своята паеля. Беше пуснал и музика — подрънкване на китара и гърлен глас, напяващ монотонната мелодия на една древна култура, взела повече от арабска Африка, отколкото от Европа. Фин затвори за момент очи и се запита как е било възможно тайната да се опази толкова дълго. Мейрид запали цигара и огънчето озари за кратко чертите й.

— Ти знаеше ли какво се е случвало? — попита я той.

Тя всмукна от цигарата и поклати глава, издухвайки дима в нощта.

— Нямах никаква представа. Докато той не ми довери плана си за бягство.

Всичко е ставало по време на нашата… как да я нарека? Връзка? Забежка? — Фин не отговори и тя продължи. — Естествено, забелязах промяната у него. Тогава не бяхме интимни, но когато свириш в една банда с дадени хора, ставате почти като семейство.

Ти поне си наясно.

Фин кимна.

— Той стана мрачен, необщителен. Направо не приличаше на себе си. А знаеш, че Роди е като отворена книга. Независимо дали е весел или потиснат, винаги има нужда да сподели. А тогава мълчеше. Забелязах, че е отслабнал и прекарва все по-малко време с момчетата. Дори се зачудих дали не е болен. Но не подозирах какъв е проблемът до онази вечер, в която той реши да ми сподели.

Мейрид тръсна пепелта от цигарата си. Когато дръпна отново от нея, тлеещият край освети за миг лицето й, в което се четеше носталгия.

— Същата вечер, в която възнамеряваше да изчезне завинаги. И в която ти и аз се разделихме.

Най-сетне, след всички тези години, тя му предоставяше някакво обяснение.

— Роди беше загазил сериозно, Фин. Нуждаеше се от помощта ми. А ни свързваха толкова много неща, че бях длъжна да му я дам на сто процента.

Нямаха време за по-нататъшни обсъждания, защото Рода се зададе откъм кухнята, понесъл бутилка и три чаши. След като остави всичко на масата, извади с размах тапата. Доброто му настроение, както изглежда, се бе възвърнало.

— Риоха — обяви, докато наливаше. — Специална резерва. Най-доброто, което може да се намери. Плъзга се по езика, меко и ароматно като кадифе. Само го пробвай, Фин.

— Добро е — каза Фин, след като отпи. Но явно без достатъчен ентусиазъм, понеже не беше любител на виното. Роди остана леко разочарован.

— Ей сега пристига и вечерята.

Той донесе чинии и прибори, а след още малко се появи с голям димящ съд за паеля, пълен с ориз, миди, скариди и късчета пиле. Постави го по средата на трапезата и потърка ръце.

— Е, заповядайте!

Всички си сипаха от ястието и започнаха да се хранят в мълчание, докато Фин, неспособен да удържа повече любопитството си, не попита:

— И какво стана по-нататък?

Роди го погледна и апетитът му бързо се изпари. Той отмести полупразната си чиния и поднесе чашата към устните си. Задържа известно време виното в устата си, за да се наслади на аромата, преди да преглътне.

— До средата на юли вече бях направил десетина курса за тях и Джимбо всеки път ме придружаваше. Не му се виждаше краят, а бях затънал твърде дълбоко, за да отида в полицията. Пък и вероятно нямаше да оживея дълго, ако го сторех. Тогава измислих своя план. — Той се засмя горчиво и едва не се задави. — Беше железен, или поне така ми се струваше. Щях просто да изчезна, заедно със самолета. Някъде над морето. Сметнеха ли ме веднъж за мъртъв, щях да бъда в безопасност.

Роди напълни отново чашата си и като се облакати над масата, унесено я обгърна с длани. Очите му проблясваха като стъклени на светлината на свещите.

— Никога не изготвях документи за полетите до Солас, за да няма излишни въпроси. И естествено, винаги зареждах достатъчно гориво, за да ми стигне дотам и обратно. Но специално в онази нощ подадох летателен план до остров Мъл, с кацане на летище „Гленфорса”. За да съм сигурен, че когато изчезна, ще ме търсят на погрешното място. А горивото в резервоарите щеше да ми стигне само колкото да се добера до Външните Хебриди. Този път връщане нямаше да има. — Той се усмихна тъжно. — Еднопосочен полет. Към вечността.

Той замислено отпи няколко глътки, съживяваш болезнените спомени в паметта си.

— Докато се движех над западното крайбрежие, се придържах към планините, за да избягвам доколкото мога радарите. От въздушния контрол на няколко пъти поискаха да се идентифицирам, затова накрая им казах, че транспондерът ми се е повредил, и просто го изключих. Потопих се в радиомълчание. Естествено, Джимбо смяташе, че правим обичаен курс, и се приземихме в Солас, както обикновено. Там никога не ни чакаха хора, имаше само определено място за оставяне на пратката. Плажът е пуст, без къщи наоколо, а най-близкото село е чак отвъд дюните. Идеята ми беше да остана край самолета, докато Джимбо отиде да прибере торбите, а щом се отдалечи, да излетя без него.

Роди си пое шумно въздух през стиснати зъби и мрачно поклати глава.

— Но изглежда, неволно съм се издал. Бях адски нервен и той трябва да го е усетил, защото настоя да го придружа. Какво можех да сторя? Нямаше как да откажа, затова оставих двигателя да работи и закрачих заедно с него към скривалището сред високите треви. Усещах как изпадам в паника. Всичко беше готово и не знаех дали някога ще се реша отново. На връщане носех една от торбите. Не знаех каква дрога е имало вътре, но беше възтежка. Както и да е, събрах кураж, замахвах с всичка сила и го халосах с нея по тила. Той се свлече като чувал с картофи, а аз хукнах към самолета.

Мислех, че съм се спасил, но тъкмо наближавах, когато го чух да пъхти зад мен като локомотив. Опитах да скоча върху крилото, но той ме издърпа обратно. Беше яко копеле. По врата му се стичаше кръв, а по погледа му си личеше, че иска да ме убие.

Знаех, че не успея ли да го поваля, работата ми е спукана. Видях, че замахва да ме удари, и го отблъснах назад. Тогава той залитна и… — Роди затвори очи, изживявайки отново ужаса, от който го делеше пропастта на изминалите седемнайсет години. — Попадна право върху шибаната въртяща се перка. Тя моментално го отхвърли встрани, с цепната на две глава.

Сега Фин разбра откъде трупът в самолета е получил ужасяващите черепни травми. Можеше само да си представи каква кървава касапница е царяла в онзи момент.

— Той беше мъртъв, Фин. Мъртъв като пън. Мозъкът му се бе пръснал из целия плаж. Отначало не знаех какво да правя. Първият ми импулс беше да се кача на самолета и просто да отлетя. Но после се сетих, че не мога да го зарежа там.

Семейството му щеше да реши, че съм го убил, и нямаше да повярва, че след това просто съм паднал в морето. Никой нямаше да го повярва. Тогава започнах да мисля по-трезво. Облякох го в якето си, като оставих вътре портфейла и другите си вещи, в случай че го открият. После го натъпках в кабината. — Роди прокара длан по лицето си при спомена за изживения кошмар. — Нямаш представа колко беше трудно. Той сякаш тежеше цял тон. Целият се омазах в кръв и ми отне поне двайсет минута, докато успея да захлопна вратата зад него.

Той замлъкна, сякаш за първи път забелязваше двете лица пред себе си, погълнати от историята. Мейрид навярно я бе чувала и преди, но бе също така омагьосана като Фин от събитията, описвани под звездите на тази душна испанска вечер. Роди взе бутилката и допълни чашите. После извади нова пурета и я запали.

— Качих и наркотиците на борда и щом излетях, ги пуснах над океана. Знаех, че приливът ще заличи от плажа всяка улика за смъртта на Джимбо. После, съгласно първоначалния си план, взех курс към планините на Югозападен Луис. Беше краят на юли и официално залезът настъпваше към десет вечерта. Вече бе много по-късно, но в небето още имаше светлина, а аз знаех точно къде отивам. Летях ниско, като връх Маяласвал ми служеше за ориентир. Вече бях избрал едно езеро северно от него.

Скрито в уединена долина, на километри от всякакви населени места. Бях сигурен, че никой няма да ме види или чуе по това време на нощта. Просто се снижих полегато, без газ и с прибран колесник, докато не кацнах по корем във водата. Беше доста плашещо, но аз, честно казано, вече бях отвъд страха, а и нямаше връщане назад. Бях изразходвал на практика всичкото си гориво, което и беше идеята. Не исках да оставям издайнически мазни петна по езерото.

Роди дръпна от пуретата и през излизащия от ноздрите му дим им разказа как е изпълзял от кабината, наместил е трупа на Джимбо в пилотската седалка и го е пристегнал с ремъците.

— Самолетът плаваше на повърхността и вероятно щеше да плава още дълго.

Твърде дълго за моите цели. Но хубавото при модела „Команчи” е, че има отвори за зареждане и на двете крила, а те вече бяха леко потопени. Пуснах вода в резервоарите и той бързо потъна.

— Водата трябва да е била доста студена, дори и през юли — отбеляза Фин.

— Беше ледена, уверявам те. Но поне престоях в нея достатъчно дълго, та да се отмие кръвта на Джимбо. Защото на брега ме очакваше някой със сухи дрехи, а аз не исках той да я види, нито изобщо да разбере за трупа в самолета.

— Уистлър — промълви Фин.

Роди кимна утвърдително.

— Нямаше как да се справя без чужда помощ. Трябваше ми облекло и превоз надолу от планината. Уистлър бе единственият, на когото се доверих. Казах му всичко.

— Не съвсем. Не си му казал за Джимбо. А това го прави съучастник в убийство, макар и неволен.

— Аз не съм убил Джимбо! — повиши протестиращо глас Роди. — Беше злополука.

— Мисля, че трудно щеше да убедиш съдебните заседатели в това.

Роди го изгледа ядно за миг, сетне просто се задоволи да повтори интерпретацията, към която всеки би прибягнал на негово място.

— Беше злополука.

— Та значи Уистлър те посрещнал на брега… — подкани го Фин.

— Да. Чакаше ме, както бе обещал. Щом се преоблякох, заровихме мокрите ми дрехи и се отправихме през долината към черния път, където той бе паркирал един стар джип. Карахме на лунна светлина до Харис, а рано на другата сутрин аз взех ферибота от Тарбърт за Скай. Бях се дегизирал като турист, с плетена шапка и вдигната върху нея качулка, за да не ме познае никой.

Тук Мейрид неочаквано заговори за първи път и гласът й почти ги стресна в тъмното.

— Аз го посрещнах на слизане от ферибота в Скай. Бях потеглила натам предната вечер, веднага след раздялата с теб в „Кул де Сак”.

— Разправих й всичко — продължи Роди. — За Джимбо имам предвид. После заедно долетяхме тук, в Испания, да търсим подходящ имот. Място, където да мога да продължа да бъда част от бандата, поне що се отнася до съчиняването и записването на песни, но да съм мъртъв за останалия свят. Изгубен със самолета си в морето, някъде край Вътрешните Хебриди.

— Значи другите от групата са знаели цялата история? — попита Фин.

— О, не и за Джимбо — увери го Роди. — За това не сме казвали на никого.

— Тогава трябва да е било доста неловко да им обяснявате откриването на тялото му в самолета.

— Все още се справяме с това — намеси се тихо Мейрид.

Роди отправи към него открит, умолителен поглед.

— Ако някога се разбере… сещаш се, за това, че съм жив, все още има хора, които ще дойдат да ме потърсят.

Фин дълго седя, взирайки се в чашата си, преди накрая да отпие малка глътка.

— Да си премълча след всичко, което знам сега, ще значи да укрия две престъпления — убийство и измама.

— Знаех си, че не бива да му казваме — рече Мейрид. Гласът й бе остър и напрегнат.

Но Роди продължаваше да не откъсва очи от него.

— Той няма да ни издаде. Нали, Фин? В крайна сметка, кой ще спечели от това?

Положително не и ние. Няма да има никаква реализирана цел, само животи, изложени на опасност.

— Твоят живот — уточни другият.

— Да, моят.

Фин се замисли. Макар да нямаше очевидна връзка между убийството на Уистлър и тялото в самолета, съвпадението го глождеше. Уистлър не е очаквал в кабината да има труп и е останал потресен, че Роди не му е казал цялата истина — а може би дори нарочно го е заблудил, при това с участието на Мейрид. В паметта му отново изникна начинът, по който Уистлър я бе гледал на гробището, а също и препирнята им на паркинга пред хотел „Кабарфей“.

В същото време не можеше с лека ръка да отхвърли молбата за мълчание на Роди, който трябваше добре да съзнава риска от разкриването на истината, но въпреки това разчиташе, че старият му приятел няма да го издаде. Мейрид, от своя страна, явно не споделяше тази негова вяра.

Фин въздъхна и отмести чинията си. Все още имаше усещането, че нещо липсва.

Убягващ елемент, връзка между събитията, която не успяваше да направи.

— Кой друг е знаел? — попита. — Не за Джимбо, а за това, че си инсценирал смъртта си?

— Освен бандата?

— Да.

Роди поклати глава.

— Никой.

— Сигурен ли си?

— Разбира се. — Но сетне се поколеба. — Всъщност… имаше и още един човек. Но някой, на когото всички вярвахме безусловно. И още му вярваме. Имам предвид, че през всички тези години не е промълвил нито дума.

Фин смръщи вежди.

— Кой?

ДВАЙСЕТ И СЕДМА ГЛАВА

I

Слънцето бе все същото като онова, пърлило кожата му в Испания, но тук, на пет хиляди километра по на север, то бе смалено до блед диск в мъглявото небе, който едва смогваше да омекоти режещия вятър, духащ откъм океана. Този вятър го обгърна с ледения си дъх на слизане от самолета, докато крачеше забързано към сградата на терминала в Сторноуей. Сиромашкото лято отдавна си беше отишло, но денят, макар и студен, бе ясен и слънчев. За разнообразие, не се очертаваше скоро да вали.

Полетът към дома бе преминал в мрачни размишления за Роди, Уистлър и тялото в самолета. Независимо от всичките си старания, Фин не успяваше да прогони натрапчивото чувство за вина. Той веднага бе разбрал по реакцията на Уистлър, че находката на дъното на езерото крие нещо повече, отколкото си личи на пръв поглед. И все пак бе позволил въпросът да отлежава, докато не бе станало твърде късно. Ако го бе поставил ребром по-рано, може би Уистлър щеше да оцелее. Знаеше, че мисълта за това ще го преследва, докато е жив.

Сега всички тези безплодни мисли и емоции се свеждаха до едно име. Име, излязло от устните на мним мъртвец в Испания, което бе оставило Фин смутен и несигурен как да продължи.

Сузукито го чакаше на паркинга, където го бе оставил, още мокро и лъскаво от последния дъжд. Той запали двигателя, пусна чистачките и оставяйки летището зад гърба си, подкара през хълма към Оливърс Брей. В далечината пред него се виждаше външното пристанище на Сторноуей и новия фериботен терминал, проблясващ под слънцето. Щом стигнеше града, щеше да се озове пред дилема, кръстопът, на които трябваше да избира. Нещо, с което никога не се бе справял добре в миналото. Той взе решението си едва в последния момент, като на кръговото движение свърна на изток и пое по посока на Уиг.

Гала събитието почти бе излязло от ума му. Празникът, на който всичките седемдесет и осем шахматни фигури от Луис щяха да се върнат на мястото на откриването си. Шейсет и седем от тях се помещаваха постоянно в Британския музей в Лондон — това хранилище на крадени експонати от цял свят. Останалите единайсет бяха в Единбург, но все пак доста далеч от дома. Той си спомни репликата на Уистлър от деня, в който се бяха срещнали у тях за първи път след тийнейджърските си години.

Би трябвало да са в Уиг целогодишно. Като специална експозиция, а не да са разхвърляни из музеите на Единбург и Лондон. Тогава може би хората щяха да идват да ги гледат и да ни носят някакви приходи.

Е, днес случаят бе именно такъв. Край пътя се виждаха стотици паркирани коли и колона от автобуси, а поне хиляда души изпълваха плажа, който, освободен от отлива, бе превърнат в нещо като панаирна площадка.

Фин спря малко преди Уиг Лодж, прекоси тревистата ивица и се загледа към пясъците. Вятърът духаше както винаги, но господ, явно благосклонен към шахматните фигури, бе донесъл слънце. Беше странно да се види обичайно пустия плаж, разположен в най-отдалечения ъгъл на острова, залят от стотици хора — местни, туристи, репортери, всичките сновящи сред временни дървени сергии и пъстри тенти.

Гледката наподобяваше гигантско платно на Лоури[8]. Имаше организирани екскурзии с лодки до отсрещния край на залива, както и обиколки с хеликоптер, излитащ и кацащ от площадка под църквата в Бала на Кила. Също надуваем замък и увеселително влакче, пълни с пищящи дечурлига. Сергии приканваха посетителите да опитат късмета си на томбола, да събарят метални чашки с топка или да отгатнат теглото на сьомга.

Имаше още състезания по доене на овце и хвърляне на дроб сарма[9]. Изключителна проява на оптимизъм при един климат, който в девет от десет случая би потопил цялото събитие в дъжд.

Но център на всеобщото внимание бе църквата. Тук бяха изложени шахматните фигури, зад стъклени витрини и под строга охрана, докато двамата гросмайстори мереха сили с трийсет и две от тях. Постройката бе заобиколена от плътна тълпа, а опашката от хора, чакащи да влязат, се точеше чак до плажа.

Върху пясъка бе устроено огромно копие на оригиналната дъска, с големина на квадратчето около шейсет сантиметра. Ходът на играта в църквата се предаваше по радиостанции на доброволци, които местеха в синхрон по импровизираното бойно поле страховитите викингски воини, изработени от Уистлър. Фин си помисли колко горд щеше да бъде приятелят му, ако можеше да види как дървените му творби влизат в действие. Явно спорът около възлагането на поръчката по някакъв начин бе уреден. Но ако той не бе получил плащането си приживе, вече нямаше как и да го получи.

Фин се върна при колата си и подкара към неговата къща. Грижливо култивираният правоъгълен парцел, спускащ се към пътя, сега несъмнено щеше до буренака и запустее. Крехките човешки усилия щяха бързо и безжалостно да бъдат заличени от природата. Когато спря върху чакълестата площадка отпред, видя, че перките на вятърните турбини продължават да се въртят, произвеждайки електричество, което никой нямаше да ползва.

Жълтата лента, ограждаща местопрестъплението, вече бе махната. Експертите бяха взели своите отпечатъци, направили своите снимки, събрали пробите от кръв, влакна и други улики от сцената на убийството на Уистлър и отдавна си бяха отишли.

Вратата не беше заключена, затова Фин я побутна и влезе. Вътре леко миришеше на дезинфектант, въздухът бе спарен и застоял. Мебелите бяха изправени и поставени по местата си, а подът — изметен и чист. Единствената следа от хаоса, царил тук неотдавна, бяха полузаличените тебеширени очертания на тялото, петното от събралата се на пода кръв, както и следата, оставена от Уистлър в опита му да се довлече до отсрещната стена.

Фин приседна на ръба на стария продънен диван и огледа помещението. Спомни си негодуванието на леля си от запуснатия му вид навремето и яростта й, когато бе открила единствено бира в хладилника. На същия този диван бе седял и след спасяването си от сигурна смърт край езерото Тахавал, с чаша чай в ръката, подсилена с доза от уискито на господин Макаскил. В паметта му изникна мечешката прегръдка на Уистлър след дългогодишната им раздяла, едрото му мустакато лице, опряло неговото, топлината и обичта в очите му. В гърдите му отново се надигна скръб, за да бъде заменена миг по-късно от гняв и решимост да се концентрира.

Той примигна, за да проясни погледа си, и проследи тебеширените линии на пода. Единият крак на трупа е бил изпънат право назад, а другият — сгънат в коляното на нивото на талията. Едната ръка — положена отстрани на тялото, другата — протегната над главата. Точно според думите на Джордж Гън в килията на участъка: Изглежда, е пропълзял по пода, докато ти си бил в безсъзнание. Има кървава следа там, където се е влачил, сякаш се е опитвал да достигне нещо.

Фин опита да си представи какво може да е било то и изведнъж се досети.

Отделните елементи се подредиха и застанаха по местата си, като съвпадащи картинки на ротативка. Вече бе сигурен кой е убил Уистлър. Оставаше само въпросът защо.

Той извади мобилния телефон от джоба си, прокара пръст по указателя и избра един номер. На третото позвъняване отсреща се разнесе гласът на сержант Гън.

— Здравей, Джордж.

Другият изпъшка.

— Никакви услуги повече.

— Не те търся за услуга, а само да те поканя да дойдеш в Уиг. Мисля, че ще мога да ти покажа убиеца на Уистлър.

Настана продължително мълчание.

— А защо просто не ми кажеш името?

— Защото искам първо да се уверя. Освен това ще трябва да донесеш нещо.

— Какво?

— Снимките от местопрестъплението. Само общия план, с тялото.

— Сигурно се шегуваш! Да не искаш да ме изритат от полицията?

— Хайде стига, Джордж. Знам, че имаш достъп до тях. Ако ще и само за да направиш фотокопия. — Фин се поколеба и не можа да сдържи усмивката си. — А, и още нещо…

Раздразнението на Гън избухна в ухото му.

II

Фин напусна потискащата обстановка на къщата и седна да изчака Гън на хълма, откъдето се разкриваше гледка към плажа. До идването на сержанта щеше да мине доста време. На младини двамата с Уистлър безброй пъти бяха седели тук, бъбрейки понякога с часове. Никога не им липсваха теми за разговор, макар и мълчанията им също да бяха приятни.

Не след дълго забеляза към него да приближава фигура, облечена с мушама в червено и синьо, поне два размера по-голяма от нейния. Само малко ъгълче от татуировката на врата й се забелязваше между вдигнатата яка и нахлупената качулка.

Носеше също гумени ботуши, нахлузени върху нещо като долнище на водолазен костюм. Всички пиърсинги и обеци бяха махнати и лицето й изглеждаше странно оголено без тях.

Под очите й имаше сенки, а лишеното от грим лице бе бледо и изпито. Щом наближи мястото, където седеше Фин, тя спря и сведе глава към него.

— Бях долу на плажа и те видях да караш към къщата. — Виждайки недоумението, с което разглежда облеклото й, тя почти се усмихна. — Още навремето бях обещала, че ще помагам при превоза на туристите с лодки. Сега мислех да се откажа, но после реших, че може да ме поразсее. — Ана сви рамене и зарея тъжен взор към брега. — Но всички тези веселящи се хора… само ме накараха да се чувствам още по-зле. — Тя се поколеба. — Може ли да приседна до теб?

— Разбира се — отвърна той, изпитвайки особено чувство да си прави компания с дъщерята на мъртвия си приятел на същото място, където някога бе седял с него.

— Защо всъщност си дошъл?

Фин се облакъти върху коленете си. Далеч под тях приливът вече се обръщаше и плитката вода образуваше дълги ивици бяла пяна върху мокрия златист пясък.

— Исках да погледна с очите си мястото, където беше убит баща ти. Нямам ясен спомен какво се случи тогава. Някой просто ме халоса по главата секунди след като го открих.

— Но защо? Имам предвид, какво очакваше да видиш?

— Дълги години бях ченге, Ана. Затова допуснах, че може би ще открия нещо, което другите са пропуснали.

— И откри ли?

След едва доловима пауза той поклати глава.

— Не. — После се обърна към нея и за сетен път остана поразен колко много прилича на баща си. Тя го гледаше с широко отворени очи, търсейки да долови нещо в неговите. — Кой даде разрешение да се използват шахматните фигури?

— Аз. Джейми Улдридж каза, че щели да са необходими за празненството.

Фин си спомни как Джейми бе отрекъл изобщо да знае за съществуването им.

— Спомена, че имало известно объркване относно това дали баща му ги е поръчал, или не — продължи Ана. — Но вече всичко било изяснено. Извини се, задето досега не е платил за изработката им, и обеща, че щом събитието приключи, ще ми даде парите. — Тя стисна челюсти със същото упорито изражение, което Фин често бе виждал у баща й. — Но аз няма да ги взема — рече с потрепващ глас. — Предпочитам фигурите. Искам да ги запазя. Щом татко ги е направил, значи сега са мои, нали?

— Да — кимна Фин.

— Всяка тяхна извивка, всяка черта, издълбана от длетото, е негово дело. Излезли са от сърцето и изпод ръцете му и ако има нещо останало от него на този свят, то е у тях.

Фин се изненада от неочакваното красноречие, от дълбочината на чувствата й и от нейната способност да ги изрази. Все пак това бе същото момиче, което едва преди седмица бе нарекло чувствата шибани тъпотии и неохотно бе признало, че обича баща си, наричайки го задръстен задник. Момиче, което едва можеше да състави изречение, без да го поръси обилно с ругатни. Едва сега разбираше, че всичко това е било само внимателно граден образ, защитна обвивка. Такава, която да й спечели уважението на нейните връстници, като същевременно прикрие уязвимостта й. Сега тя бе захвърлена, заедно с пиърсингите. Будно хлапе, което не се възползва от ума си. Във всяко отношение дъщеря на баща си.

— Никога няма да се разделя с тях — каза тя. — Така част от него постоянно ще бъде с мен.

Фин се пресегна и докосна лицето й.

— Ти си най-добрата и значима част от него, Ана. Направи така, че да се гордее с теб.

Очите й се навлажниха и тя припряно скочи на крака.

— Най-добре да вървя. Долу ще имат нужда от мен. На това хубаво време много народ ще иска да се вози на лодка.

— И на хеликоптер също — извика на висок глас Фин, докато се изправяше, защото тъкмо в този момент машината се зададе откъм дюните и премина с рев над главите им.

— Може ли да поговорим пак някой път? — попита тя. — Не искам да бъда досадна или нещо подобно, но ти, изглежда, си го познавал по-добре от всеки друг. Бих искала и аз да го опозная малко повече.

— Ще ми бъде приятно — каза Фин. И изпита внезапен порив да я прегърне, сякаш, ако я притиснеше до себе си, щеше отново, за последен път, да усети близостта на Уистлър. Но не го направи.

— Благодаря — усмихна се измъчено тя. После се обърна и забърза по пътеката към плажа.

III

Джордж Гън слезе от колата си в подножието на хълма и като вдигна глава, видя

Фин да седи сред високите треви край къщата на Уистлър. Бе подпрял брадичка върху коленете си, а лекият западен вятър рошеше косите му, носейки откъм плажа далечни звуци на гайди. Сержантът въздъхна и морно започна изкачването.

Фин дочу отдалеч пъшкането му и се обърна. Полицаят стискаше под мишницата си зелена папка. Обувките му бяха лъснати, панталонът — изгладен, а кичурите на черната му коса се придържаха на мястото си от обилно количество гел.

Той застана до него и сведе навъсено лице.

— Да знаеш, че този път прекрачи границите. Приятелството си е приятелство, но за да ти набавя нещата, трябваше да си пъхам носа в чуждо разследване. Това не остана незабелязано и ми бяха зададени някои въпроси.

— Но носиш всичко, нали?

Другият изсумтя раздразнено.

— Докладът на социалната служба вече е безпредметен, що се касае до съда.

Господин Макаскил е мъртъв и делото за попечителство се прекратява от само себе си.

Въпреки това е преценено, че има отношение към разследването на убийството, затова още представлява част от доказателствата.

— Ти погледна ли го?

— Имам копие, ето тук. — Той потупа зелената папка.

— И?

— Препоръката към съда е попечителството да се предостави на Джон Ангъс

Макаскил, въз основа желанията на самото момиче.

Фин затвори клепачи и отпусна глава, чудейки се дали неговата собствена намеса не е довела до всичко това. После пое дълбоко дъх и се изправи на крака.

— А снимките от местопрестъплението?

— И те са у мен.

Фин го улови под ръка.

— Да влезем вътре да ми ги покажеш.

Той разчисти масата на Уистлър и Гън нареди върху плота, белязан с петна и драскотини от десетилетия употреба, пет или шест големи цветни фотографии. Бе шокиращо да се види Уистлър така, проснат сред отломките. В светлината на полицейските прожектори и фотосветкавицата кръвта бе неестествено ярка и червена, а лицето на нейния фон — призрачно бледо. Един едър и силен мъж, превърнат в нищо.

Един интелект, изгубен само в миг. Цялата мозайка от спомени, съставлявала неговия живот — разпиляна, сякаш никога не е съществувала. Фин неволно изпита желание да притежава вярата на Доналд. Да смята, че все пак има някаква цел, че не всичко ще изчезне без следа като сълзи, отронени в дъжда.

Той разгледа внимателно снимките, преди да вдигне една от тях.

— Погледни, Джордж. На тази се вижда съвсем ясно. Протегнатата ръка почти докосва съборената шахматна фигура.

Гън свъси вежди.

— За какво му е притрябвало някакво си парче дърво? Та той е умирал, за бога!

— И навярно го е знаел. Затова е опитал да ни посочи убиеца си.

— Моля? — зяпна го изумено другият.

— Слушай — заби показалец Фин в гланцираното изображение. — Това тук не е обикновена фигура. Нарича се берсерк. На името на най-свирепите викингски воини.

Когато влизали в битка, те се докарвали до състояние на транс, за да не изпитват страх, нито болка. Всички останали фигури са точни копия на оригиналите, но при берсерка

Уистлър си е позволил известна интерпретация. Направил го е да прилича на Кени

Джон Маклийн. Нещо като малко лично отмъщение. Кени му е откраднал съпругата и дъщерята.

Челюстта на Гън увисна, докато се опитваше да асимилира чутото.

— Да не искаш да кажеш, че Кени Джон е убил Уистлър Макаскил?

— Именно.

— И защо?

Фин не отвърна веднага. Същият въпрос мъчеше и него.

— Не съм сигурен, но допускам, че Големия Кени разбрал какво пише в доклада на социалните.

— И как по-точно?

— Не знам. Може Ана да е изпуснала нещо, да му е споменала какво е казала на служителката.

— И смяташ, че е убил Уистлър, за да му попречи да си върне дъщерята?

Фин поклати глава.

— Не, не е толкова просто. Но според мен онова, което открихме в самолета, е дало в ръцете на Кени коз, за какъвто не е и сънувал. Нещо, което е щяло напълно да срине шансовете на Уистлър да спечеш делото. Предполагам, че го е заплашил с него.

Не вярвам да е имал каквото и да било намерение да го убива, но познавайки Уистлър, мога само да си представя как е реагирал.

Той затвори очи и извика картината в съзнанието си. Двамата яки мъже, приятели от детинство, вкопчени в същата тази стая в отчаяна борба, помитащи всичко по пътя си. Летящи мебели, чаши и чинии, разбиващи се по пода.

— Няма и грам доказателство за това — сепна го гласът на Гън.

— От убийството са изминали едва няколко дни, Джордж. Тук се е разразила кървава битка. Кени трябва още да носи по тялото си следи и натъртвания от нея, а и уликите, събрани от криминалистите, лесно ще го потвърдят. Стига само твоят началник да спре да се занимава с мен и да погледне там, където трябва.

Настана дълга тишина, прекъсната от въпроса на сержанта:

— И какъв е този коз?

Отговор не последва.

— Преди малко спомена, че онова, което сте открили в самолета, е дало в ръцете на Кени коз, за какъвто не е и сънувал.

И Фин разбра, че няма начин да опази тайната на Роди.

IV

Пътят до Суайнавал Лодж отне по-малко от четвърт час — достатъчно време, за да предаде на Гън съкратена версия на историята, узната от Роди едва предния ден.

Когато спряха пред хижата, Гън изключи двигателя и остана да седи зад волана, зареял поглед отвъд дърветата, към набраздената от вятъра повърхност на езерото.

— Да не повярва човек — обърни накрая глава към спътника си. — Значи Роди Макензи е живял всичките тези години в Испания, докато целият свят го е смятал за мъртъв. — Това не бе толкова въпрос, колкото пореден израз на собствената му почуда.

— Е, сега здравата ще загази.

Фин кимна. Знаеше, че е така, и изпита леко убождане на вина. Но нищо от това не бе негово дело, а и вече се намираше навън негов контрол.

Те отидоха до къщата на Кени и похлопаха на вратата. Когато никой не отговори, Гън отвори и пристъпи в сумрачното антре.

— Господин Маклийн? Тук ли сте?

Посрещна го единствено тишина и след секунда той излезе обратно на хладния, усилващ се вятър.

— Да проверим в офиса.

Секретарката на Джейми Улдридж, учудена от появата им, ги увери, че нито Джейми, нито Кени Джон са в имението, защото участват в празненствата на плажа.

— Че какво прави там Кени Джон? — попита я Фин.

— Кара една от лодките е туристи, господин Маклауд.

ДВАЙСЕТ И ОСМА ГЛАВА

Когато Фин и Гън излязоха на плажа, кеят с лодките изглеждаше доста далеч.

Пясъкът под краката им бе твърд и сух, само леко набразден от отдръпването на водата при отлива. Празникът вече беше в разгара си и тълпите бяха станали още по-гъсти.

Надуваемият замък бе пълен с малчугани, чиито възбудени писъци се извисяваха над рученето на гайдите, носено от вятъра над Трай Уиг. От тонколоните, окачени пред една от сергиите, гърмеше музика на акордеон, а докато минаваха покрай гигантската шахматна дъска, отнякъде долетя чистият, звънък глас на Мейрид, в съпровод на скръбна цигулка и стенеща келтска флейта. Песен на Амран, пусната на нечия уредба.

Музиката на Роди Макензи, най-сетне завърнала се у дома.

Фин поспря край дъската, а Гън направи още няколко крачки, преди също да се обърне. Те се загледаха в деветдесетсантиметровата фигура на берсерка, която двама от доброволците тъкмо местеха, следвайки инструкциите на момичето с радиостанцията.

Нямаше как да се сбъркат характерните пълни устни на Кени Джон Маклийн, както и белегът, пресичащ скулата. Едрите, изпъкнали зъби гризяха яростно горния ръб на щита.

Нещо в свирепия вид на берсерка ги накара да ускорят крачка по посока на кея.

Той представляваше по-скоро нещо като плаващ понтон, привързан за здрави дървени колове, забити в брега. Дълга рампа с въжени перила се поклащаше върху него в такт с вълните. Фургон на колела в единия край служеше като пункт за раздаване на мушами и спасителни жилетки за дългата опашка от хора, чакащи своя ред да се поразходят из залива.

В момента, когато Гън и Фин приближиха, и двете лодки бяха на пристана — оранжеви и черни на цвят, с надуваеми бордове, твърди дъна и мощни четиритактови двигатели от 150 конски сили. Всяка можеше да побере на откритите си седалки до дванайсет пасажери, Едната тъкмо ги бе разтоварила, а другата вече качваше нова партида екскурзианти, пристъпващи предпазливо по клатещата се рампа.

Фин огледа припряно лицата, мъчейки се да зърне сред тях Кени Джон. Сетне изведнъж забеляза едрия мъж да се изправя в рубката на току-що освободената лодка.

Той се обърна почти в същия момент и видя Фин и Гън да се насочват решително към него. За кратко лицето му остана безизразно, прикривайки рояка от противоречиви мисли. Докато една от тях не надделя и в очите му не се изписа паника.

Той рязко се обърна и форсира работещия на празен ход мотор. Носът на лодката се вирна нагоре и тя започна да се отдалечава от кея. Една дребна, загърната в мушама фигура, която стоеше на кърмата и навиваше някакво въже, изгуби равновесие и падна с писък на дъното й. Фин успя да мерне само за миг бледата уплашена физиономия.

— По дяволите, Джордж! Ана Век е при него! — Той се затича по рампата към втората лодка, разбулвайки пасажерите встрани. Онези, които вече се бяха качили в нея, го наблюдаваха стреснато и неразбиращо. — Слизайте! Всички на брега! — кресна им той.

Гън го следваше по петите, размахвайки служебна карта над главата си.

— Полиция! Моля, освободете незабавно съда.

Уплашените туристи се втурнаха вкупом, при което бордът опасно се наклони към водата. Кормчията се обърна сепнато към запъхтения Фин.

— Какво става, за бога? — Беше възрастен мъж, когото той познаваше, работник от имението на име Дони Дуув.

— Дони, трябва да настигнем Големия Кени. Подозираме го в убийството на

Уистлър Макаскил.

— Не думай!

— А и малката Ана е на лодката с него.

— Стига приказки, да потегляме! — подкани ги Гън.

Дони отиде със залитане до кърмата, за да откачи въжето, после се върна и улови щурвала. Моторът „Ямаха“ изрева и ги понесе навътре в залива.

Вятърът запращаше солени пръски в лицата им, а носът се блъскаше със сила, подскачайки срещу настъпващия прилив. Гън се бе присвил зад малкото предно стъкло, запушил с пръст едното си ухо, и крещеше нещо по мобилния си телефон. Фин не можеше да различи думите, но предполагаше, че сержантът вика подкрепление. Хвърли поглед назад към брега и видя отдалечаващия се плаж, с кацналата на хълма Уиг Лодж.

Оттам долитаха приглушените викове на туристите, които бяха зарязали увеселителните сергии и шахматната дъска и се стичаха към ръба на водата.

Той застана до Дони, улови се за черната метална рамка над рубката и се взря в посоката, накъдето бе поел Кени. Само на моменти можеше да види оранжевото петно, ту изплуващо над вълните, ту губещо се отново между тях. Вятърът го шибаше в лицето и издуваше дрехите му, шумът на мотора го оглушаваше, а солените пръски го измокряха от глава до пети. Изведнъж се почувства безкрайно уязвим без спасителна жилетка и вкопчи още по-здраво пръсти в тръбите на рамката.

Джордж Гън, вече прибрал телефона в джоба си, бе приклекнал на пода с пепелявосиво лице. Той огледа все по-бясно подскачащата лодка е тъмните си очи, после ги затвори и започна старателно да си поема дъх през носа. Фин се зачуди още колко дълго ще издържи, преди да повърне.

От двете им страни изникнаха тъмните, мъгляви силуети на островите Том, Толм и Триасамол. След като напуснаха заслона на залива, вълнението се усили. Почти прозрачни изумрудени талази ги повдигаха върху гърбовете си, за да ги запратят след това стръмно надолу сред парцали от кипяща пяна. Морето сякаш ги поглъщаше цели само за да ги изплюе отново. Фин зачуди доколко малкият надуваем съд е способен да издържи на изпитанието. Лодката на Кени все още имаше поне петстотин метра преднина и едва се виждаше.

Скоро бреговата линия, покрай която се движеха, стана почти отвесна — стена от черен гнайс, в която приливът се разбиваше гневно, тласкан от все по-силния и мразовит вятър. Фин усети как студът прониква до костите му и се запита дали всичко това има смисъл. Ако ставаше дума само за Кени, вероятно не. Той рано или късно трябваше да слезе на сушата и да бъде заловен. Но той държеше при себе си Ана, а в настоящото му душевно състояние бе трудно да се предвиди какво може да стори.

— Разстоянието не намалява — извика към кормчията през рева на мотора.

— Не може по-бързо от това — отвърна Дони. Костваше му неимоверни усилия дори само да удържа курса, борейки се срещу вълните, които ги удряха странично и заплашваха да ги преобърнат или запратят в скалите. А последните не бяха далеч — назъбени рифове, покрай които водата бушуваше, като изпълваше всяка възможна пролука и хвърляше пръски на десетина метра във въздуха.

След около четвърт час достигнаха края на полуострова при Галан Хед и за кратко бяха изложени на пълната ярост на стихиите. Лодката на Кени го беше заобиколила две минути преди това. Злощастният Джордж Гън допълзя на четири крака до кърмата и се надвеси през нея, наблюдавайки как вятъра веднага отнася повръщаното от устата му.

Но след като заобиколиха носа, той ги заслони от яростните пориви и океанските талази станаха по-заоблени и кротки, позволявайки им да се озърнат наоколо. От лодката на Кени нямаше и следа.

Фин се намръщи и проследи с поглед празния плаж, простиращ се пред тях.

Отвъд него в далечината се виждаше следващият нос, с островите Пабай Бек и Пабай

Мор, подали лъскавите си чела над повърхността.

— Къде са те, по дяволите?

Дони дръпна дросела назад и лодката намали скорост.

— Тук е пълно със заливи и крайбрежни пещери, Фин. Могат да бъдат навсякъде.

Гън приближи с олюляване до тях. Оттенъкът на лицето му бе близък до този на морето отдолу.

— Хеликоптерът вече е на път — каза. — Сигурно ще ги забележат от въздуха.

През следващите десетина минути те обикаляха бавно между назъбените скали, хвърлящи сенките си над водата. Тя издаваше шум като от сифон, изпълвайки входовете на проломите и отверстията между тях. Фин вирна глава, дочул бръмченето на хеликоптера, който само допреди половин час бе разкарвал туристи над планините.

Телефонът на Гън иззвъня и той го долепи до ухото си. След малко кимна и погледна към Фин.

— Видели са дирята им. Водела право към брега. Сигурно или се е разбил, или е влязъл в някакво укритие.

— Колко надалеч оттук? — викна през рамо Дони.

— Около половин километър.

Кормчията ускори отново. Носът се вирна, обливайки ги с поредна порция солени пръски. Фин вече трепереше неудържимо.

— Ето там — каза Дони след малко и посочи по-бледата диря, ясно видима сред дълбоките тъмнозелени води. Посоката й бе право към скупчените скали, подаващи се като коварни зъби от гранит и гнайс сред бушуващия прибой. Те щяха с лекота да разкъсат гумените им бордове, ако се отклоняха дори минимално от курса, взет от Кени преди тях. Той или познаваше тези води като дланта на ръката си, или опасността го бе подтикнала да поеме безразсъден риск.

Дони забави ход до един-два възела и лодката полека навлезе през плитчините към естествена арка, тъмнееща над главите им. Стихиите я бяха издълбали в най-старата скала на планетата в течение на милиони години и сега дневната светлина се отразяваше от всяка нейна пропита със сол повърхност. Вятърът отвън долиташе като тих шепот, а боботенето на мотора отекваше от стените на тунела. Хеликоптерът, вече изчезнал от погледите им, не се чуваше изобщо. Водата се плискаше и въздишаше около тях, докато накрая не излязоха в миниатюрен залив, заобиколен отвсякъде с побелели от гуано скали. Ревът от роторите на вертолета се върна с всичка сила, изпълни тясното пространство и подплаши чайките, които се пръснаха с крясъци над главите им.

— За бога, Джордж, кажи им да се махнат оттук, преди да са ни оглушили — обърна се Фин към сержанта.

Гън излая нещо в телефона си, хеликоптерът направи вираж и се отдалечи.

Спусна се зловеща тишина, нарушавана единствено от тихото плискане на морето в сумрака и равномерното пулсиране на собствения им мотор.

Дирята от лодката на Кени прекосяваше малкото водно пространство и се губеше в дълбока скална цепнатина отсреща. Това, изглежда, бе вход на пещера, изпъстрен от полипите и водораслите в преливащи се слоеве от синьо и жълто, оранжево, зелено и червено. Водата образуваше пенлив водовъртеж пред него, а в невидимата вътрешност морето стенеше като огромен, пленен морски бозайник.

Дони се придвижваше сантиметър по сантиметър, светлината постепенно гаснеше, а пътят напред бе тъмен и несигурен.

— Угаси мотора — каза Фин. В последвалата тишина изпод сводовете на тази естествена катедрала до ушите им долетя бръмченето от двигателя на Кени, примесено с препиращи се гласове. Фин се пресегна и опипом намери един от прожекторите, прикрепени към рамката над рубката. Щом завъртя ключа, пещерата отведнъж се обля в светлина, разкривайки стряскащо ярките си цветове.

Другият съд се поклащаше върху едва доловимото вътрешно вълнение на десетина метра пред тях. Кени и Ана стояха на носа и се караха, като нейният тон бе по-висок и остър от неговия. Те се обърнаха едновременно и примижаха срещу ослепителната светлина. Кени вдигна ръка, за да заслони очите си като човек, изненадан от блясъка на фотографска светкавица. Лицето му приличаше на маска на страха, с черни дупки вместо уста, очи и ноздри.

— Какво, по дяволите, става тук? — отекна гласът на Ана Век.

Фин я игнорира и съсредоточи цялото си внимание върху нейния спътник.

— Това е лудост, Кени. Откажи се.

Онзи се вторачи в него като сърна, парализирана от фаровете на автомобил.

— Не мога, Фин. Не мога. — В ъгълчетата на устните му се събираше пенеста слюнка.

— Роди ми каза какво се е случило в планината онази нощ. Че си видял него и Уистлър. Какво изобщо правеше там?

Другият тръсна глава, дишайки тежко.

— Още бях в селскостопанския колеж. Работех през лятото като пазач в имението, за да припечеля нещо.

— И си ги взел за бракониери.

— Нямах представа какви са. Минавах през съседната долина, когато видях самолета. Летеше прекалено ниско, а после се изгуби от погледа ми и реших, че се е разбил. Докато изкача хълма, за да проверя, той вече беше насред езерото и потъваше.

Но иначе беше цял и невредим. Тогава зърнах Роди и Уистлър на отсрещния бряг.

— И как, за бога, ти и Уистлър сте опазили тайната толкова дълго?

— Именно тя ни свързваше, Фин. Връзка, по-здрава от всякакви разводи и дела за попечителство.

— Но в крайна сметка си я наруших Те са те заклели да мълчиш.

Обвинението излетя като куршум от мрака. Обвинение в предателство.

— Те излъгаха — не му остана длъжен Кени. — Изобщо не ми казаха, че в самолета е имало труп.

Фин поклати глава.

— Уистлър не е знаел нищо за стореното от Роди. Разбра едва преди дни, когато се натъкнахме на самолета. И те уверявам, че беше потресен от дън душа.

Това явно бе новина за Кени, но каквито и мисли да минаха през ума му, той ги запази за себе си.

— Какво стана онази сутрин, когато отиде в дома му? — продължи Фин. — Какво направи, Кени? Заплаши го, че ще го издадеш, ако не се откаже от правата върху Ана?

От устата на другия се изтръгна гърлен, почти животински звук. Той вдигна очи към мрака над главата си, преди да ги обърне отново към Фин.

— Аз обичам това момиче. Повече от живота си. Всеки път, щом я погледна, виждам в нея майка й. — Фин неволно си помисли, че и той по същия начин вижда единствено Уистлър. — Реших, че ако го заплаша да разкажа на полицията какво знам, ще се откаже от делото. Имам предвид, че човекът в кабината на самолета не беше Роди. Ако той наистина е бил замесен в смъртта на онзи, когото сте открили, е можел да загуби не само Ана, но и свободата си. — Кени направи пауза, все още дишайки тежко. — Но никога нямаше да го издам, Фин. Сметнах, че заканата ще бъде достатъчна.

Но той направо побесня. — Фин можеше да си представи реакцията на своя приятел.

Ако някой бе достоен за сравнение с берсерк, това бе именно Уистлър. Човек с избухлив, невъздържан характер, карал го отново и отново да прекрачва границата на разума през целия си живот. — Връхлетя ме като обезумял. Изобщо не го очаквах. Бога ми, нито за миг не съм искал да го убия. Но само така можех да го спра да не убие мен.

— Какво друго очакваше, Кени? Заплашил си го да отнемеш дъщеря му. Как според теб е трябвало да го приеме?

Фин усети, че му се гади. По един извратен и жесток каприз на съдбата Уистлър бе посял семената на собствената си гибел още преди седемнайсет години, съгласявайки се да помогне с плана на Роди. Един смъртоносен обет за мълчание между трима приятели, чието нарушаване го бе убило.

Кени вдигна безпомощно ръце със сълзи на лицето, проблясващи в лъча на прожектора.

— Не съм искал да го убия — възкликна отново, сякаш повторението можеше по някакъв начин да промени случилото се.

Писъкът, отекнал в пещерата, смрази кръвта в жилите на Фин. Той едва имаше време да отвори уста и да извика „Не!“, преди да види дъгата, описана от пръта с метална кука на края, който малката Ана яростно бе уловила с две ръце. В следващия миг лъскавата стомана се впи дълбоко в гърдите на Кени Джон.

ДВАЙСЕТ И ДЕВЕТА ГЛАВА

I

Свободната шотландска църква на Кенет Стрийт в Сторноуей бе голямо, безрадостно здание с розова мазилка и с камбанария, увенчана от четири малки шпила, всеки със свой собствен ветропоказател. На остров Луис промените във времето винаги се нареждаха сред най-обсъжданите теми.

Табела на вратата гласеше, че службите на английски език са в неделя от 11 сутринта и 6:30 вечерта, докато тези на келтски се провеждат по същото време в семинарията на Франсис Стрийт. Селските църкви на острова обикновено водеха богослуженията си на келтски, но в Сторноуей англоговорещите бяха мнозинство.

Залата за събрания се намираше вдясно от самата църква — постройка, издигната сравнително наскоро, с високи прозорци, предназначени да пропускат колкото се може повече от божията светлина в мрачния интериор.

Именно тук в унилото и влажно октомврийско утро се бе събрал комитетът от дванайсет членове, определени от общото църковно събрание да изслушат обвинението срещу преподобния Доналд Мъри. Голямото кестеново дърво, растящо пред входа, бе оронило повечето от изсъхналите си листа по моравата, оповестявайки веднъж и завинаги края на лятото. Поличба, която не беше добра.

Всеки сантиметър от паркинга бе зает; мокрите лъщящи коли бяха наредени дори върху непрекъснатите жълти линии от двете страни на Кенет Стрийт — специална отстъпка за деня, контролирана стриктно от пътни полицаи в двата края на улицата.

Това бе театър, невиждан на острова досега, разиграване на човешка драма, на която самата църква би се намръщила, ако тя бе излязла изпод перото на някои драматург и представена от истински актьори.

Но в онова, което предстоеше, нямаше нищо измислено. Бъдещето на един мъж бе поставено на карта. Въпреки че прокуратурата се бе отказала от криминално преследване, самите презвитери, старейшините на Доналд Мъри, го бяха заклеймили в подробно и подписано обвинение, че е извършил акт, противен на словото Божие и на законите на църквата. След подобаващо разследване те бяха предали доказателствата на съдебния комитет с препоръката, ако отец Мъри бъде намерен за виновен, да бъде незабавно освободен от свещеническия пост в Свободната църква на Кробост.

Въпреки дъжда Фин реши да остави колата си на Саут Бийч и да стигне до мястото пеша. Имаше намерение след края на процеса да се измъкне колкото се може по-бързо, а това нямаше да е лесно в задръстването, което щеше да последва. Криейки се под общ чадър, той и Маршели преминаха покрай художествения център „Ан Лунтар“, където се помещаваха галерията и киното, и още отдалеч зърнаха тълпата, събрана пред църквата на върха на хълма. Живеещите над бръснарския салон и книжарницата за религиозна литература отсреща се бяха надвесили през прозорците си, наблюдавайки безплатното зрелище. То бе получило широка гласност в местните и националните медии, които сега бяха устроили собствен лагер от бусове със сателитни чинии, а фотографи, оператори и репортери сновяха сред навалицата.

Макар да бе уловила Фин под ръка, в държанието на Маршели се долавяше хладина. Неговото пътуване до Испания и последвалите събития бяха разтворили прикриваната от месеци пукнатина в техните отношения. Никой от двамата още не искаше да го признае, но въпреки всичко, което ги свързваше в миналото, бъдещето си оставаше неизвестна величина, помрачавана от сянката на възможния провал.

Докато вървяха по тротоара — две души на цял свят разстояние, — Фин искаше да може просто да вдигне ръка и да каже „стоп”. Да започне всичко наново. Отначало. От онзи първи учебен ден, когато малкото момиченце с плитки и сини панделки му се бе усмихнало и бе заявило на учителката, че ще превежда на момчето, умеещо да говори само на келтски.

Едва преди няколко дни бяха погребали Уистлър. Кени Джон пък като по чудо бе оцелял от удара с куката, благодарение най-вече на спасителната жилетка, поела по-голямата част от острието. Но все още се намираше в тежко състояние, на болнично легло. От тримата приятели, посетили навремето монумента на Холм Пойнт и открили общата си история около потъването на „Йолар“, един бе мъртъв, а друг — обвинен за неговата смърт. Ана бе предадена в институция за малолетни в Шотландия, докато властите решат как да процедират в случая на дете, опитало да убие убиеца на баща си.

А Фин недоумяваше как е възможна подобна загуба на живот и невинност.

Групата „Амран“, бившата „Солас“, чиято музика бе съпровождала тийнейджърските му години, се разпадаше, разкъсвана от вътрешни раздори и назряващи съдебни дела. Вестниците и телевизионните дни наред бълваха историята за това как Роди е инсценирал собствената си смърт, за да тъне в разкош в Испания седемнайсет години по-късно. Заплашваха го екстрадиция и потенциално обвинение в убийство. Издаването на европейска заповед за ареста му бе само въпрос на време.

Ето че сега и за Доналд бе настъпил моментът на истината. Маршели бе дошла не за да прави компания на Фин, а за да предложи на отеца моралната си подкрепа и да даде показания в негова полза. В крайна сметка именно той бе момчето, отнело девствеността й навремето. Фин помнеше колко облекчен се бе почувствал тогава, разбирайки, че не е бил Артър.

Цялата зала зад гърба им бе претъпкана. Фин, Джордж Гън, обвинителите на Доналд и другите свидетели заемаха първия ред. Отляво пред тях се бяха разположили адвокатите на църквата, а отдясно — самотната фигура на Доналд Мъри.

Дванайсетте членове на комитета седяха на дълга маса с лице към събралите се, подобно на Христос и учениците му на тайната вечеря. Носеха тъмни костюми и подобаващо сериозни физиономии на хора, натоварени с нелеката задача да произнесат присъда над един от своите. Поне половината от тях бяха негови събратя свещеници.

Атмосферата беше напрегната, наелектризирана от чувството за очакване.

Председателят удари с чукчето си, призовавайки към тишина, а секретарят му, натоварен още и със задачата да води протокола, стана да прочете обвинението. Беше дребен, почти напълно плешив мъж. Фин гледаше като хипнотизиран влажните му морави устни, произнасящи словата, които почти не достигаха до съзнанието му.

Описанието на това как в една пролетна вечер същата година, на остров Ерискей, преподобният Доналд Мъри е отнел живота на друг човек, изпразвайки едната цев на ловната си пушка в гърдите му. В явно и недвусмислено противоречие на Шестата Заповед, предадена от Бог на Мойсей на Синайската планина. Не убивай. Заповед, залегнала дълбоко в законите на църквата.

Председателят извърна глава към Доналд. Беше възрастен мъж, вероятно прехвърлил шейсетте, с въздълга стоманеносива коса, сресана на вълни назад от челото. Имаше печални кафяви очи, които излъчваха ако не съчувствие, то поне безпристрастност.

— Имате право на встъпително изявление в своя защита, преподобни Мъри.

Доналд се изправи на крака. Носеше светлосив костюм върху черната си памучна риза със свещеническа якичка. Той опря върховете на пръстите си в масата пред себе си, сякаш търсейки опора. Видът на лицето му бе подпухнал и нездрав, с оттенък, сходен с този на костюма. Дори пясъчнорусата му коса бе изгубила своя блясък. За повечето от присъстващите гласът му прозвуча високо и ясно, но Фин, който го познаваше по-добре от тях, долови потрепването в него.

— Нямам нищо, което да кажа в своя защита, сър. Фактите са известни и говорят сами за себе си. До каквото и решение да стигнете днес, то ще почива на представените ви доказателства и аз ще го приема без а възражения. Но ако някой може да ме съди, това е единствено Господ, моят създател.

— И ще бъдете съден от Него, преподобни Мъри, както всеки един от нас. Но днес сме тук, за да преценим дали сте нарушили Неговите закони, дискредитирайки по този начин и Неговата църква. И ви уверявам, че имаме пълното намерение да го сторим.

Процесът се състоя в течение на два дни. Почти целият първи ден бе посветен на старейшините, автори на първоначалното обвинение срещу своя подчинен. Поредица от посивели сурови мъже, непримирими в своята вяра, утвърждаващи отново и отново светостта на Десетте Божи Заповеди и непригодността на Доналд да оглавява едно от техните паства. Безкрайни правни и геологични аргументи, които изсмукваха енергията от всички присъстващи.

Едва на втория ден започна представянето на фактите по делото. Най-важният свидетел в тази част бе сержант Джордж Гън. Фин го наблюдаваше как прекосява залата и заема мястото си зад масата, запазена за свидетелите. Той бе опитен полицай и в дългата си кариера вероятно бе давал показания на не един и два съдебни процеса. Но сега изглеждаше необичайно притеснен.

— Вашето име за протокола, моля — обърна се секретарят към него.

— Джордж Уилям Гън.

— Давате ли тържествено уверение, че ще говорите истината, че нямате злонамерен мотив за предоставяне на показания тук днес и че по никакъв начин не сте съзнателно предубеден?

— Да.

Председателят кимна към адвоката от страна на Църквата, пенсиониран юрист от Единбург.

— Господин Келсо?

Келсо се изправи и застана с лице към залата. Беше дребен, закръглен мъж в тъмен костюм, с последни останки от рядка, боядисана в черно коса, прилепени към квадратното плоско теме. Фин можеше да си го представи в неговата стихия, с тога и перука в единбургските съдилища, подкрепян от цялата увереност на над трийсетгодишния си опит. Но тук бе лишен от атрибутите на бившата си професия, зад които да се скрие, а вместо закони с що-годе ясно тълкувание разполагаше единствено с Библията — един сборник от притчи и истории, породили куп религиозни секти, всяка от които вадеше от тях собствени изводи и прилагаше собствени интерпретации.

— Вие сте сержант от отдела за криминални разследвания към полицейския участък в Сторноуей, нали?

— Да, сър.

— И сте били повикан по повод инцидент със стрелба на остров Ерискей през пролетта на тази година?

— Точно така.

— Мястото се намира на няколко часа път с кола от Сторноуей. Как стигнахте дотам?

— Обърнахме се за съдействие към бреговата охрана, сър. Аз и още неколцина униформени служители отлетяхме с хеликоптер, за да помогнем на местната полиция.

— И какво заварихте, щом пристигнахте?

— Един мъж лежеше мъртъв на пода на всекидневната. Беше прострелян в гърдите. Втори мъж беше задържан от гражданите, присъстващи в къщата, и по-късно арестуван от полицията на Южен Уист.

— Разбирам, че вие сте взели показания от всички присъстващи, някои от които нямат възможност или желание да бъдат тук днес. Ще ви помоля, на база на тези показания, да представите пред съдебния комитет колкото се може по-ясна картина на събитията, довели до стрелбата.

Гън си пое дълбоко дъх.

— Ситуацията е възникнала около случай, изглеждащ като отмъщение за действие или действия, които евентуално са се състояли преди повече от петдесет години. Нямаше как да удостоверим това. Фактите бяха, че добре известен гангстер от Единбург бе пристигнал на остров Луис по-рано този ден, придружен от свой подчинен, с намерението да причини вреда на жител на Нес на име Тормод Макдоналд.

Господин Макдоналд е възрастен мъж, страдащ от напреднала форма на деменция, и бил отведен от свои близки на Ерискей същата сутрин, за да посети стара приятелка.

Откривайки, че той не си е дома, господата от Единбург са отвлекли правнучката му и нейната майка и са ги отвели на Ерискей, с намерението да ги убият пред очите му.

— При цялото ми уважение, сержант — намеси се Келсо, — не смятам, че сте в правото си да говорите за намеренията на починалия. Ще ви бъда задължен, ако се придържате към фактите такива, каквито ги знаете.

Фин видя как Гън почервеня.

— Също при цялото ми уважение, господин Келсо, починалият сам е заявил своето намерение да застреля младата жена и детето в присъствието на няколко свидетели, от които съм взел показания. Това са фактите, такива, каквито ги знам.

Дори да бе удивен от съпротивата на Гън, адвокатът с нищо не го издаде. Надали обаче бе очаквал да бъде поставен на мястото си от човек, смятан от него за простоват провинциален полицай. Фин трябваше да потисне усмивката си, наблюдавайки го как прелиства книжата върху бюрото.

— Да разгледаме показанията на внука на господин Макдоналд — смени темата той. — Името му е Фионлах Макинес и се пада баща на бебето. Разбираме, че преди да отпътуват към Ерискей, посетителите от Единбург са го завързали в дома му в Нес. И все пак по време на стрелбата той е бил заедно с преподобния Мъри. Как ще обясните това?

Гън прочисти гърло.

— По думите на Фионлах Макинес, той е успял да се освободи и да стигне до къщата на преподобния Мъри, където му е съобщил за случилото се.

— Защо е отишъл там, а не в полицията?

— Защото майката на бебето, Дона, е дъщеря на Мъри.

— Тогава самият Мъри се е обърнал към полицията?

— Не, сър.

— А какво е направил?

— Взел е ловната си пушка и кутия патрони от сейфа, където са се съхранявали, и е отишъл с колата си до Ерискей.

— Придружен от Фионлах Макинес?

— Да, сър.

— Защо не е съобщил в полицията?

— Ще трябва да питате него.

Келсо въздъхна нетърпеливо.

— Добре, защо според вас не е съобщил в полицията.

— При цялото ми уважение, сър, не смятам, че съм в правото си да говоря от името на обвиняемия. Предпочитам да се придържам към фактите такива, каквито ги знам.

Адвокатът с мъка потисна раздразнението си.

— Взехте ли показания от преподобния Мъри?

— Да, взех.

— Каква е посочената от него причина, задето не е съобщил в полицията?

Гън се поколеба. Вече нямаше начин да избегне въпроса.

— Каза, че не е имал доверие, че неопитните и невъоръжени полицаи от Южен Уист ще се справят с въоръжени престъпници, решени да наранят дъщеря му и внучката му.

— С други думи, взел е закона в свои ръце.

— Не съм сигурен, че бих го окачествил така, сър.

— Не е съобщил за извършването на престъпление и е прибягнал към саморазправа. Това не е ли вземане на закона в свои ръце?

Гън пристъпи неловко от крак на крак.

— Предполагам, че да.

— Благодаря, сержант. — Келсо прие отстъплението му със саркастична усмивчица. Взе чифт очила с метални рамки, намести ги на върха на носа си, докато се консултира с книжата пред себе си, после с широк жест ги махна отново. — Значи е справедливо да се допусне, че след като не е информирал полицията и се е въоръжил с пушка, той е имал намерението да я използва?

— Можете да го допуснете, господин Келсо. Същевременно преподобният Мъри и Фионлах Макинес многократно се опитвали да се свържат с Маршели, дъщерята на господин Макдоналд, по мобилния й телефон, за да я предупредят за приближаването на единбургските гангстери.

— Но дори да бяха успели да я предупредят, това не би променило факта, не неговите дъщеря и внучка са били отвлечени от опасни престъпници. И че той, въоръжен, се е впуснал да ги преследва. Намерението му надали е било да им прочете пасаж от Библията.

Последното предизвика лек смях в залата. Председателят обаче не го намери за забавно и се приведе над масата.

— Не считам, че това е място за лековати коментари, господин Келсо.

— Моите извинения — склони едва глава другият и се обърна отново към свидетеля. — Това е всичко, нямам повече въпроси.

Гън беше шокиран.

— Нима не искате да чуете какво е станало в къщата?

— Ще го чуем от онези, които са били там, благодаря.

Докато се връщаше към мястото си, сержантът хвърли извинителен поглед към

Доналд, но той остана безстрастен.

Маршели бе извикана първа да даде показания относно самата разиграла се драма. Фин я наблюдаваше как със силен и уверен глас описва събитията, в които и сам бе участвал. В ясните черти на лицето й, едва докоснати от грим, имаше бледа, печална хубост. Косата й бе прибрана назад и вързана на конска опашка, но той все пак виждаше в нея малкото момиченце. Същото, което бе обичал с цялото си сърце, когато още дори не бе имал представа какво е любов. Чието сърце бе разбил не веднъж, а два пъти. Чиято любов към него не бе отслабнала нито за миг до неговия последен, предателски акт. Нищо чудно, че сега им бе толкова трудно да намерят отново пътя един към друг.

Начинът, по който тя пресъздаде събитията от онази вечер, бе убедителен и завладяващ. Как единбургският гангстерски бос бе насочил пушката си, за да изпразни цевта в Дона и бебето като отмъщение за стара история, разиграла се между него и бащата на Маршели. Как вместо това прозорецът се бе раздробил с трясък от изстрела на Доналд отвън, запратил едрия мъж срещу стената и спасил младата майка и детето й от сигурна смърт. Претъпканата зала слушаше със затаен дъх. Унесен в разказа, Финдори не усети как той е приключил, нито кога са извикали неговото име. Едва щом Маршели се върна на мястото си и му прошепна „Твой ред е“, осъзна, че трябва да стане.

Когато зае своето място зад свидетелската маса и се закле да говори само истината, Келсо го изгледа изпитателно.

— Вие самият сте били полицай, нали, господин Маклауд?

— Да.

— Колко дълго?

— Около петнайсет години.

— И какъв чин достигнахте?

— Главен инспектор.

— Значи имате значителен опит с престъпления и престъпници.

— Така е.

— Има ли ситуация, при която бихте препоръчали гражданите да вземат закона в свои ръце?

— Струва ми се, че имате основно неразбиране на закона, господин Келсо.

— О, нима? — изгледа го развеселено другият. — Нека ви напомня, че съм практикувал закона повече от трийсет години.

— Сигурен съм, че съвършенството идва с практиката, господин Келсо. Но законите не са само ваши, нито само мои. Законите принадлежат на всички нас. Ние избираме свои представители, за да ги изработват, и плащаме на полицаи, за да ги прилагат. Но понякога, когато те не са наоколо да го сторят, се налага да го правим сами. Затова има и понятие като граждански арест. Ако въоръжим един полицай и му дадем разрешение да застреля престъпник вместо нас, пак ще вземем закона в свои ръце. Но ще го направим чрез пълномощник.

— Значи вярвате, че преподобният Мъри е бил прав да предприеме своите действия?

— Не само вярвам, че е бил прав, но и се надявам, че на негово място бих имал куража да сторя същото.

— И не смятате, че изходът е щял да бъде друг, ако е била повикана полиция?

— О, напротив, изходът щеше да бъде съвсем различен. Щяха да умрат Дона

Мъри и бебето, както вероятно и всички останали в къщата. А по този начин умря само един човек. Човек, заявил ясно своето намерение да убие една невинна майка и детето й.

— И защо сте толкова сигурен? — изсумтя пренебрежително Келсо.

— Защото бях там, а вие — не. И защото от позицията на петнайсетгодишния си опит в органите на реда мога недвусмислено да заявя, че местната полиция, при своята липса на въоръжение и опит, никога не би се справила със ситуацията.

Адвокатът му хвърли дълъг студен поглед, после отново надяна очилата и се наведе над листа, който държеше в ръка.

— Добре, нека се върнем към подробностите на събитията от онази вечер.

— Не — поклати глава Фин. — Мисля, че вече чухме достатъчно за тях.

Адвокатът го зяпна изненадано.

— Вчера цял ден седях тук да слушам група облечени в раса двуличници, леещи жлъч под маската на благочестие. — В тълпата се разнесе потресен шепот. Фин я огледа за секунда, после изведнъж посочи с пръст. — Ето там. Торкил Морисън, който се напиваше през ден и биеше жена си. Докато не откри Бог. Или Бог откри него. Сега вече е света вода ненапита. — Сред сподавените възгласи показалецът му прекоси морето от лица. — И там. Ангъс Смит. Мога да се сетя поне за две незаконни деца, които отказва да признае. И се обзалагам, че не му стиска да убие човек, за да спаси живота на което и да било от тях. Що се отнася до обвинителите на преподобния Мъри, мога да им кажа следното. Нека онзи от тях, който е без грях, първи хвърли камък.

Председателят заудря с чукчето, почервенял от смущение и гняв.

— Достатъчно, господин Маклауд!

— Още не съм свършил — отвърна Фин. — Тук съм при свои условия, не при ваши.

Дойдох да подкрепя един добър човек, извършил единственото, което е могъл пред лицето на безизходицата. Не е имал вариант да остане със скръстени ръце. Това е щяло да означава загуба на невинни животи. И той ги е спасил, жертвайки — да си го кажем направо — една отрепка, която не е струвала пукната пара. И не ми пробутвайте разни глупости за шестата Божия заповед. Не убивай? Да, освен ако насреща ти не стои германец през Първата и Втората световна война, или пък иракчанин от Войната в Залива. Тогава може, защото е оправдано. Не съм знаел, че има и допълнение към Шестата заповед, господин председател. Не убивай, освен ако не е оправдано.

Фин вдигна глава и подуши един-два пъти въздуха.

— Мирише ми на нещо познато. А, сетих се какво е. Надушвал съм го и преди.

Това е лицемерие. Противна воня, която не би следвало да има място тук. — Той се обърна към Доналд и едва не се задави от собствените си емоции, виждайки, че очите на приятеля му са насълзени. — Нека твоят бог те съди, Доналд. И ако е поне наполовина богът, за който го смяташ, то навярно Неговата десница ти е помогнала да дръпнеш спусъка.

Тълпата отвън притихна, когато Фин излезе, уловил Маршели под ръка. Хората мълчаливо се отдръпваха, за да им сторят път към външния портал. Едва когато преполовиха разстоянието до Кенет Стрийт, тя спря и обърна към него сините си като метличина очи, точно както беше направила в оня първи училищен ден.

— Гордея се с теб — промълви.

II

Заседателите изнесоха своята присъда на третия ден. В залата имаше място само за правостоящи, а още стотици хора се тълпяха отвън на улицата. Доналд седеше хладен и безучастен, скръстил длани на масата пред себе си. Едва когато членовете на църковния съд заеха местата си, той се обърна и огледа присъстващите. Фин забеляза как взорът му търси Маршели. Щом я откри, той повдигна въпросително вежди, а тя само сви рамене, сякаш казваше: „Все още я няма“.

Единственият човек, чието отсъствие осезаемо се долавяше през време на цялото дело, бе съпругата на Доналд, Катриона. Фин искрено му съчувстваше. Каквато и да бе присъдата, неговата жена, майката на детето му, нямаше да бъде до него, за да го утеши или да сподели радостта му. Той представляваше тъжна и самотна фигура пред очите на множеството.

Постепенно се възцари тишина, докато членовете на съдебния комитет с потракване придърпваха столовете си зад дългата маса. По редицата сериозни лица, което показваха за присъстващите, бе невъзможно да се отгатне какво решение са взели. Както и във всеки от предходните дни, процедурата започна с молитва, след която председателят се обърна към Доналд.

— Станете, ако обичате, преподобни Мъри.

Той се изправи, за да посрещне участта си.

— За комитета бе изключително трудно да стигне до решение по вашия случай. И ние, както вие самият, се сблъскахме със сложен морален избор. И оценяваме факта, че поне имахме на разположение време за обмислена преценка, с каквото вие не сте разполагали. Почти може да се каже, че Господ е решил да ви подложи на изпитание, за да провери способността ви да изберете по-малката от двете злини. Каквито и да са моралните и религиозни доводи, единственото, което ни остава, е да се запитаме какво бихме сторили ние на ваше място и да премерим своите действия спрямо очакванията на Господа, нашия Бог. Защото в крайна сметка единствено Той е онзи, който има право да отсъжда.

Председателят направи пауза, свеждайки очи към масата пред себе си. Когато ги вдигна отново, в залата можеше да се чуе падане на карфица.

— И все пак ние бяхме натоварени да излезем с присъда. И въз основа на това решихме да не подкрепим обвинението срещу вас. Свободен сте да се върнете в своята църква в Кробост и да останете на свещеническия пост дотогава, докато паството ви желае.

Надигналият се сред тълпата рев и последвалите аплодисменти бяха оглушителни. Нямаше и капка съмнение на чия страна са симпатиите на публиката, всички се втурнаха да поздравяват Доналд, като сред онези, които стискаха ръката му, имаше и мнозина от хората, бояли се да покажат подкрепа преди произнасянето на присъдата.

Той самият изглеждаше объркан, зашеметен сред въртопа от лица и гласове.

Съобщението на председателя, че пълните писмени мотиви за решението ще бъдат публикувани до две седмици, потъна в суматохата.

Фин и Маршели го чакаха да излезе отвън, заедно с останалото множество.

Когато се появи, той изглеждаше блед и посърнал. Нямаше връхна дреха, но като че ли не усещаше дъжда, ръмящ от оловното небе. Начаса го наобиколиха репортери, телевизионни прожектори хвърлиха нереална светлина над претъпкания паркинг.

Той падна, преди някой да чуе изстрела. Заради черната му риза, кръвта около входното отверстие на раната не се забеляза веднага. Най-близко стоящите помислиха, че просто се е препънал, но Фин разпозна сухия трясък на карабина и докато всички се втурваха към Доналд, той се обърна в противоположна посока. Там за миг се мярнаха силуетът на мъж и дългата цев на оръжие, преди да изчезнат между покривите.

После във влажното утро се надигнаха писъци, кръвта на Доналд образува локва върху асфалта, а тълпата се разпръсна в паника. Фин и Маршели първи го достигнаха и коленичиха край него. Очите му бяха широко отворени, вперени в тях с объркване и страх. Цялото му тяло трепереше. Маршели подложи ръка под главата му и я повдигна от земята.

— Повикайте линейка! Бързо! — викна Фин, като съблече якето си и покри с него раменете и гърдите на приятеля си. И си спомни случая от момчешките им години, когато побойници го бяха зарязали кървящ насред улицата, а Доналд се беше върнал в тъмното, за да го извлече на безопасно място. А също и деня, когато бяха извели лелята на Фин на онази шеметна разходка в неговата открита кола, само месеци преди тя да умре. Той усети как пръстите на Доналд се впиват в ръката му. Гласът му бе тих като шепот.

— Май Господ току-що произнесе присъдата си, Фин. Изглежда, има доста грехове, за които да отговарям.

После се прокашля леко, при което на устните му изби кървава пяна, и склопи очи.

ЕПИЛОГ

Слънчевите лъчи обливаха зелените склонове на Солсбъри Крагс и достигаха скалите, издигащи се високо над градския силует на Единбург. Таксито на Фин свърна по Сейнт Ленърдс Стрийт и го остави на номер 14, пред жълтеникавата тухлена сграда, в която се помещаваше централният полицейски участък.

Имаше нещо леко сюрреалистично в усещането да се намира отново тук. Като пристъпване в един отминал живот, при което откриваш, че всичко, което някога ти е било близко и познато, сега е напълно чуждо. По-малко, по-грозно, по-мръсно. Съвсем не такова, каквото го помниш. Самата улица изглеждаше по-тясна, сбутана между фасадите на сградите от двете и страни, а скалите в далечината — по-ниски и не така внушителни.

Бе изминала седмица от полагането на Доналд в земята. Събитие, съпроводено от най-дългата погребална процесия в историята на Кробост и отразено от националните медии. Кадри, които вече постепенно преминаваха в архивите, както и самото разследване на убийството. Фин се съмняваше, че извършителят му някога ще бъде заловен. То бе извършено професионално, най-вероятно като отмъщение за случая на остров Ерискей. Стрелецът бе изчезнал без следа, оръжието също не беше открито.

Единственото, останало за Фин впоследствие, бе чувството на празнота — ако то изобщо можеше да се опише като чувство.

Мона го чакаше, застанала зад високия стъклен портал. Изглеждаше по-свежа от преди — може би животът без Фин й се отразяваше добре. Носеше дълго светлобежово палто и нова, къса прическа, която й отиваше. Като завръщане към младостта. Така правилните й черти изпъкваха по-ясно — не точно красиви, но в много отношения привлекателни. Той изпита убождане на носталгия, докато поемаше облечената й в ръкавица ръка и я целуваше по бузата.

— Имаш ли представа защо ни викат? — наклони въпросително глава тя.

— Нещо свързано с Роби, предполагам. Иначе не виждам за какво им трябваме и двамата.

Обаждането на старши инспектор Блак бе прозвучало кратко и делово. Ставало дума за въпрос, неподходящ за обсъждане в писмо или по телефона. Затова предпочитал да се срещне лично с Фин и Мона, ако е възможно.

Лицето на Блак имаше нездравия тен на човек, който рядко се показва на слънчева светлина. Извитият нос и малките черни очи му придаваха вид на ястреб, постоянно озъртащ се за жертва. Върху бюрото му цареше неразбория, от дрехите му лъхаше на застоял тютюнев дим, а пръстите му все така жълтее ха от никотина. Той не беше човек на обстойните церемонии. След кратка размяна на учтивости извади прозрачен пластмасов джоб, в който бе пъхната измачкана ръкописна бележка, и го протегна към седналата насреща му двойка. Фин го пое и го обърна срещу светлината така, че той и Мона да могат да го прочетат. Няколко реда, надраскани със синьо мастило.

От доста време обмислям това. Знам, че повечето хора няма да разберат, особено онези, които ме обичат и които аз също обичам. Мога да кажа единствено, че никой няма понятие за ада, в който живея. А през последните седмици, той стана просто непоносим. Време е вече да си вървя. Толкова съжалявам.

Фин вдигна очи към Блак в очакване на разяснение.

— Минаха няколко седмици, преди тази бележка да стигне до вниманието на служителите, разследващи инцидента с вашия син. Връзката не стана очевидна веднага.

В крайна сметка измъчените и объркани записки в неговия дневник ни наведоха на следата за Роби.

Лицето на Мона пламна.

— Това е човекът, убил Роби?

Блак кимна.

— Ако може да послужи за някакво успокоение, по всичко изглежда, че в онзи ден и неговият живот също е приключил. Накрая, когато вече не е могъл да понесе угризенията на съвестта, е прокарал един маркуч от ауспуха на автомобила си до купето и е запалил двигателя.

— Не — поклати глава Фин, като хвърли поглед към Мона. — Не е никакво успокоение. Но поне всичко свърши.

Таксито на Мона чакаше отвън, бълвайки изгорели газове в хладния ноемврийски въздух. Бяха се разделяли и преди, но този път бе по-трудно, защото по всичко личеше, че ще е за последно. Фин си помисли колко е трудно да се простиш с толкова голям къс от живота си. Спомни си вечерта на запознанството им на партито, когато тя бе паднала в скута му. И следващата сутрин, когато се бе събудил, за да зърне лицето й, надвесено над себе си, и да чуе от устните й вестта за изчезването на самолета на Роди.

— Сега сигурно пак ще се върнеш на острова.

— Предполагам, че да.

Тя се приближи да го целуне за сетен път и задържа за миг ръката му,

— Сбогом, Фин.

Вратата се захлопна и таксито потегли по посока на града. Още една част от съществуването му, останала само в неговите спомени. Той се зачуди дали двамата с Маршели наистина имат някакво бъдеще. Дали ще могат да преоткрият любовта си от онова тийнейджърско лято прели постъпването в университета.

Зачуди се още какъв ли живот го очаква на родния му остров — мястото, от което с всички сили се бе опитал да избяга и което накрая все пак го бе привлякло обратно.

Замисли се над всичко, което е било и тепърва ще бъде. За голямата, бяла, неизписана страница, представляваща остатъка от земния му път. Само две не ща бяха сигурни. Той имаше син, когото бе длъжен да напътства. Имаше още и едно петнайсетгодишно момиче, останало без закрилник. Последната жива следа от неговия някогашен приятел и спасител. Злощастно сираче, нуждаещо се от човек, който да отстоява интересите му, да му вдъхва някаква надежда за бъдещето.

И Фин знаеше, че този човек може да бъде единствено той.

БЛАГОДАРНОСТИ

Бих искал да отправя сърдечни благодарности към хората, отделили щедро от своето време и допринесли с опита си за създаването на тази книга. В частност, искам да изразя признателност към патолога доктор Стивън К. Кампман от Сан Диего, Калифорния; Централната идентификационна лаборатория на Американската армия за тяхната подробна информация относно темповете на разлагане на човешкото тяло; Стюарт Ангъс, жител на остров Луис, писател и специален съветник по крайбрежна екология към Агенцията за шотландско природно наследство; Роналд Търнбул, турист, писател и фотограф, за ценните му съвети относно планинските преходи; Сара Иган, експерт по всичко, касаещо Уиг, невероятен изследовател и мой шерп през дългото и мъчително пътуване из планините на Югозападен Луис в най-лошото възможно време; Кийт Патрик Стрингър, кинорежисьор от Луис, за краткия му филм „Ловецът“, вдъхновил образа на Уистлър; Луис Кромби от авиационната школа в Инвърнес, за съветите му относно малките самолети, летенето до Солас Бийч и кацането там, както и за въздушните снимки на мястото; Джордж Мъри от сторноуейската полиция на остров Луис; Робин Рийд, пазач на имението Северен Харис; отец Найджъл Андерсън, от Свободната шотландска църква; Инес Морисън, управител на имението; и Маргарет Мартин от сторноуейската библиотека.

Бележки под текста

1

Превел от персийски Йордан Милев, 1973 г.

2

Grateful Dead — буквално „Благодарните мъртви”

3

Благотворителна организация, подкрепяща бивши военна служещи и техните близки. — Б. пр.

4

Whistler — (англ.) — свирач. — Б. пр.

5

Метална решетка, монтирана над изкоп в земята. Позволява преминаването на хора и автомобили, но спира добитъка и овцете. — Б. пр.

6

На шотландския остров Луис, където се развива действието, се съблюдава традицията за Сабат — седмия ден за почивка, отбелязван в неделя. — Б. пр.

7

Наздраве (шотландси келтски) — б. пр.

8

Лорънс Стивъм Лоури (1897–1976) — английски художник. — Б. пр.

9

Традиционно шотландско състезание, при което топките дроб сарма трябва да се хвърлят максимално далеч, без да се разпаднат. — Б. пр.

Content

Питър Мей
Шахматните фигури
(книга 3 от "Трилогия за остров Луис")

ПРОЛОГ

ПЪРВА ГЛАВА

ВТОРА ГЛАВА

ТРЕТА ГЛАВА

I

II

III

ЧЕТВЪРТА ГЛАВА

ПЕТА ГЛАВА

I

II

III

ШЕСТА ГЛАВА

СЕДМА ГЛАВА

ОСМА ГЛАВА

ДЕВЕТА ГЛАВА

ДЕСЕТА ГЛАВА

ЕДИНАЙСЕТА ГЛАВА

ДВАНАЙСЕТА ГЛАВА

ТРИНАЙСЕТА ГЛАВА

ЧЕТИРИНАЙСЕТА ГЛАВА

ПЕТНАЙСЕТА ГЛАВА

ШЕСТНАЙСЕТА ГЛАВА

СЕДЕМНАЙСЕТА ГЛАВА

ОСЕМНАЙСЕТА ГЛАВА

ДЕВЕТНАЙСЕТА ГЛАВА

ДВАЙСЕТА ГЛАВА

ДВАЙСЕТ И ПЪРВА ГЛАВА

I

II

III

IV

ДВАЙСЕТ И ВТОРА ГЛАВА

I

II

III

ДВАЙСЕТ И ТРЕТА ГЛАВА

I

II

III

ДВАЙСЕТ И ЧЕТВЪРТА ГЛАВА

I

II

ДВАЙСЕТ И ПЕТА ГЛАВА

ДВАЙСЕТ И ШЕСТА ГЛАВА

ДВАЙСЕТ И СЕДМА ГЛАВА

I

II

III

IV

ДВАЙСЕТ И ОСМА ГЛАВА

ДВАЙСЕТ И ДЕВЕТА ГЛАВА

I

II

ЕПИЛОГ

БЛАГОДАРНОСТИ

Бележки под текста